prop · GL0389 · 1998-01-01 00:00:00 — Regimer som kränker mänskliga rättigheter har ibland försvarat detta med att just deras land har särskilda förhållanden som gör det befogat att åsidosätta de internationella rättighetsreglerna; de har hänvisat till lokala traditioner, religionens krav eller låg utvecklingsnivå. Det är argument som måste avvisas. De mänskliga rättigheterna är lika viktiga och okränkbara oavsett de speciella lokala förhållandena det är själva poängen med deras universalitet. FN:s generalsekreterare tog upp detta i ett anförande : Mänskliga rättigheter är afrikanska rättigheter. De är också asiatiska rättigheter; de är europeiska rättigheter; de är amerikanska rättigheter. De tillhör ingen regering, de är inte begränsade till någon kontinent, de är grundläggande för mänskligheten själv. Generalsekreteraren kom tillbaka till detta tema i ett budskap på de mänskliga rättigheternas dag, , 1997: Mänskliga rättigheter är inte främmande för någon kultur och de är inneboende i alla nationer. Tolerans och barmhärtighet har alltid och i alla kulturer varit idealet för hur länder bör styras och människor bete sig. kallar vi dessa ideal mänskliga rättigheter. Detta var också ett svar till dem som hävdar att FN:s verksamhet för de mänskliga rättigheterna inte skulle vara globalt förankrad. Vissa kritiker har, med hänvisning till vad de kallar "asiatiska värderingar", hävdat att beslut inom FN har drivits igenom av västerländska regeringar och speglar en annan samhällssyn än den som dominerar i . Särskilt har de menat att normerna sätter individen i centrum på familjens, samhällets eller nationens bekostnad. Det är riktigt att de mänskliga rättigheterna handlar om individens ställning i förhållande till statsmakten. Men det betyder inte att FN- normerna gynnar en ohämmad individualism; individens frihet når en gräns när den inkräktar på andras frihet. Skulle en konflikt uppstå mellan den enskilde och staten behövs reglerna för de mänskliga rättigheterna; de sätter gränser för statens maktutövning. Det är särskilt betydelsefullt att det internationella regelverket är detsamma oavsett kulturella skillnader mellan länderna. Varför skulle människor i vissa länder nöja sig med mindre frihet, sämre skydd eller mindre tillgång till livets nödtorft än andra? En diskriminering av det slaget skulle relativisera de mänskliga rättigheterna på ett sätt som skulle underminera deras betydelse. En helt annan sak är att informationen och pedagogiken kring de mänskliga rättigheterna bör anpassas till de kulturella förutsättningarna i olika länder. Anknytningar kan göras till kristna, muslimska, buddistiska, hinduiska eller andra religiösa eller lokala traditionella begrepp, beroende på omgivning och situation. Det viktiga är att principernas relevans blir tydlig i olika miljöer utan att normerna urholkas. 3.4 Rättigheterna gäller individer och är regeringars ansvar FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna anknyter till mänskliga strävanden och etiska handlingsregler med förankring i olika samhällsåskådningar och religioner över hela världen. Den definierar vissa konkreta regler med bäring på förhållandet mellan statsmakten och den enskilde. Dessa regler är knutna till individen som skall kunna åtnjuta rättigheterna ensam eller tillsammans med andra. De riktar sig till "staten", dvs. i första hand regeringarna och deras olika exekutiva organ; det är regeringarna som har ansvaret för att rättigheterna respekteras. Varje rättighet för individen innebär således en skyldighet för statsmakten. Det är viktigt att rättighetsbegreppet kan omsättas i praktiskt handlande. Det speglar en ambition att uppnå resultat. Diskussionen om förverkligandet handlar ofta om huruvida en regering vidtagit tillräckliga åtgärder lagstiftning, instruktioner, polisingripande, undervisning, socialt stöd m.m. för att göra verklighet av rättigheten. För att garantera de mänskliga rättigheterna måste staten således föreskriva skyldigheter eller restriktioner för olika aktörer i samhället och, givetvis, beivra övergrepp. Denna balans mellan rättigheter och skyldigheter skulle förloras om FN dessutom, som föreslagits i olika fora, skulle föreskriva universella skyldigheter för den enskilde och ge sådana normer en folkrättslig ställning. Sådana förslag avvisas från svensk sida. FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna förespråkar inte ett visst samhällssystem, men det är uppenbart att ett konsekvent genomförande av rättigheterna leder till ett samhälle där individen kan delta i den politiska processen, där makten inte är koncentrerad till en person eller grupp, där det finns rättssäkerhet och rättsväsendet är oberoende och fungerar opartiskt till individens bästa. Ett sådant sam- hälle präglas av politisk, religiös och etnisk tolerans, social rättvisa och näringsfrihet. Därmed blir det tydligt att det finns klara samband mellan mänskliga rättigheter och demokrati. De två begreppen är emellertid inte identiska och bör inte blandas samman. Flera av rättigheterna berör inte landets styrelseform. Vi vet att det finns demokratier som kränker vissa rättig- heter och att en del av rättigheterna faktiskt respekteras i vissa odemokra- tiska stater. Kvar står att de mänskliga rättigheterna trivs bäst i en demokratisk miljö. Uppenbart är också att en fördjupad och långsiktigt hållbar demokrati kräver att respekten för de mänskliga rättigheterna upprätthålls. Detta är avgörande för utvecklingen av en demokratisk kultur. 3.5 Rättigheternas karaktär: frihet, skydd och tillfredsställande standard De 30 artiklarna i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättig- heterna beskriver och definierar de olika mänskliga rättigheterna. har dessa definitioner utvidgats och preciserats i en rad deklara- tioner och konventioner som antagits av och av andra fora. Den processen har inte varit okontroversiell. Uppföljningen av den allmänna förklaringen ledde till att två separata konventioner antogs , en om medborgerliga och politiska rättigheter och en om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Rättigheterna innefattar: 1) de grundläggande friheterna, bl.a. rätten att hysa och uttrycka åsikter, att utöva en religion, att bilda eller gå med i en organisation och att ordna möten; 2) rätten till skydd mot övergrepp, t.ex. rätten att inte bli godtyckligt arresterad eller utsättas för tortyr, samt 3) rättigheter för att tillgodose de grundläggande behoven, t.ex. rätten till en tillfredsställande levnadsstandard, till hälsovård och till utbildning. Till denna senare grupp hör flera av de ekonomiska och sociala rättigheterna. Statsmaktens skyldigheter i förhållande till den första kategorin rättigheter är att respektera friheterna och, om nödvändigt, skapa utrymme för dem så länge den enskildes frihet inte kränker andras rättigheter. Den andra typen av rättigheter kräver att myndigheterna själva respekterar den enskildes integritet men också erbjuder skydd mot andras kränkningar. Den tredje kategorin kräver i allmänhet ekonomiska resurser liksom en fördelningspolitik, och ålägger myndigheterna ett ansvar för att tillgodose de grundläggande materiella behoven för den enskilde utan diskriminering. Det är dock viktigt att understryka att också det fulla genomförandet av de första kategorierna, exempelvis införandet av ett fungerande rättsväsende, kan vara resurs- och tidskrävande. 3.6 Rättigheterna är odelbara ekonomiska och sociala rättigheter skall ges ökad vikt Presentationen av rättigheterna i kategorier innebär ingen gradering, de är alla viktiga. En rad beslut inom FN har understrukit vikten av att de olika rättigheterna ses som ömsesidigt samverkande och delar av samma hel- het. Den markeringen har kommit som en reaktion på att de ekonomiska och sociala rättigheterna i praktiken fått lägre prioritet än andra rättig- heter och ibland även beskrivits som ambitioner snarare än som verkliga rättigheter. De ekonomiska och sociala rättigheterna anknyter till centrala politiska frågor om ekonomisk fördelning, arbetsliv, hälsovård, utbildning och familjepolitik vid sidan av mer övergripande aspekter om en tillfredsställande levnadsstandard. Dessa frågor berör centrala rättighetsaspekter. Jämställdhet mellan könen, lika lön för likvärdigt arbete, fackliga rättigheter för att kunna hävda sin rätt, rätt till skolgång samt barns skydd mot exploatering är exempel på tydliga rättighetskrav som också kan återspeglas i rättsregler. Andra rättigheter låter sig emellertid inte lika lätt ges en rättslig form och juridiken är dessutom bara en aspekt av genomförandet. Särskilt vad gäller de mer resurskrävande rättigheterna fordras en mer sofistikerad metod för en meningsfull värdering av efterlevnaden. Utrymme måste ges för ett successivt genomförande. Indikatorer behöver utarbetas för att underlätta bedömningen av såväl insatser som resultat. (Se vidare kapitel 9.) De ekonomiska och sociala rättigheterna kommer att ges en ökad vikt i svensk utrikes- och biståndspolitik. Dessa rättigheter utgör en integrerad del av det samlade paketet av internationellt överenskomna rättigheter. Det innebär självfallet inte minskad aktivitet för de medborgerliga och politiska rättigheterna tvärtom. stödjer FN:s Högkommissarie för de mänskliga rättigheterna, , i hennes strävan att effektivisera FN:s arbete för de ekonomiska och sociala rättigheterna. representanter kommer att verka för en tydlig rättighetsdimension i de internationella sociala programmen inom såväl FN:s olika organ som inom EU och . Det är en viktig princip att huvudansvaret för genomförandet av de mänskliga rättigheterna åligger den berörda regeringen. Det finns sålunda inte något folkrättsligt ansvar för rika länder att bistå de fattiga. Dialogen om de ekonomiska och sociala rättigheternas förverkligande kommer dock att utgöra ett viktigt övervägande i svenskt utvecklingssamarbete. Detta ligger i linje med betonande av social rättvisa. 3.7 Ingen får diskrimineras De rättigheter som anges i FN:s allmänna förklaring omfattar alla människor. Detta gäller oavsett ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning i övrigt. Ingen får diskrimineras eller hindras från att utnyttja sina rättigheter. För detta krävs ibland särskilda insatser från statsmaktens sida, exempelvis genom positiv särbehandling av vissa individer eller grupper. Att särskilda normer utarbetas för utsatta grupper innebär således inte att de ges en privilegierad ställning i förhållande till andra; arbetet är nödvändigt för att göra dem jämställda med andra. Den internationella konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor och konventionen om barnets rättigheter syftar till att säkerställa att kvinnors respektive barns rättigheter respekteras i praktiken. Det räcker inte med att kvinnor, män och barn formellt ges lika chans. Samma tanke ligger bakom om de handikappades rättigheter. Samhället bör anpassas till den enskildes behov. Reglerna mot främlingsfientlighet och rasdiskriminering ger dessutom statsmakten en skyldighet att respektera reglerna och att skydda den enskilde mot fördomar och negativa åtgärder från andra invånare. Erfarenheten visar att personer, som tillhör etniska, språkliga eller religiösa minoriteter, liksom urbefolkningar, behöver skydd. För dem är klausulerna om icke-diskriminering i de allmänna rättighetsreglerna och deras efterlevnad av avgörande betydelse. Det har dessutom visat sig nödvändigt att formulera mer detaljerade normer. Regler och mekanismer för att tillförsäkra dessa individer ett effektivt deltagande i samhällslivet är av särskild vikt. Tillhörigheten till en diskriminerad grupp blir i sig ett hot mot individen eftersom den enskildes identitet ofta är nära knuten till folkgruppen. Förtrycket av gruppens kultur och livsform blir således skadligt för den enskilde medlemmen. Detta är särskilt akut när det gäller urbefolkningar. För att indi- vider inom dessa grupper skall kunna åtnjuta sina mänskliga rättigheter krävs att samhället som helhet erkänner deras särskilda kulturella situation, levnadssätt och traditionella rätt att bruka naturen. deltar aktivt i normbildningsarbetet på detta område och välkomnar initiativet till en internationell deklaration om urbefolkningar. Skyddet mot diskriminering är en av hörnstenarna i arbetet för de mänskliga rättigheterna. verkar aktivt för alla människors lika rätt till alla rättigheter. 3.8 Flyktingkonventionen ett skyddsnät När människor utsätts för kränkningar av de mänskliga rättigheterna och inte har möjlighet att få skydd inom sitt land, söker de skydd i andra länder. flyktingkonvention med tilläggsprotokoll kan sägas utgöra ett grundläggande skyddsnät för dessa människor. Konventionen syftar till att ge skydd för dem som utsätts för grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Många stater, däribland , har genom sin nationella lagstiftning utökat kretsen av dem som kan få skydd. Respekten för de mänskliga rättigheterna är grundläggande för den svenska migrationspolitiken. Att värna om möjligheten för flyende människor att söka i är en viktig del i arbetet för de mänskliga rättigheterna. Människor som behöver och söker skydd här skall veta att de är välkomna i enlighet med de konventioner som anslutit sig till och vår egen lagstiftning. Tyvärr finns brister i flyktingmottagandet. Främlingsfientlighet möter skyddsbehövande såväl i vårt land som på andra håll i världen. Med Amsterdamfördraget stärks arbetet inom EU för en bättre samordnad migrations- och flyktingpolitik, som enligt fördraget kommer att vila på flyktingkonventionens grund. Fördraget blir en viktig plattform för att driva frågor om stöd till och skydd för utsatta människor. Det är angeläget att fortsätter att stödja FN:s flykting- kommissarie i hennes arbete. verkar också för att konventionens skyddsnät får en global täckning genom att uppmana de regeringar som ännu ej gjort så att ansluta sig till flyktingkonvention med tilläggsprotokoll. Genom bistånd och stöd verkar även för en praktiskt fungerande prövningsprocess och flyktingmottagning också i andra länder som anslutit sig till konventionen. 3.9 Terroristdåd skall fördömas Det händer att terroristgrupper våldför sig på enskilda människor på ett sätt som motsvarar regeringars överträdelser av de mänskliga rättig- heterna, t.ex. genom olagliga frihetsberövanden eller misshandel. För offren innebär det i sådana fall ingen skillnad om förövaren representerar en erkänd regering eller inte. Däremot gör den internationella rätten för de mänskliga rättigheterna en distinktion mellan regeringar och icke- statliga aktörer. Att behandla terroristdåd som kränkningar av mänskliga rättigheter skulle också kunna uppfattas som ett erkännande av en terroristgrupps legitimitet. Alla förbrytelser mot enskilda är självfallet oacceptabla oavsett vem som är förövare. Det är viktigt att terroristdåden fördöms och bekämpas, även om de alltså definitionsmässigt inte i formell mening utgör kränkningar av mänskliga rättigheter, såväl genom effektiva åtgärder av den nationella rättsordningen som genom ett ökat internationellt samarbete. Vissa regeringar i konflikt med sådana grupper har ibland protesterat mot att terroristgruppernas brott inte kritiseras internationellt medan deras egna rättighetskränkningar fördöms. rättfärdigar dessa regimer egna kränkningar just med hänvisning till terrorism. Sådan argumentation skall avvisas. 3.10 Rättigheter och utveckling Ett av de kontroversiella ämnena i FN:s arbete för de mänskliga rättigheterna har gällt frågan om rätten till utveckling. Frågan har funnits på dagordningen i mer än två decennier. En deklaration om rätten till utveckling antogs efter omröstning av . förklarade att rätten till utveckling var en viktig och integrerad del av de mänskliga rättigheterna. Ännu återstår dock att tydligare definiera innebörden av denna term. En utgångspunkt har varit artikel 28 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna som säger: "har rätt till en social och internationell ordning, i vilken de fri- och rättigheter, som uttalas i denna förklaring, till fullo kunna förverkligas." Förutom de enskilda rättigheter som specificeras i förklaringen kan varje individ således ställa krav på den nationella och internationella politik som påverkar hennes situation. Den skall vara sådan att det blir möjligt att förverkliga individens rättigheter. Denna formulering antyder att det skulle finnas en skyldighet förutom för respektive statsmakt också för internationella aktörer. Det finns behov av en fördjupad diskussion om sambandet mellan mänskliga rättigheter och utvecklingsarbete, inklusive biståndssam- verkan. Inte minst företrädare för utvecklingsländer har dessutom velat diskutera hur orättvisor i de internationella ekonomiska relationerna inverkar på möjligheterna att främja rättigheterna i fattiga länder. har också miljö- och naturresursfrågor förts in i denna diskussion. Erfarenheten visar att respekten för de mänskliga rättigheterna, åtminstone , gynnar ett lands utveckling. Och omvänt, ekonomiska framsteg tenderar av flera skäl att underlätta arbetet för de mänskliga rättigheterna; här finns i allmänhet ett positivt samband. Wienkonfe- rensen slog emellertid fast att detta förhållande inte bör tolkas så att en långsam utveckling rättfärdigar kränkningar av de överenskomna rättighetsnormerna. Tyvärr har diskussionen om rätten till utveckling ofta varit förvirrad. Det har inte gjorts tillräcklig åtskillnad mellan, å ena sidan, vad som faktiskt är rättigheter och, å den andra, faktorer som påverkar möjlig- heten att främja och skydda rättigheterna. När den senare aspekten har diskuterats har det inte heller varit klart på vem förpliktelsen vilar. Från svensk sida har betonats att nya rättigheter inte bör beslutas om inne- börden är oklar eller av andra skäl inte kan bindas i lag; det skulle kunna försvaga redan antagna internationella normer. I det ljuset framstår begreppet "rätten till utveckling" som olyckligt formulerat. Försök har visserligen gjorts att definiera rätten till utveckling som den enskildes rättighet att deltaga i utvecklingsarbetet. Detta har emellertid knappast fört diskussionen framåt; en sådan rätt till deltagande följer automatiskt av redan etablerade normer. Däremot erbjuder diskussionen om rätten till utveckling en ram för att granska relevanta samband mellan arbetet för de mänskliga rättigheterna och såväl den nationella sociala ordningen som internationella ekonomiska och andra relationer. Det handlar bl.a. om att ett demo- kratiskt styrelsesätt, liksom respekten för minoriteter, är inslag i en social ordning som bäst främjar individens rättigheter. Det handlar också om att respekten för mänskliga rättigheter skall vara en dimension av de inter- nationella kontakterna. Rätten till utveckling innebär således inte att de rika länderna skulle vara skyldiga att ge utvecklingsbistånd; en sådan skyldighet finns inte i folkrätten. Den internationella dimensionen av begreppet låter sig inte inordnas i den operativa definitionen av en rättighet som statsmaktens skyldighet. Det är en annan sak att respektive regering, i den allmänna förklaringens anda, bör verka för internationella relationer som främjar rättigheterna och deras efterlevnad. kommer fortsatt att medverka konstruktivt i meningsutbytet om rätten till utveckling i syfte att stärka uppslutningen bakom det inter- nationella arbetet för de mänskliga rättigheterna. Det finns en tydlig rättighetsaspekt i alla de avgörande utvecklingsfrågorna. Principerna för mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik som helhet är följande: svensk utrikespolitik skall främja de mänskliga rättigheterna de mänskliga rättigheterna utgör en viktig dimension av kontakter med andra länder kan och skall påverka andra staters respekt för de mänskliga rättigheterna det är legitimt att lägga sig i de överenskomna förpliktelserna om de mänskliga rättigheterna skall respekteras och genomföras de mänskliga rättigheterna är universella de gäller över hela världen, oavsett land, kultur eller specifik situation de mänskliga rättigheterna är odelbara de ekonomiska, kulturella, medborgerliga, politiska och sociala rättigheterna är alla viktiga alla människor är lika i värde och rättigheter ingen åtskillnad får göras mellan människor och ingen människa får hindras från att utnyttja sina rättigheter de mänskliga rättigheterna reglerar förhållandet mellan den enskilde och statsmakten rättigheterna gäller individer och är regeringars ansvar 4 Inriktning av politiken för mänskliga rättigheter: konsekvens och strävan efter resultat 4.1 Mål Svensk utrikespolitik syftar till att öka respekten för de mänskliga rättigheterna. Målet är att bidra till att människor också i andra länder får del av garanterade friheter, skydd mot övergrepp och en tillfredsställande levnadsstandard. Det handlar såväl om en reaktion mot pågående kränk- ningar som om ett förebyggande och om ett främjande arbete. strävar efter att bedriva en effektiv och resultatinriktad politik. Arbetet för de mänskliga rättigheterna skall därför vara en integrerad dimension av utrikespolitiken som helhet. I syfte att väsentligt bidra till att främja och skydda de mänskliga rättigheterna genom utrikespolitiken har följande fyra delmål formulerats: 1. Regeringar skall påverkas att respektera rättigheterna. verkar aktivt för att de överenskomna normerna efterlevs och söker inter- nationell och bilateral samverkan i denna strävan. I svenskt utvecklingssamarbete multilateralt och bilateralt är insatser för de mänskliga rättigheterna prioriterade. Erfarenhetsutbyte och dialog skall eftersträvas när sådana förutsättningar föreligger, t.ex. i samband med förhandlingar om utvecklingssamarbete. skall då och i andra sammanhang också ta upp konkreta överträdelser av de internationella reglerna. Av särskild betydelse är att agera till skydd för människor som arbetar för att försvara rättigheterna. Offentlig kritik skall kunna framföras då detta bedöms bäst gagna de människor vilkas situation vi vill förbättra. De mänskliga rättigheterna skall genomsyra arbetet i de globala och regionala organisationerna. Det innebär att svenska representanter driver rättighetsaspekten i FN:s olika utvecklingsprogram och konfliktförebyggande verksamheter samt verkar för att världs- organisationens totala program genomsyras av rättighetsnormerna. Vid toppmöten och andra viktiga konferenser skall de mänskliga rättigheterna vara en integrerad aspekt. Samma hållning påverkar agerande i de internationella finansiella institutionerna och EU. Inom och skall fortsätta att betona de mänskliga rättigheternas betydelse. De internationella normerna för de mänskliga rättigheterna skall ges djupare förankring och vidare spridning. Konventionerna och andra instrument för de mänskliga rättigheterna skall ses som en viktig utgångspunkt i kontakterna med andra regeringar, såväl bilateralt som multilateralt. verkar för att konventionerna om de mänskliga rättigheterna får bred anslutning samt att långtgående reservationer undviks. Program för att sprida kunskap om de folkrättsliga normerna är viktiga och skall stödjas. I diskussionen om en utveckling av reglerna vänder sig emot förslag som leder till en uttunning av existerande regelverk. Viktigt är att rättighetsbegreppet är precist och att rättigheterna kan skyddas i lag. Mekanismer för att säkerställa respekten för de överenskomna normerna skall göras effektivare. De konventionsbaserade och övriga övervakningsorganen inom FN och de regionala organisationerna skall ges erforderligt stöd. Det är viktigt att dessa processer effektiviseras; förslag om nya mekanismer bör stödjas endast om de bidrar till en verklig förstärkning av de mänskliga rättigheternas efterlevnad. Mekanismerna inom Internationella arbetsorganisationen () är genom sin konkretion av särskilt intresse.