prop · GL0334 · 1998-01-01 00:00:00 — Därmed vinner man också i klarhet och tydlighet. Med ett nytt regelverk av den föreslagna typen kommer även förväntade lagstiftnings- insatser bl.a. på grund av den tekniska utvecklingen att underlättas. 9.1 Användning av vissa sändningsstandarder Regeringens förslag: I fråga om vissa avancerade TV-tjänster får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om att något av de sändningssystem som anges i direktivet skall användas. TV-sändningar i bredbildsformatet 16:9 som tas emot och sänds vidare i kabelnät skall, med visst undantag, sändas vidare i åtminstone detta format. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser stödjer förslaget eller lämnar det utan erinran. och menar att det av författningstexten inte är möjligt att dra slutsatser om vilka föreskrifter som får meddelas och att det, för att kontrollera om kommande föreskrifter överensstämmer med direktivet, fordras känne- dom om direktivet. Enligt (inkl. ) och ger den föreslagna lagtexten intryck av att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skulle kunna meddela föreskrifter om att TV-kanaler som sänds i bred- bildsformat skall vidaresändas i kabelnät, trots att direktivet endast stadgar att helt digitala nätverk skall kunna distribuera sådana tjänster. påpekar att det är oklart om framtida TV-sändningar genom koppartråd med ADSL/VDSL-teknik kommer att omfattas av före- skrifterna om sändningsstandard. Vidare hävdar att det från konkurrenssynpunkt vore olyckligt om lagen skulle kunna tillämpas så att det för vissa operatörer är frivilligt att avsätta sändningskapacitet för en viss typ av vidaresändning, medan operatörer som använder annan distributionsteknik tvingas göra det, oavsett om det enligt deras bedöm- ning finns en marknad för sådana vidaresändningar eller ej. anser att gränsen där regeringen får föreskriva vidaresändning i bredbilds- format bör höjas till 2 000 hushåll. Skälen för förslaget: Syftet med direktivet är, som tidigare angetts, att underlätta införandet av avancerade TV-tjänster såsom bredbilds-TV, högupplösnings-TV och digital TV. För att uppnå detta syfte föreskrivs att vissa standardiserade sändningsystem skall användas. I direktivets artikel 2 anges sålunda att vissa sändningsstandarder skall användas, oavsett distributionssätt. För sändningar i bredbildsformat som inte är helt digitala och där antalet horisontella bildlinjer är 625 skall användas antingen 16:9 eller ett sändningssystem som är helt kompatibelt med eller SECAM. För sändningar med hög upplös- ning som inte är helt digitala, skall sändningsystemet an- vändas. I avsnitt 4 har översiktligt redogjorts för den tekniska bak- grunden och vissa tekniska begrepp. Det bör här betonas att direktivets artikel 2 också definierar bredbilds-TV såsom varande program som producerats och redigerats för att återges i bredbildsformat samt att formatet 16:9 utgör referensformat för televisionstjänster med bredbilds- format (ifrågavarande bestämmelse synes främst ha bärighet på artikel 5 varom mera i det följande). För sändningar som är helt digitala skall användas ett sändningssystem som har standardiserats av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan. Det anges i direktivet att ett sändningssystem i detta sammanhang omfattar alstring av programsignaler (källkodning av ljud- och video- signaler samt multiplexering av signaler) och anpassning till sändnings- medier (kanalkodning, modulering och i förekommande fall energi- dispersion). Den föreslagna bestämmelsen innebär att alla som sänder TV-tjänster till publik av det slag som anges ovan är skyldiga att använda ett sändningssystem av angivet slag. Denna skyldighet gäller oavsett om det rör sig om kabeldistribution, satellitsändning eller markbunden sändning. Genom denna hänvisning till olika distributionssätt kan fråga uppkomma huruvida vissa andra distri- butionsvägar, existerande eller framtida, omfattas av direktivets och den föreslagna lagens tillämpningsområde. har t.ex. ställt sig frågande till om framtida TV-sändningar genom koppartråd med ADSL/ VDSL-teknik kommer att omfattas av lagen. Som framhållits i före- gående avsnitt sker en snabb utveckling av teknik som bl.a. möjliggör distribution av andra tjänster är konventionell telefoni och data via befintliga telenät. Ett sätt att använda nuvarande kopparkablar för olika sändningar är att utnyttja kabelns hela bandbredd i stället för att begränsa den till de 4 kHz (kiloherz) som ordinär telefonitjänst kräver. Tänkbara system som då kan vara aktuella för TV-överföring är ADSL () och VDSL (high bit-rate ). Regeringen vill här erinra om att direktivets tillämpningsområde i nu aktuellt avseende begränsas till TV-sändningar. Hur detta begrepp definieras blir därför den avgörande faktorn i samman- hanget. Att sedan framtida distributionsvägar kan komma att placeras i kategorierna kabeldistribution, satellitsändning eller markbunden sänd- ning blir i viss mån sekundärt. I föregående avsnitt har konvergens- problematiken berörts liksom de utredningsåtgärder som regeringen har vidtagit på området. Det är därför varken möjligt eller ens lämpligt att, utöver de klara fallen, nu ta klar ställning till vilka framtida sändningssätt som kan komma att omfattas av direktivets och lagens bestämmelser. Vad som sagts äger i motsvarande mån bäring på frågan om direktivet skall tillämpas beträffande TV-tjänster förmed- lade i Internet-miljö. Som tidigare nämnts föreskriver direktivet beträffande helt digitala sändningar att en standard skall användas som fastställts av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan. Härmed förstås en europeisk orga- nisation som bland EU:s medlemsländer uppnått brett erkännande som varande kompetent att fastställa standarder inom det område som standarden i fråga berör. torde tre organisationer uppfylla detta krav: (Comité Européen de Normalisation), ETSI () vad gäller sändnings- system och CELENEC (Comité Européen de Normalisation Electro- technique) vad gäller TV-mottagare. ETSI har tidigare utarbetat standar- der för TV-sändningar såvitt angår digitala kabel- och satellitsändningar. En ETSI-standard för digitala marksända TV-sändningar fastställdes (DVB-T). Mot bakgrund av vad som anförts i föregående avsnitt om regelverkets systematik m.m. bör det ankomma på regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva vilka sändningsstandarder som får användas. Utöver de i direktivet klart angivna standarderna blir det i första hand fråga om att precisera vilka sändningssystem som skall användas vid helt digitala sändningar, dvs. vilka system som godkänts av standardiseringsorganen. När det gäller Svenska Kabel-TV-Föreningens m.fl. synpunkter om att förslaget i promemorian ger intryck av att föreskrifter skulle kunna meddelas om att TV-kanaler som sänds i bredbildsformat skall vidare- sändas i kabelnät, trots att direktivet endast stadgar att helt digitala nät skall kunna distribuera sådana tjänster vill regeringen påpeka följande. Enligt direktivet i dess svenska lydelse bör helt digitala nät som är öppna för allmänheten för distribution av TV-tjänster vara utformade så att de kan överföra tjänster i bredbildsformat (jfr den engelska lydelsen av motsvarande bestämmelse som stadgar att Fully digital transmission networks open to the public for the distribution of television services must be capable of distributing wide-format services. Med helt digitala nät bör förstås sådana nät som uteslutande använder digital sändnings- teknik. Någon villkorslös skyldighet att utforma de digitala näten så att de kan befordra program i bredbildsformat föreligger således inte enligt direktivet i dess svenska lydelse. Regeringen delar därför uppfattningen som framförs i promemorian om att någon särskild regel om att helt digitala nät bör vara utformade på det aktuella sättet inte behöver införas. Bestämmelsen i artikel 5 innebär däremot att det uppställs krav på att TV-sändningar i bredbildsformatet 16:9 som tas emot och vidaresänds i kabelnät skall vidaresändas i åtminstone 16:9-format. Någon generell skyldighet att motta och vidaresända tjänster i bredbildsformat föreligger dock inte. Inte heller skall det vara möjligt att meddela föreskrifter med sådan innebörd, såvida inte de erforderliga förutsättningarna är för handen. För att undanröja eventuella oklarheter på denna punkt bör dock ifrågavarande bestämmelse utformas något annorlunda än vad som före- slagits i promemorian. I detta avseende kan det nämligen inte anses nödvändigt med ett bemyndigande för regeringen eller myndighet att meddela föreskrifter eftersom den aktuella bestämmelsen i direktivet är tydlig. Den är vidare inte heller av sådan art att det behöver bli nöd- vändigt att komplettera den med hänsyn till nytillkomna standarder och liknande förändringar. Om således en sändning mottas och vidaresänds i bredbildsformatet 16:9, skall vidaresändningen i kabelnät också ske i åtminstone detta format. Inget hindrar i och för sig att programmet dessutom vidaresänds i normalformat, men en utsändning i bredbilds- format skall alltid finnas tillgänglig för publiken. Om en kabeloperatör har installerat utrustning för exempelvis program i bred- bildsformat är kravet uppfyllt för denna typ av program. I annat fall måste ägaren eller operatören av kabelnätet anskaffa sådan utrustning som kan fördela de önskade programmen i bredbildsformat. En annan möjlighet återstår, nämligen för operatören att välja bort sådana TV-tjänster som sänds i bredbildsformat. Av naturliga skäl bort- faller då motsvarande krav på vidaresändningsformat. För de anlägg- ningar som omfattas av den s.k. must carry-regeln kan dock en sådan val- möjlighet vara utesluten. I direktivets ingress anges att huvudantennsystem, såsom dessa har preciserats av medlemsstaterna, inte påverkas av direktivet. Begreppet huvudantennsystem har tidigare inte närmare preciserats i svensk lag- stiftning. Teoretiskt kan ett kabelnät som betjänar flera hushåll blir hur stort som helst. I praktiken torde dock ett nät som huvudregel inte omfatta mer än en tätort. Från en huvudcentral, oftast centralt placerad i tätorten, dras ett s.k. primärnät som når sex eller . Med hjälp av bl.a. förstärkare kan sedan signalerna i primärnätet fördelas till sekundärnät. Från sekundärnätet överlämnas signalerna till fastighetsnät för distribution till de enskilda abonnenterna. I promemorian föreslås att sådana kabelnät som från en huvudcentral betjänar färre än 1 000 bostäder skall falla utanför den aktuella bestäm- melsens tillämpningsområde. Sådana kabelnät skall med andra ord inte ingå i den krets av kabelnät beträffande vilka det råder visst krav på vidaresändning i bredbildsformat. har, under åberopande av bl.a. de investeringar som erfordras för sändningar i bredbildsformat och med hänvisning till att det finns ett antal kabelnät som från en huvudcentral når strax över 1 000 bostäder, föreslagit att ifrågavarande gräns sätts till 2 000 bostäder. I syfte att undvika att ett större antal kabelnät hamnar på fel sida om gränsen har regeringen inga invändningar mot att så sker. I avsnitt 9.4 anges vad som bör gälla i fråga om tillsyn m.m. 9.2 Viss utrustning för TV-mottagare förslag: Alla TV-mottagare med en inbyggd bildskärm vars synliga diagonal överstiger och som saluförs eller hyrs ut av näringsidkare skall vara utrustade med minst ett standardiserat gränssnitt som möjliggör anslutning av viss kringutrustning. Mot- svarande krav ställs på TV-mottagare med interegrerad digital av- kodare. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om standardiserade gränssnitt för TV-mottagare. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser stödjer förslaget i pro- memorian eller lämnar det utan erinran. Kammarrätten i och samt anser att redaktionella ändringar bör göras i paragrafen. och anser vidare att skrivningen standardiserade kontakter för TV-mottagare för tankarna på fel spår. beklagar att ett stort antal av de TV-mottagare som säljs i inte omfattas av lagen. Skälen för förslaget: Direktivet innehåller två bestämmelser om hur TV-mottagare skall vara utrustade (det i direktivet använda begreppet TV-apparat har genomgående ersatts med det vedertagna begreppet TV- mottagare). I artikel 3 föreskrivs att alla TV-mottagare med en inbyggd bildskärm vars synliga diagonal är och som saluförs eller hyrs ut i gemenskapen skall vara utrustade med minst ett öppet gränssnitt som standardiserats av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan. Utrustningskravet skall möjliggöra enkel anslutning av kringutrustning, särskilt extra avkodare eller digitala mottagare. Det utrustningskrav som uppställs i artikel 3 får, genom bestämmelsens ordalydelse, förstås som att nämnda krav gäller alla TV-mottagare och således inte enbart TV- mottagare speciellt avsedda för bredbildsformat. I marknadsförs TV-mottagare traditionellt med bildskärms- storleken angiven i tum. Det talas i den aktuella bestämmelsen om bild- skärmens diagonal, som är ett något större mått än den synliga bildens diagonal. Som exempel kan nämnas att en s.k. 17-tums mottagare typiskt sett har en bildskärmsdiagonal om och en synlig bilddiagonal om . En sådan mottagare omfattas därför inte av bestämmelsen. Artikel 4 d andra stycket reglerar de krav som ställs på TV-mottagare med integrerad digital avkodare. Sådana TV-mottagare skall kunna utrustas med åtminstone en standardiserad kontakt som tillåter anslutning av utrustning för villkorad tillgång och andra typer av digitala TV-system till den digitala avkodaren. Avsikten bakom kravet på att TV-mottagare med en inbyggd digital avkodare skall kunna utrustas med åtminstone en standardiserad kontakt är att säkerställa att sådana mottagare åtminstone som tillval skall kunna utrustas med en kontakt som tillåter anslutning av kringutrustning. Användaren har därmed möjlighet att få en sådan kontakt eftermonterad för så vitt denna inte medföljer vid leveransen. Trots att de aktuella bestämmelserna placerats på skilda ställen i direktivet förefaller det, på samma sätt som föreslagits i promemorian, mest ändamålsenligt att nu sammanföra dem i en paragraf. En sådan disposition medför att det blir tydligare vilka utrustningskrav som gene- rellt ställs på TV-mottagare i nu aktuellt avseende och underlättar också rent lagtekniskt fördelningen av tillsynsuppgifter (se avsnitt 9.4.1). Det kan, som angetts i promemorian, på goda grunder ifrågasättas om det är tekniskt korrekt att påstå att gränssnitt är eller kan utgöra en del av en TV-mottagares utrustning (jfr skillnaden mellan uttryckssätten i artikel 3 och 4 d). I den svenska lydelsen av artikel 3 används uttrycket öppet gränssnitt medan motsvarande engelska begrepp är open inter- face socket . m.fl. har i detta samman- hang hänvisat till att den digitala TV-tekniken gör det möjligt att saluföra TV-mottagare som ett modulärt system med möjlighet att införskaffa själva bildskärmen samt valfri mottagare/avkodare för marksänd digital- TV alternativt för mottagning via satellit eller kabel (trådsändning). Som närmare kommer att behandlas i följande avsnitt anser föreningen m.fl. att lagförslaget fått en olycklig inriktning på ett rent hårdvarubaserat stöd för anslutning av kringutrustning. Mot bakgrund av ovanstående bör enligt regeringens uppfattning förslaget utformas så att det utrustningskrav som skall gälla för TV- mottagare i nu aktuellt avseende skall gälla ett standardiserat gräns- snitt . Den eventuella förlust i tydlighet som denna lösning kan medföra i förhållande till användandet av begreppet kontakt uppvägs av en bättre överensstämmelse med direktivets ordalydelse. undviks kom- mande oklarheter beroende på om ett hårdvarubaserat eller mjuk- varubaserat system för viss kringutrustning m.m. används. Bestämmelsen riktas mot tillverkare och andra som saluför eller hyr ut TV-mottagare. Utanför bestämmelsens tillämpningsområde faller således sådana överlåtelser som inte sker av näringsidkare, dvs. yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte. Ordet tillhandahålla , som använts i prome- , avser överlåtelse och erbjudande om överlåtelse men däremot inte nödvändigtvis uthyrning. Regeringen anser därför att det i lagtexten bör anges att bestämmelserna gäller den näringsidkare som skall saluföra eller hyra ut den aktuella utrustningen, något som också bättre överens- stämmer med direktivets ordalydelse. Vad gäller de krav som ställs på gränssnittet har i avsnitt 9.1 rörande användningen av vissa sändningsstandarder redogjorts för vilka organ som uppfyller rekvisiten som erkända europeiska standardi- seringsorgan. Bestämmelser om vilka gränssnitt som får användas kan ges i form av föreskrifter. Av avsnitt 9.4 framgår vad som bör gälla i fråga om tillsyn m.m. 9.3 Utrustning och tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster 9.3.1 Grundläggande krav Regeringens förslag: En näringsidkare får saluföra eller hyra ut konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler endast om den kan återge även de digitala TV-signaler som sänts okodade och uppfyller de krav på avkodning som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Krav får också uppställas på den tekniska funktionsförmågan hos system för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster. Vidare ställs krav på att leverantörer av dylika tjänster skall föra separata räkenskaper för sådan verksamhet och att programföretag skall offentliggöra viss prisinformation. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Remissinstanserna: De stora flertalet remissinstanser stöder förslaget i promemorian eller lämnar det utan erinran. ifråga- sätter om inte föreskrifter som skall tillse att system för villkorad tillgång utformas på ett sådant sätt att kostnaderna för överföringskontroll vid huvudcentralerna stannar på en rimlig nivå utgör en form av pris- reglering. , och hävdar bl.a. att bestämmelsen angående krav på konsumentutrustning har missuppfattats eftersom motsvarande bestäm- melse i direktivet innebär att digitala avkodare som säljs eller hyrs ut skall kunna avkoda signaler som använder den standardiserade krypte- ringsalgoritmen och skall kunna återge TV-signaler som sänts okodade. och anser vidare bl.a. att den mycket snabba tekniska utvecklingen av avkodare möjliggör ett helt mjukvarubaserat system för villkorad tillgång och att lagförslaget fått en olycklig inriktning på ett rent hårdvarubaserat system för anslut- ning och byte av sådana system. gör också gällande att det vore enklare och tydligare om det av lagtexten framgick att den föreskrift som direktivet ger utrymme för beträffande system för villkorad tillgång är att conditional access-system, dvs. system för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster, måste ha teknisk kapacitet för kostnadseffektiv överföringskontroll vid kabeloperatörernas head- ends eller huvudcentraler. föreslår att de krav som får upp- ställas beträffande system för villkorad tillgång skall gälla funktions- förmågan . Skälen för förslaget: Artikel 4 i direktivet behandlar huvudsakligen de krav som ställs på system för villkorad tillgång och som tillhandahålls publiken i gemenskapen. I likhet med vad som gäller för sändnings- system gäller dessa krav oberoende av på vilket sätt sändningen sker. I artikeln uppställs krav på att all konsumentutrustning som saluförs eller hyrs ut och som kan avkoda digitala TV-signaler skall kunna av- koda sådana signaler i enlighet med den gemensamma kodningsalgoritm (krypteringsmetod) som administreras av ett europeiskt standardiserings- organ samt kunna återge signaler som sänts okodade. Digitala signaler som sänts okodade skall alltså obehindrat (transparent) kunna passera genom avkodaren. I denna del syftar bestämmelsen till att motverka att den aktuella utrustningen används för att blockera TV-sändningar som sänds okodade. En ytterligare förvandling av sådana kanaler kan komma att krävas om TV-mottagaren baseras på exempelvis det nuvarande ana- loga PAL-systemet. En sådan funktion kommer normalt att vara inbyggd i avkodaren med hänsyn till det nuvarande beståndet av analoga TV- mottagare. Om det gäller hyrd utrustning skall, enligt direktivet, kravet på transparens kvarstå endast så länge som den som hyr utrustningen följer gällande hyresavtal. I likhet med bedömningen i promemorian anser regeringen att det inte behövs någon särskild föreskrift om detta. Av avsnitt 9.1 framgår att det endast är ETSI som har rätt att administrera den kodningsalgoritm som skall kunna avkodas av den aktuella utrustningen. I överensstämmelse med vad som anförts be- träffande sändningsstandarder är det också på detta område önskvärt att regelverket snabbt och enkelt kan anpassas till bl.a. nya tekniska förut- sättningar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför ges rätt att meddela föreskrifter i detta avseende. Som fram- hållits av vissa remissinstanser bör dock bemyndigandet utformas på ett något annorlunda sätt än som föreslagits i promemorian. Av den aktuella bestämmelsen skall framgå att konsumentutrustning för digitala TV- signaler skall kunna kunna återge signaler som sänts okodade och kunna avkoda digitala TV-signaler i enlighet med regeringens föreskrifter. I likhet med vad som anförts i föregående avsnitt bör det i prome- föreslagna ordet tillhandahålla ersättas med saluföras eller hyras ut också i denna bestämmelse. System för villkorad tillgång som används på gemenskapsmarknaden skall enligt artikel 4 b i dess svenska lydelse ha nödvändig teknisk kapacitet för att överföringskontroll till låg kostnad skall kunna ske vid huvudcentralerna, så att kabeloperatörer på lokal eller regional nivå skall kunna utöva total kontroll över tjänster som använder systemen. Det bakomliggande motivet för bestämmelsen är önskan att undgå att kabel- TV-operatören av tekniska eller ekonomiska orsaker avskärs från möj- ligheten att överta kontrollen över de sändningar som använder system för villkorad tillgång. Kabel-TV-operatören ges på detta sätt möjlighet att bl.a. ingripa i åtkomstkontrollen innan ett program vidaresänds i kabel- nätet eller att helt övergå till ett annat system för villkorad tillgång. Kabel-TV-operatören uppträder då som tillhandahållare av betal-TV- tjänster gentemot de tittare som är anslutna till kabelnätet. Som framhållits av handlar den aktuella bestämmelsen i direktivet mera om systemens tekniska funktionsförmåga än om deras kvantitativa kapacitet (den engelska lydelsen talar om capability ). Regeringen anser därför att begreppet teknisk funktionsförmåga bör användas i det svenska regelverket eftersom det bättre beskriver vad det är fråga om. Av det anförda framgår att det är den tekniska förmågan hos systemen som är det primära i sammanhanget. Att, som , ifråga- sätta om inte bestämmelsen utgör en form av prisreglering skulle, enligt regeringens uppfattning, föra för långt. Någon prissättning är det inte fråga om utan kostnadsdelen utgör ett av flera rekvisit vid bedömningen av om ett system för villkorad tillgång uppfyller det krav som uppställs i direktivet (jfr den engelska lydelsen som talar om cost-effective , ett begrepp som på intet sätt leder tankarna till prisreglering). Det kan inte anses finnas ett akut praktiskt behov av en regel som särskilt tar sikte på system för villkorad tillgång i det nu aktuella hän- seendet (bl. a. eftersom det är oklart huruvida sådana möjligheter till överföringskontroll som eftersträvas i direktivet alls existerar i prakti- ken). Direktivets bestämmelse måste dock genomföras som det, enligt regeringens bedömning, fordras en viss framförhållning inför tekniska framsteg på området. I likhet med vad som föreslagits i prome- bör det därför vara möjligt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att ställa krav på system för villkorad tillgång så att dessa uppfyller direktivets bestämmelser.