prop · GL03156 · 1998-01-01 00:00:00 — Det ligger i sakens natur att en hög ersättning också kan inbjuda till kringgående av ersättningsskyldigheten, vilket skulle medföra att seriösa ersättningsbetalande aktörer drabbades av en konkurrensnackdel. Enligt regeringens mening är en lämplig utgångspunkt att rättighets- havarna skall få en ersättning som ligger i nivå med vad som i genom- snitt gäller inom EU. Inom EU har och de lägsta ersättningsbeloppen på ljudupptagningar. De högsta beloppen finns i och . Det genomsnittliga ersättningsbeloppet på ljudupptagningar inom EU är ungefär ECU 0,2 för varje inspelningstimme, dvs. Detta belopp avser emellertid inte enbart ersättning till rättighetshavarna utan i beloppet ingår också regelmässigt en viss del som inte utbetalas till rättighetshavarna utan som används för andra ändamål, bl.a. allmänna utbildningsinsatser och stipendier till behövande konstnärer, t.ex. i av ersättningen och i en tredjedel. För svensk del bör, som har berörts, ersättningsordningen utformas på civilrättslig grund utan offentligrättsliga inslag. Av kravet på en civilrättslig ordning följer att all ersättning bör utbetalas till de enskilda ersättningsberättigade. Det bör således inte föreskrivas i lagen vilket är fallet i många länder och har föreslagits av bl.a. att en förvaltande organisation skall underlåta att fördela en viss del av ersättningen och i stället använda denna ersättning för gemensamma ändamål. En sådan ordning skulle vara olämplig eftersom ersättningen då fick en skattekaraktär . I likhet med vad som gäller på andra områden bör i stället lagen lämna det öppet för rättighetshavarna att komma överens med organisationen, genom medlemskap i denna eller genom särskilda avtal, om att en viss del av deras ersättning inte skall utbetalas utan användas för andra ändamål, t.ex. utbildningsinsatser, stipendier eller bidrag till nyskapande projekt med begränsat marknads- underlag. För att få ett rättvisande mått på nivån på den genomsnittliga ersättning som verkligen betalas ut till rättighetshavarna inom EU måste ett avdrag göras för en så stor del av det formella ersättningsbeloppet som kan antas svara mot de kollektiva avsättningarna. Med beaktande av detta synes en ersättning på drygt en krona för varje möjlig upptagningstimme vara ett väl avvägt belopp. Vid den bedömningen har hänsyn tagits till de svenska marknadsförhållandena, bl.a. priset på anordningarna och antalet sålda anordningar. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att ersättning skall betalas med för varje möjlig upptagningsminut på anordningarna. Om det skulle visa sig att även den ersättningen skulle orimligt drabba konsumenterna eller få en skadlig inverkan på marknaden, kan man behöva överväga om beloppet måste sättas lägre. Inte minst med hänsyn till att upptagningsanordningarnas kapacitet utvecklas genom ny teknik bör ett tak sättas för ersättningen. För vissa digitala anordningar kan det vara svårt att fastställa en speltid i egentlig mening. Regeringen föreslår att ersättningen aldrig skall överstiga för varje anordning. I andra länder har ett högre ersättningsbelopp fastställts för upptag- ningsanordningar för rörliga bilder än för upptagningsanordningar för ljud, och flera av de organisationer som företräder rättighetshavare har föreslagit att detta görs i . Det är emellertid svårt att hitta några egentligen hållbara argument för att ersättningen skall vara högre för en del anordningar än för andra. En skillnad i ersättningsnivå skulle för övrigt leda till tillämpningssvårigheter och slå fel med hänsyn till att digital teknik suddar ut gränserna mellan anordningarnas användnings- områden. Enligt regeringens uppfattning bör samma ersättning gälla för alla slags upptagningsanordningar. Vad bör gälla om uppbörden av ersättningen? Som har uttalats från måste det finnas möjlighet till en effektiv uppbörd av ersättningen. Regeringen har ovan föreslagit att krav på ersättning skall kunna göras gällande endast av en organisation, att ersättningsskyldigheten skall ligga endast på näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller inför anordningarna, att det klart och tydligt skall anges vilka anordningar som omfattas av ersättningsrätt, att det inte skall ges några särskilda regler om ett återbetalningssystem, att det i lagen skall anges hur stor ersättningen är och att samma ersättning skall gälla för alla slags anordningar. En sådan ordning underlättar mycket en effektiv uppbörd av ersättningen. I enlighet med de principer som skall bära upp ersättningsordningen bör berörda parter genom avtal själva bestämma den närmare innebörden av sina inbördes rättigheter och skyldigheter och bör det vara deras sak att i vanlig ordning själva bevaka sina rättigheter enligt lag och träffade avtal. För att säkerställa en effektiv ordning behövs dock vissa ytterligare föreskrifter om uppbörden. Av lagen måste framgå när en fordran på ersättning uppkommer, och i likhet med vad som gäller i bl.a. bör fordringsrätten uppkomma den dag anordningarna tillverkas eller införs i landet. Det kan visa sig att det av praktiska skäl är lämpligt att ersättningen inbetalas , t.ex. en gång eller en gång i kvartalet, eller först vid leverans till grossister. Parterna bör ha möjlighet att fritt komma överens om när ersättningen skall betalas in till organisationen. Några bestämda förfallodagar föreslås inte. Det innebär att, om parterna inte har avtalat en förfallotid, så är näringsidkaren skyldig att betala ersättningen när organisationen kräver det och har rätt att betala den när han själv vill. För att en förvaltande organisation effektivt skall kunna ta till vara rättighetshavarnas intressen bör näringsidkaren vara skyldig att anmäla sig hos organisationen. Organisationen kan säkerställa att ersättnings- skyldiga näringsidkare anmäler sig t.ex. genom avtal med ansvariga branschorganisationer varigenom dessa åtar sig att se till att anmälnings- skyldigheten sköts på ett riktigt sätt. För att en förvaltande organisation skall ha goda möjligheter att kontrollera att ersättningen betalas bör en ersättningsskyldig närings- idkare vara redovisningsskyldig gentemot organisationen. Redovisnings- skyldigheten bör omfatta alla de uppgifter som krävs för att organisa- tionen skall kunna bestämma hur stor rätt till ersättning som föreligger och vem som har rätt till ersättningen. Näringsidkaren bör därför vara skyldig att redovisa det antal anordningar som tillverkats eller införts till landet, det antal anordningar som enligt näringsidkaren inte omfattas av rätt till ersättning, anordningarnas upptagningstid och den tidpunkt då anordningarna framställdes eller infördes. Om felaktiga uppgifter lämnas i redovisningen, kan ansvar komma i fråga t.ex. enligt bestämmelserna om bedrägeri och annan oredlighet i 9 kap. under de förutsättningar som anges där. Liksom i andra fall innebär redovis- ningsskyldigheten i detta fall att näringsidkaren måste ha tillgång till och således bevara de handlingar som behövs för att han skall kunna fullgöra sin skyldighet, t.ex. erforderliga räkenskaper om framställning och införsel av anordningar. Det är inte nödvändigt med särskilda bestäm- melser om detta. Det finns inte skäl att i lagen ange när redovisningen skall lämnas, utan organisationen bör ha rätt att få redovisningen när den begär detta. Det kan förutses att parterna kommer överens om att redovisningen skall lämnas , t.ex. i samband med överenskomna ersättningsperioder. Enligt regeringens mening kan det inte anses stå i samklang med systemets civilrättsliga karaktär att en förvaltande organisation har några särskilda befogenheter, t.ex. rätt att göra kontrollbesök hos ersättnings- skyldiga näringsidkare, eller att grossister och detaljister enligt lag är skyldiga att upplysa organisationen om varifrån de förvärvat upptag- ningsanordningar, vilket har efterlysts av några remissinstanser. Andra regler bör inte gälla för fordran på kassettersättning än vad som allmänt gäller för civilrättsliga anspråk. De allmänna reglerna ger organisationen tillräckliga möjligheter att bevaka rättighetshavarnas fordran på ersättning. Exempelvis kan en förvaltande organisation med tillämpning av bestämmelserna om säkerhetsåtgärder i tvistemål trygga att en ersättningsskyldig näringsidkare fullgör vad som åläggs honom i ett kommande domstolsavgörande. För att säkerställa en kommande utmätning kan domstol förordna om kvarstad enligt 15 kap. 1 § rätte- gångsbalken. Med stöd av 15 kap. 3 § har domstolen en mera allmän rätt att besluta om lämpliga säkerhetsåtgärder. Åtgärder av detta slag kan beviljas utan att näringsidkaren har beretts tillfälle att yttra sig, om det är fara i dröjsmål. Också andra allmänna regler kan tillämpas av organisationen. Om näringsidkaren t.ex. innehar räkenskapshandlingar som kan ha betydelse som bevis för fordran på kassettersättning, är han skyldig att förete dem i enlighet med vad som sägs i 38 kap. 2 § och domstol kan vid vite förelägga honom att göra det. Utgångspunkten bör vara att ersättningsskyldigheten skall vila på den näringsidkare som tillverkat eller importerat upptagningsanordningarna, men det bör inte finnas några hinder för avtal mellan en förvaltande organisation och t.ex. importörer och grossister om att ersättningen inte skall betalas av importören vid införseln utan av grossisten först i ett senare skede. I organisationens förvaltande roll får anses ligga att den kan acceptera att tillverkaren eller importören befrias från ersättnings- skyldigheten och att i stället en grossist eller någon annan åtar sig skyldigheten. Olika villkor kan sättas upp för en sådan överens- kommelse, t.ex. att grossisten skall anmäla sig hos organisationen och avge redovisning till denna. I själva verket torde det ligga i parternas intresse att denna typ av överenskommelser träffas. Att sådana överenskommelser blir möjliga följer redan av det föreslagna ersättnings- systemets civilrättsliga natur. I bl.a. dansk lag har vissa föreskrifter givits i saken, t.ex. att ersättning inte skall betalas för anordningar som lämnas till den som anmält sig hos förvaltande organisation. Sådana särskilda bestämmelser synes inte vara nödvändiga för svensk del. Regeringen instämmer med remissinstansernas uppfattning att lagen inte bör ställa upp några ytterligare närmare bestämmelser om hur uppbörden skall gå till. Det är lämpligast att parterna, precis som vid annan civilrättslig lagstiftning, får frihet att själva reglera vad som bör gälla i dessa avseenden. Kravet på en effektiv ordning uppfylls bäst om man överlåter till dem att själva bestämma den närmare utformningen av uppbörden. Genom sådana överenskommelser kan de berörda parterna på egen hand gemensamt bestämma detaljerna för hur uppbörden skall gå till så att ordningen blir effektiv och smidigt anpassad till deras förutsättningar och till de rådande marknadsförhållandena. Det kan förutses att branschorganisationer på området finner anledning att medverka vid dylika överenskommelser, och vid remissbehandlingen har upplysts att diskussioner redan har inletts om överenskommelser. I avtalen kan parterna reglera när och hur ersättningen skall betalas samt en rad andra frågor, t.ex. vilken dokumentation som skall godtas om att det finns förutsättningar för att undanta anordningar från ersätt- ningsrätten och vilka specifika uppgifter som skall anges vid anmälan och redovisning. Överenskommelser mellan en förvaltande organisation och en branschorganisation kan medföra att regleringen får ett generellt genomslag och således kommer att tillämpas också av sådana ersätt- ningsskyldiga näringsidkare som organisationen inte har någon direkt kontakt med. De lagbestämmelser som har föreslagits ovan är enligt regeringens uppfattning tillräckliga för att organisationen effektivt skall kunna kräva in ersättningen för det fall det inte föreligger någon överenskommelse om detaljerna för uppbörden. Hur bör ersättningen fördelas? En förvaltande organisation bör ha till uppgift att betala ut den insamlade ersättningen till de ersättningsberättigade rättighetshavarna, dvs. till dem vars skyddade verk eller prestationer sänds ut i ljudradio eller television eller givits ut på anordningar genom vilka de kan återges. Tanken är att ersättningen skall fördelas så att fördelningen i vidast möjliga omfattning motsvarar den kopiering som faktiskt sker. Övervägande skäl talar för att det inte i lagen anges hur medlen skall fördelas till de ersättnings- berättigade. Som regeringen ser saken är det lämpligare att den för- valtande organisationen får bestämma principerna för hur fördelningen skall göras. I lagen bör dock föreskrivas att rättighetshavare som inte företräds av organisationen skall vara likställda med rättighetshavare som organisationen företräder. I detta ligger, som har berört i sitt remissyttrande, att organisationen måste redovisa principerna för fördelningen på ett så klart och tydligt sätt att utomstående rättighetshavare har verklig möjlighet att avgöra om de behandlas lika eller inte. Med tillämpning av fastställda fördelningsprinciper och med ledning av erhållna uppgifter om t.ex. radiosändningars innehåll och sålda skivor kan organisationen fördela ersättningen mellan de rättighetshavare som har rätt till den. Det säger sig självt att det är ett stort arbete att samla in erforderliga uppgifter och fördela ersättningen till de ersättnings- berättigade. Det kan förutses att organisationen måste ha tillgång till omfattande register och utnyttja digital teknik för hanteringen. Erfaren- heterna från andra länder och av den fördelning som i sker genom olika organisationer av upphovsrättslig ersättning visar dock att rättvisa, billiga och smidiga system för fördelningen kan upprättas. Vad en förvaltande organisation bestämmer om den närmare fördel- ningen av ersättningen kommer att få giltighet mot de rättighetshavare som står utanför organisationen. En sådan reglering kan inte anses innebära någon otillåten överlåtelse av normgivningsmakt till enskilda rättssubjekt utan är förenlig med 8 kap. 2 § regeringsformen och dess grunder (jfr prop. 1979/80:132 s. 136 f. [Lagrådet] och s. 153 f. [föredraganden]). har accepterat att beslut eller överenskommelser av denna art får giltighet mot tredje man, dvs. trots att det inte är möjligt att grunda giltigheten på en avtalskonstruktion (på ett näraliggande område, se avtalslicensbestämmelserna i 26 i § upphovs- rättslagen). En förvaltande organisation bör ha rätt att förbehålla sig en skälig ersättning för sina omkostnader. Det ligger i sakens natur att omkost- naderna för organisationen är högre i ett uppbyggnadsskede än vad de är när systemet har fungerat . I går av den totala ersättningen till den förvaltande organisationens omkostnader. Regeringens förslag innebär att en förvaltande organisation skall fördela all ersättning till de ersättningsberättigade rättighetshavarna med undantag endast för en skälig ersättning till organisationen för dess omkostnader och att vid fördelningen de rättighetshavare som står utanför organisationen skall behandlas lika med organisationens egna medlemmar. Det föreligger därmed inte någon risk för att medlen konsumeras i organisationens egen allmänna verksamhet eller för att utomstående rättighetshavare diskrimineras. Bör rätten kunna överlåtas? I promemorian föreslogs att rätten till ersättning skulle kunna överlåtas. Förslaget har föranlett viss kritik från organisationer som företräder rättighetshavare. Till skillnad från vad som gäller för rätten enligt 26 j § upphovs- rättslagen till ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk motiverar enligt regeringens uppfattning sociala skäl inte att rätten till kassettersättning ej skall kunna överlåtas. Det finns inget som motiverar att rättighetshavaren inte bör fritt kunna utnyttja det fulla värdet av ersättningsrätten genom att överlåta den till andra, t.ex. i samband med överlåtelse helt eller delvis av förfoganderätten enligt 2 §. Som har framhållits bör t.ex. företag kunna förvärva rätt till kassettersättning genom avtal med upphovsmän och andra ersättningsberättigade. Regeringen har således i denna fråga ingen annan uppfattning än den som kommit till uttryck i promemorian. Bör några särskilda ansvarsregler gälla? Att inte betala ersättningen innebär inte något intrång i den till verket knutna upphovsrätten och kan därmed inte bestraffas enligt det allmänna straffstadgandet i 53 § upphovsrättslagen. Det finns knappast något behov av särskilda straffbestämmelser i saken. Allmänt sett vore det också olämpligt att bestraffa en underlåtenhet att uppfylla en rent civilrättslig förpliktelse att betala ersättning. Regeringen finner inte heller skäl att låta skyldigheterna att anmäla sig hos organisationen och avge redovisning till denna vara straff- sanktionerade, vilket några remissinstanser har förordat. Som har påpekats kan organisationen bevaka att anmälningsskyldigheten fullgörs t.ex. genom avtal med ansvariga branschorganisationer. För det fall en viss tillverkare eller importör ändå skulle vägra att fullgöra sin anmälnings- eller redovisningsskyldighet kan organisationen säkerställa sin rätt enligt vanliga regler, vad gäller redovisningsskyldigheten t.ex. med handräckning enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning eller genom ett vitesföreläggande av domstol i en dom på fullgörande av skyldigheten. Internationell tillämplighet I likhet med vad som gäller för själva upphovsrätten bör rätten till kassettersättning för upphovsmän tillämpas på verk av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga vistelseort i . Rätten till ersätt- ning för utövande konstnärer och fotografer bör tillämpas på framföranden och bilder av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga vistelseort i . Rätten till ersättning för framställare av ljudupptagningar och för framställare av upptagningar av rörliga bilder bör tillämpas på upptagningar av den som är svensk medborgare eller svensk juridisk person eller har sin vanliga vistelseort i . Av principen om icke-diskriminering inom EES följer att den som är medborgare i ett EES-land skall behandlas som om han vore svensk medborgare och att en juridisk person från ett EES-land skall behandlas som en svensk juridisk person (se artikel 6 i och artikel 4 i ; jfr 1 § andra stycket internationella upphovsrättsförord- ningen). Detta innebär att rätten till ersättning skall tillämpas på verk och prestationer med sådan anknytning till andra EES-länder. Den som är medborgare i ett EES-land kommer följaktligen alltid att ha rätt till kassettersättning, dvs. även om motsvarande ersättningsbestämmelser inte finns i hans eget land. Det har gjorts gällande att principen om nationell behandling i skulle kräva att regler om kassettersättning måste strikt tillämpas också med avseende på alla andra länder inom Bernunionen. Om rätten till ersättning skulle tillämpas fullt ut med avseende på andra unionsländer kommer den största delen av ersättningen att röra just sådana utländska verk. Det kunde innebära att kassettersättningen betalades av svenska konsumenter men fördes ut ur landet till vissa grupper av utländska rättighetshavare, främst stora skivbolag och filmbolag, utan att svenska rättighetshavare hade någon motsvarande rätt till ersättning från det andra landet. Vissa författare har hävdat en sådan strikt tolkning av konventionens princip om nationell behandling (se bl.a. Dillenz, , s. 186 f., och m.fl., Music and Video , , 1993, s. 215 f.). Andra författare har haft en annan, mera nyanserad uppfattning (se bl.a. Karnell i till ). ansåg för sin del att konventionen inte gav en skyldighet att låta även utländska rättighetshavare få del av ersättningen (se SOU 1983:65 s. 119 f.). Den bedömningen gjordes också i promemorian och har överlag gillats av remissinstanserna. Man kan naturligtvis alltid diskutera hur princip om nationell behandling bör tolkas i detta avseende. Vad saken nu dock gäller är om regeringen här skall föreslå bestämmelser som innebär att kassettersättning skall tillämpas fullt ut med avseende på andra länder. Det skall därvid beaktas att det rör sig om tillämpningen av en grundläggande princip i ett internationellt avtal som tillkommit under ett komplicerat förhandlingsarbete och där principen naturligen har givits en allmänt hållen lydelse för att man skulle kunna nå politisk enighet om att texten slutligt skulle antas. Konventionen med principen om nationell behandling har dessutom varit i kraft och ett mycket stort antal länder är unionsländer och nästan alla av dem har anslutit sig först efter hand. Det finns inte heller något rättsligt avgörande om vad som skall gälla i frågan. Vid sådana förhållanden är det i vanlig ordning i första hand unionsländerna själva som har att tolka innebörden av sina åtaganden i enlighet med reglerna om tolkning av traktater Wienkonvention om traktaträtten. Liksom andra traktater skall Bern- konventionen tolkas efter sin lydelse och det skall tillmätas betydelse om en viss tolkning har givits konventionen av ett större antal unionsländer. Vid en tillämpning av dessa regler om traktaters tolkning står det klart att påståendet om en strikt skyldighet att tillämpa kassettersättningen mot alla unionsländer inte har tillräckligt stöd vare sig i konventionens lydelse eller i unionsländernas handlande. Artikel 5.1 i lyder: I fråga om de verk med avseende på vilka upphovsmännen är skyddade enligt denna konvention åtnjuter de i alla andra unionsländer än verkets hemland såväl de rättigheter som varje lands lagar tillerkänner eller kan komma att tillerkänna landets egna medborgare som de rättigheter vilka särskilt tillkommer dem i kraft av denna konvention. Enligt är unionsländerna således skyldiga att ge upphovsrättsligt skydd åt verk från andra unionsländer på samma sätt som man skyddar egna verk. Konventionen ger möjlighet att göra vissa inskränkningar i rätten till verket, bl.a. för framställning av exemplar för enskilt bruk, men föreskriver att inskränkningarna i så fall måste gälla lika också gentemot utländska verk. Särskilt med beaktande av konven- tionens syfte ger dess lydelse närmast vid handen att den skyddar upphovsmannens rätt till sitt verk, alltså den immateriella egendoms- rätten, men inte alla de olika fordringsrätter en upphovsman kan ha på grund av lag eller som han kan ha förvärvat genom avtal och vilka inte är knutna till ett förfogande över verket som omfattas av upphovsrätten. Sådana fordringsrätter behandlas inte alls i konventionen med ett enda uttryckligt undantag, nämligen när det gäller rätt till ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk där konventionen särskilt föreskriver att den rätten skall ges till andra unionsländer men bara under förutsättning av att det andra landet ger en motsvarande ersättningsrätt (artikel 14 ter). Den kassettersättningsordning som föreslås i propositionen ändrar inte vad som gäller om förfogandet över det upphovsrättsligt skyddade verket; det är inte en förutsättning för framställning av exemplar av verket för enskilt bruk att ersättning har betalats. Det rör sig i stället om en vanlig fordringsrätt, låt vara motiverad av bl.a. ett kulturpolitiskt intresse av att ge upphovsmän och andra en kompensation för förlorade inkomster. Regeringen drar alltså slutsatsen att inte nödvän- digtvis måste tolkas så att den innebär en rättslig skyldighet att behandla medborgare från andra unionsländer på samma sätt som svenska medborgare när det gäller kassettersättningen. Av betydelse är natur- ligtvis också att många andra unionsländer gör den tolkningen av sina åtaganden enligt konventionen, t.ex. och men också andra länder inom EU, och tillämpar konventionen i enlighet därmed. Inte heller Romkonventionen måste ges en sådan tolkning. Frågan aktualiseras även av Avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (TRIPs), men, som har framhållit, regleras kassettersättning inte heller av det avtalet.