prop · GL0399 · 1998-01-01 00:00:00 — Remissinstanserna: har ansett att skiljeklausuler inte bör få förekomma i publika aktiebolags bolags- ordningar avseende tvister mellan aktieägare och företaget eller ledningen. Bakgrund: Gällande rätt tillåter att bolagsordningar innehåller skilje- klausuler. En föreskrift i en bolagsordning om att tvister mellan bolaget och styrelsen, en styrelseledamot, den verkställande direktören, en likvidator eller en aktieägare skall hänskjutas till skiljemän har samma verkan som ett skiljeavtal (se 9 kap. 18 § aktiebolagslagen). På skiljeförfarandet blir lagen (1929:145) om skiljemän tillämplig. Av 9 kap. 18 § andra stycket aktiebolagslagen jämfört med 1 § lagen om skiljemän framgår att en skiljeklausul i en bolagsordning kan omfatta alla slag av tvister i vilka förlikning kan träffas. Att också klandertalan enligt 9 kap. 17 § aktiebolagslagen kan hänskjutas till prövning av skiljemän med stöd av en sådan skiljeklausul är förutsatt i lagtexten. Frågan om lämpligheten i att tillåta skiljeklausuler i bolagsordningar har ibland ifrågasatts. föreslog att aktiemarknads- bolag inte skall tillåtas att ha skiljeklausuler i sina bolagsordningar. Utredningen anförde till stöd för detta förslag framför allt att det finns en risk för att, i mål om enligt 9 kap. 17 § aktiebolagslagen, ett flertal klanderprocesser kan komma att initieras och motstridiga avgöranden meddelas. farhågor grundade sig framför allt på den särskilda rättskraftsverkan som enligt 9 kap. 17 § femte stycket aktiebolagslagen gäller för en dom, varigenom en klandertalan bifalls och bolagsstämmans beslut sålunda upphävs eller ändras. En sådan dom gäller även för de aktieägare som inte har väckt talan. En dom som ogillar en klandertalan har däremot ingen verkan för andra aktieägare än dem som har fört talan i målet. Det är därför möjligt att olika aktieägare initierar flera klanderprocesser beträffande samma bolagsstämmobeslut och att dessa handläggs i skilda rättegångar, vilka t.ex. på grund av att olika grunder har åberopats leder till motstridiga avgöranden. Vad som har anförts om klanderdomens rättskraft gäller oavsett om klanderfrågan har avgjorts av allmän domstol eller genom skiljedom. Risken för att mot varandra stridande avgöranden meddelas torde emellertid vara större om klanderfrågan prövas genom skiljeförfarande än om den prövas av allmän domstol. Lagen om skiljemän innehåller nämligen inga bestämmelser om handläggning av flera mål i ett skiljeförfarande eller om utseende av skiljemän, när det finns fler än två parter i ett skiljeförfarande. Det har överlämnats åt parterna att själva lösa de problem som kan uppstå i dessa situationer. förslag till lag om skiljeförfarande innebär ingen ändring på denna punkt (se SOU 1994:81 s. 129 ff). Vid sidan av de förhållanden som pekade på har det ibland anförts andra skäl för att inte tillåta skiljeklausuler i förevarande sammanhang. Ett sådant skäl är att en enskild aktieägare ofta intar en i förhållande till bolaget alltför svag ställning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt regeringens mening är de processuella olägenheterna som påtalade inte så mycket större än de som kan förekomma vid ett ordinärt domstolsförfarande. De utgör därför inte tillräckliga skäl för att förbjuda skiljeklausuler av nu ifrågavarande slag. När det gäller det andra slaget av invändningar som kan riktas mot att skiljeklausuler används i detta sammanhang vill regeringen framhålla följande. Svensk rätt vilar på uppfattningen att det i princip skall stå parterna fritt att hänskjuta frågor om dispositiva rättsförhållanden till prövning av skiljemän och att genom skiljeavtal bestämma att framtida tvister på grund av i avtalet angivna rättsförhållanden skall prövas av skiljemän. Visserligen finns det vissa begränsningar i denna frihet, framför allt bestämmelsen i 3 a § lagen om skiljemän, som förbjuder skiljeförfarande i vissa konsumenttvister. Förhållandet mellan ett aktiebolag och dess motparter i ett skiljeförfarande är emellertid inte utan vidare jämförbart med det som råder mellan en näringsidkare och en konsument. I ett privat aktiebolag torde relationen mellan de tänkbara parterna vara förhållandevis jämbördig. I vart fall i sådana aktiebolag finns det alltså knappast någon anledning att förbjuda skiljeklausuler. Det kan hävdas att det förhåller sig annorlunda i publika aktiebolag, där det ofta kan förekomma aktieägare som i förhållande till bolaget intar en lika underlägsen ställning som en konsument gentemot en näringsidkare. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att en aktieägare i ett publikt, kanske börsnoterat, aktiebolag skall vara betagen möjligheten att få en tvist med bolaget prövad av allmän domstol. Skiljeklausulen innebär nämligen att uppkommande tvister undandras sådan prövning, såvida inte annat föreskrivs i klausulen (jfr 2 § första stycket lagen om skiljemän). Skiljedomen kan då bara hävas, om den är behäftad med vissa i 20 eller 21 § samma lag angivna, allvarligare formella fel. Invändningar av detta slag kan emellertid riktas mot alla skiljeavtal om framtida tvister. Mot dem kan ställas de fördelar som ett skiljeförfarande anses innebära. Hit hör framförallt möjligheten för parterna att vid utseende av skiljemännen försäkra sig om att dessa har erforderlig sakkunskap samt att en tvist i allmänhet torde bli snabbare avgjord genom ett skiljeförfarande än genom en ordinär process. Även avsaknaden av offentlig insyn i förfarandet kan innebära en fördel för parterna. Med hänsyn härtill finns det, enligt regeringen, inte skäl för lagstiftaren att anlägga en mer restriktiv syn på i bolagsordningar intagna skiljeklausuler avseende framtida tvister än på sådana klausuler i andra slag av avtal. I detta sammanhang bör emellertid också de kostnader som ett skiljeförfarande är förenat med beaktas. I ett skiljeförfarande ådrar sig parterna på samma sätt som i en rättegång processkostnader, såsom kostnader för ombud, inställelsekostnad och kostnader för bevisning. Härtill kommer kostnaderna för själva skiljeförfarandet, dvs. ersättningen åt skiljemännen för deras arbete och omkostnader. Av 23 § lagen om skiljemän framgår att om parterna inte har avtalat annat, skall de solidariskt ersätta skiljemännen. Under motsvarande förutsättning får skiljemännen enligt 24 § samma lag på yrkande av någondera parten pröva huruvida och i vad mån motparten skall gottgöra parten hans kostnader för förfarandet. Skiljemännen bör vid denna fördelning söka ledning av bestämmelserna i 18 kap. om rättegångs- kostnad i tvistemål (se NJA 1989 s. 247). Av denna reglering torde följa att den tappande parten i ett skiljeförfarande som regel åläggs att ersätta såväl den vinnande partens processkostnader som den på denne belöpande andelen av ersättningen åt skiljemännen. Det är omdiskuterat huruvida de samlade kostnaderna för ett skilje- förfarande normalt blir större än kostnaderna för en i allmän domstol i flera instanser driven process. Det är emellertid inte osannolikt att kostnaderna för t.ex. en enskild aktieägare som förlorar i ett skiljeför- farande av nu berört slag kan bli mycket betungande. Det kan hävdas att detta medför att ett skiljeförfarande i ett enskilt fall framstår som oskäligt mot den enskilde aktieägaren. Härav följer dock inte att det är nödvändigt att i lag förbjuda ifrågavarande slag av skiljeklausuler. En annan tänkbar lösning är att, åtminstone beträffande publika aktiebolag, föreskriva att bolaget i normalfallet skall betala kostnaderna för skiljeförfarandet. Bolaget kan nämligen i de flesta fall antas vara den starkare parten i skiljeprocessen. En lämplig utformning av en sådan regel är enligt regeringens uppfattning att bolaget, oavsett utgången i målet, skall svara för ersättningen åt skiljemännen, såvida inte dessa anser att det finns särskilda skäl att fördela kostnadsansvaret på ett annat sätt. Med en sådan reglering kan bolagets motpart drabbas av detta ansvar i fall där han har inlett skiljeprocessen utan skälig orsak. Regeringen anser att en reglering av kostnadsansvaret enligt nu angivna riktlinjer skulle undanröja de viktigaste olägenheterna med skiljeklausuler i aktiebolags bolags- ordningar. På grund av det anförda finner regeringen inte skäl att föreslå något förbud mot sådana klausuler utan föreslår i stället en kostnadsregel med den nu angivna innebörden. 7 Revision 7.1 Revisionsplikten 7.1.1 Skall alla aktiebolag bli föremål för revision? Regeringens bedömning: Revisionsplikten bör bestå för alla aktiebolag. Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna, däribland Riks- åklagaren, har kraftigt understrukit vikten av att revisionsplikten inte inskränks, eftersom en sakkunnig revision har en mycket stor betydelse när det gäller att effektivt kunna bekämpa den ekonomiska brottsligheten. har ansett att en mer förutsättningslös analys bör göras av om revision ska vara obligatorisk eller inte i små privata bolag. Enligt förbundet bör små privata bolag inte omfattas av kravet på revision. I stället bör det överlämnas till bolagets intressenter att ställa krav på revision i de fall dessa finner skäl för detta. Bakgrund: För alla svenska aktiebolag gäller att räkenskaperna och styrelsens förvaltning skall granskas av en eller flera revisorer. Minst en av revisorerna skall vara auktoriserad revisor eller godkänd revisor. Bestämmelserna om revision av aktiebolag har funnits . Till att börja med torde revisionen huvudsakligen ha motiverats av hänsynen till aktieägarna. Sedermera har det i olika sammanhang framhållits att revisionen är av värde också för andra bland bolagets intressenter. Också EG-rätten ställer krav på revision. Enligt artikel 51.1 i rådets direktiv av om årsbokslut i vissa bolagsformer, 78/660/EEG (det fjärde bolagsrättsliga direktivet) skall upprättade årsbokslut bli föremål för revision. Direktivet gäller bl.a. för alla aktiebolag. Artikel 51.2 i direktivet ger dock medlemsstaterna en möjlighet att undanta vissa bolag från revisionsplikten. Denna undantagsmöjlighet har utnyttjats av flera medlemsstater. Motsvarande krav på revision av koncernredovisningen finns i artikel 37 i rådets sjunde direktiv /349/EEG av om samman- ställd redovisning (det sjunde bolagsrättsliga direktivet). Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser för sin del att bestämmelserna om revision fyller en viktig funktion i det associations- rättsliga regelverket. För aktieägarna är det viktigt att bolagets verksamhet och ställning kontrolleras av ett sakkunnigt och självständigt organ. Företagsledningen kan dra nytta av en kompetent granskning. Även för bolagets borgenärer, anställda och det allmänna finns ett intresse av en ändamålsenlig kontroll av att bolagets affärer sköts på ett lagenligt och korrekt sätt och att dess ställning och resultat redovisas riktigt. Skälen för revision gör sig gällande även beträffande mindre bolag. Att undanta mindre aktiebolag från revisionsplikt skulle dessutom påtagligt öka risken för ekonomisk brottslighet i sådana bolag. Som skäl för att inskränka revisionsplikten för mindre aktiebolag anförs ofta att revisionen innebär en kostnad för bolaget. Enligt regeringens uppfattning är detta mot bakgrund av revisionens positiva betydelse i övrigt inte något tillräckligt skäl för att undanta bolagen från reglerna om revision. En annan sak är att revisionen i mindre bolag inte skall behöva göras mer omfattande och kostnadskrävande än vad som verkligen är motiverat. Revisionen bör, liksom , utföras enligt god revisionssed, något som ger utrymme för att låta den få växlande omfattning efter förhållandena i de bolag som skall granskas. Ett annat argument för att inskränka revisionsplikten i mindre bolag är att behovet av kontroll i dessa bolag ur aktieägarnas synvinkel inte är så påtagligt, eftersom delägarna ofta själva är verksamma i bolaget. Som regeringen har varit inne på skall revisionen tillgodose även andra intressen än delägarnas. Mot bakgrund av det anförda finner regeringen inte skäl att föreslå någon inskränkning av den revisionsplikt som gäller för alla aktiebolag. 7.1.2 Vilka revisorsorgan skall det finnas? Regeringens förslag: I alla aktiebolag skall det finnas minst en revisor. Endast den som är auktoriserad eller godkänd revisor skall kunna utses till revisor. I alla aktiebolag skall det liksom kunna utses revisorssuppleanter. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Kommittén har dock inte tagit ställning till frågan om andra än auktoriserade eller godkända revisorer skall få vara revisor i aktiebolag. Departementspromemorian: I promemorian har föreslagit att endast auktoriserade eller godkända revisorer skall kunna utses till revisorer i aktiebolag. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har lämnat kommitténs förslag utan erinran. har föreslagit att de nuvarande reglerna som begränsar godkända revisorers rätt att vara revisorer i större aktiebolag avskaffas. Samfundet har vidare ansett att det bör vara obligatoriskt att utse revisorssuppleant. De flesta remissinstanser som har yttrat sig har delat departements- promemorians bedömning att EG-rätten kräver en ändring i frågan om vem som kan utses till revisor i ett aktiebolag. Några remissinstanser, såsom , och , har ansett att departementspromemorians förslag inte bör läggs till grund för lagstiftning . De frågor som tas upp bör i stället enligt dessa remissinstanser överlämnas till den utredning som ser över den kommunala revisionen. har ansett att den som är revisor i en ekonomisk förening alltid skall kunna verka som revisor i föreningens dotterbolag. Bakgrund: Revisionen i alla aktiebolag måste uppfylla vissa formella krav. Bl.a. måste minst en auktoriserad eller godkänd revisor delta i revisionen (se 10 kap. 3 § aktiebolagslagen). Detta krav har motiverats med bl.a. det allmännas intresse av en kvalificerad revision som åtgärd mot den ekonomiska brottsligheten och skattefusk (jfr prop. 1981/82:171 s. 8 och prop. 1994/95:152 s. 44). Lagstiftningen tillåter dock att det vid sidan av de kvalificerade revisorerna finns också andra revisorer som inte är vare sig auktoriserade eller godkända. Sådana lekmannarevisorer förekommer främst i kommunala aktiebolag och i aktiebolag inom de kooperativa rörelserna. Vid en översyn av revisionsbestämmelserna är det naturligt att också överväga vilka formella krav som bör ställas på revisorer i aktiebolag. Därvid aktualiseras särskilt frågan om andra än auktoriserade eller godkända revisorer över huvud taget skall kunna utses till revisorer i aktiebolag. Den frågan får bedömas bl.a. mot bakgrund av EG-rätten, vars bestämmelser i detta hänseende finns i de fjärde, sjunde och åttonde bolagsrättsliga direktiven. Det fjärde bolagsrättsliga direktivet syftar till att harmonisera medlemsstaternas regler om de årsbokslut och förvaltningsberättelser som skall upprättas av aktiebolag och sådana handelsbolag där samtliga bolagsmän är aktiebolag. I direktivet föreskrivs bl.a. att de balans- och resultaträkningar som skall ingå i boksluten skall vara uppställda på visst sätt. Direktivet innehåller också enhetliga regler för värdering av till- gångar och skulder samt bestämmelser om offentliggörande av årsbok- slut, förvaltningsberättelse och revisionsberättelse. I det sjunde bolags- rättsliga direktivet finns motsvarande bestämmelser för de redovisnings- handlingar som skall upprättas av moderbolaget i koncerner. Enligt artikel 51.1 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet skall bolagens årsbokslut granskas av en eller flera personer som enligt nationell lag- stiftning är behöriga att revidera räkenskaper. Bestämmelsen innebär att det som huvudregel råder revisionsplikt i de bolag som omfattas av direktivet. Andra punkten i artikeln innehåller en möjlighet för medlems- staterna att undanta mindre bolag från revisionsplikten. har dock inte använt sig av denna undantagsregel. Motsvarande krav på revision av koncernredovisningen finns i artikel 37 i det sjunde bolagsrättsliga direktivet. Varken det fjärde eller det sjunde direktivet innehåller några regler om kompetensen hos den eller de revisorer som skall utföra revisionen. Regler om detta finns i stället i rådets åttonde direktiv /253/EEG av om godkännande av personer som har ansvar för lagstadgad revision av räkenskaper (det åttonde bolagsrättsliga direk- tivet), det s.k. revisorsdirektivet. Direktivet syftar till att harmonisera medlemsstaternas kvalifikations- krav för sådana personer som har rätt att utföra lagstadgad revision av räkenskaper. Direktivet anger bl.a. vilka minimikrav på utbildning och praktik som skall ställas på personer som utför sådan lagstadgad revision. I artikel 1.1 sägs: "De samordningsåtgärder som föreskrivs i detta direktiv skall vidtas i fråga om sådana lagar och andra författningar i medlemsstaterna som avser personer, vilka skall: a) utföra lagstadgad granskning av bolags och andra företags årsbok- slut samt verifiera att innehållet i förvaltningsberättelserna är förenligt med årsboksluten, förutsatt att sådan granskning och verifiering före- skrivs i gemenskapsrätten, b) utföra lagstadgad granskning av sammanställda bokslut och verifiera att innehållet i de sammanställda förvaltningsberättelserna är förenligt med de sammanställda boksluten, förutsatt att sådan granskning och verifiering föreskrivs i gemenskapsrätten." I artikel 2 i direktivet sägs inledningsvis: "Lagstadgad revision av de i artikel 1.1 angivna handlingarna får endast utföras av godkända personer". De handlingar som avses motsvaras i svensk rätt av års- och koncernredovisning. Efter denna inledning övergår artikeln till att beskriva de villkor som skall gälla för godkännande. De villkor som uppställs i direktivet motsvarar de villkor som svensk rätt numera genom lagen (1995:528) om revisorer (revisorslagen) och förordningen (1995:665) om revisorer uppställer för godkännande eller auktorisation (jfr prop. 1994/95:152 s. 45 f.). Skälen för regeringens förslag: Krav på minst en auktoriserad eller godkänd revisor i alla aktiebolag En förutsättning för att den generella revisionsplikten i aktiebolag skall få avsedd effekt är att i vart fall en auktoriserad eller godkänd revisor deltar i revisionen. De skäl som anförts i tidigare lagstiftningsärenden för detta krav är enligt regeringens mening fortfarande giltiga. Skall andra än auktoriserade eller godkända revisorer kunna delta i revisionen? Revisorsdirektivet måste mot bakgrund av den språkliga utformningen av artikel 2 i direktivet och de syften som direktivet skall tillgodose ges den innebörden att personer som inte är auktoriserade eller godkända revisorer inte får utses till räkenskapsrevisorer i aktiebolag. Aktiebolags- lagen måste därför ändras så att endast auktoriserade eller godkända revisorer får utses till revisorer i aktiebolag. Vad gäller tidpunkten för denna ändring har några remissinstanser ansett bl.a. att ändringen inte bör komma till stånd förrän Kommunrevisions- utredningens (In 1997:07) pågående arbete om samordningen av den kommunala revisionen har slutförts. Den tid som enligt avtal om anslutning till EU står till buds för genomförande av direktivet löpte emellertid ut vid utgången av . Det arbete som bedrivs inom kan inte förväntas leda till lagstiftning förrän tidigast . Regeringen föreslår i denna proposition också bestämmelser om allmän granskning av lekmannarevisorer. Det kan antas att dessa bestämmelser i allt väsentligt kan tillhandahålla den nödvändiga civilrättsliga basen för en fungerande granskning av kommunala bolag. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte finns tillräckliga skäl eller ens är möjligt att avvakta förslag. Såsom nämnts måste lagstiftningen utformas så att endast den som är auktoriserad eller godkänd revisor kan utses till revisor i aktiebolag. Denna princip måste gälla i alla aktiebolag. Det önskemål som en remissinstans har framfört att den som är revisor i en ekonomisk förening alltid skall kunna verka som revisor i föreningens dotterbolag, oavsett om han är kvalificerad revisor eller inte, kan såsom direktivet måste förstås inte tillgodoses. Det behov som i vissa bolag kan finnas av en allmän lekmanna- granskning bör tillgodoses genom regler om särskild lekmannarevision. Regeringen återkommer till det i avsnitt 9. Skall det finnas två revisorskategorier? I revisorslagen finns bestämmelser om statlig kompetensprövning av två kategorier revisorer, auktoriserade revisorer och godkända revisorer. Revisorsdirektivet, som i huvudsak genomfördes i och med revisors- lagen, innehåller inte någon motsvarande kategoriindelning. Regeringen uttalade i samband med revisorslagens tillkomst att den statliga kompetensprövningen av revisorer borde kunna begränsas till att ange de minimikrav som skall ställas på en revisor som har rätt att utföra lagstadgad revision. Om det skulle finnas behov av en kategori utöver miniminivån, borde den kunna prövas i branschens egen regi. Som en följd av frågan om kompetenshöjningen i revisorskåren övervägde regeringen också det särskilda kvalifikationskrav som gäller i bolag av viss storlek. I dessa bolag måste minst en av revisorerna vara auktoriserad revisor (se bl.a. 10 kap. 3 § andra stycket aktiebolagslagen). En ändring av dessa regler borde, ansåg regeringen, underlätta en framtida övergång från det nuvarande systemet med två kategorier revisorer till en grundnivå i statlig regi. De nya reglerna om kompetens- prövning borde dock först få genomslag innan några förändringar beträff- ande dessa frågor kunde vara aktuella. Regeringen förklarade att den avsåg att ta upp frågorna till förnyad prövning längre fram. instämde i regeringens bedömning (se prop. 1994/95:152, bet. 1994/95:NU23, rskr. 1994/95:315). Revisorslagen har varit i kraft . Regeringen har numera tillsatt en utredning, (N 1996:10), med uppdrag att se över bl.a. frågorna om den statliga kompetens- prövningen även i fortsättningen bör omfatta två kategorier av revisorer och behörighetsbegränsningar för godkända revisorer (dir. 1996:106). Utredningen skall vara klar . Några förslag i dessa frågor lämnas inte . gäller att bolagsstämman kan utse en eller flera revisorssuppleanter (se 10 kap. 1 § tredje stycket aktiebolagslagen). Någon skyldighet att utse revisorssuppleanter finns inte. har föreslagit att regeln om revisorssuppleant skall göras tvingande. Regeringen anser för sin del att Svenska Revisorsamfundets förslag inte bör genomföras. Ett genomförande av förslaget skulle leda till ökade kostnader för bolagen. De aktiebolag som anser sig ha behov av revisorssuppleanter har ändå alltid möjlighet att utse sådana. 7.1.3 Revisionskommittéer Regeringens bedömning: Det bör inte införas några krav på s.k. revisionskommittéer i lagstiftningen. Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: har ansett att det bör införas bestämmelser om revisionskommittéer. I övrigt har kommitténs bedömning inte mött några invändningar. Skälen för regeringens bedömning: Revisionskommittéer förekommer främst i bolag i . måste bolag som är noterade vid ha en revisionskommitté. En sådan kommitté består av personer som är ledamöter i bolagets styrelse men som inte är anställda av bolaget. På revisionskommittén ankommer att oberoende av företagsledningen övervaka bolagets redovisning och kontrollsystem. Den rekommenderar vanligen vilken revisor eller revisionsfirma som bolaget skall använda för sin externrevision. går tillsammans med revisorerna igenom planeringen av revisionsarbetet, tar del av revisionsrapporter och följer upp de åtgärder som revisorerna har föreslagit. Även i förekommer revisionskommittéer. Att revisionskommittéer har befunnits vara lämpliga kontrollorgan för amerikanska och i viss mån brittiska bolag torde delvis sammanhänga med att det vanligen är styrelsen som utser revisorerna och att styrelsen till stor del består av medlemmar av den anställda företagsledningen.