prop · GL03141 · 1998-01-01 00:00:00 — I stort sett skall försäkringsgivare från tredje land granskas på motsvarande sätt som ett svenskt försäkringsbolag som bedriver verksamhet enligt försäkringsrörelselagen, dock med de avvikelser som följer av att tillsynen endast gäller den del av en utländsk försäkringsgivares verksamhet som är förlagd till och endast avser direktförsäkringsrörelse. Som , och har påpekat sker en viss överlappning av tillsynsansvaret mellan de olika myndigheterna. Fördelningen av tillsynsansvaret mellan och andra svenska myndigheter har behandlats i slutbetänkande (SOU 1995:87), Försäkringsrörelse i förändring 3. Enligt regeringens mening bör tillsynen över utländska försäkringsgivares verksamhet i , med undantag för den finansiella tillsynen över EES-försäkringsgivare, ha samma inriktning som tillsynen över svenska försäkringsbolag. En översyn av fördelningen av tillsynsansvaret mellan de berörda myndigheterna bör ske i ett sammanhang. Eftersom tillsynsreglerna redan är föremål för beredning inom med anledning av förslagen i ovannämnda betänkande, finner regeringen att frågan om fördelning av tillsynsansvaret mellan myndigheterna inte skall tas upp i detta sammanhang. 6.9 Vites- och överklaganderegler Regeringens förslag: Nuvarande vites- och överklaganderegler bibehålls i stort sett oförändrade. Vissa mindre ändringar görs dock i reglerna om överklagande i syfte att skapa ett enhetligt system för alla utländska försäkringsgivare. Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna: Endast och Kammarrätten i har haft synpunkter på utredningens förslag i dessa delar. Hovrätten har ifrågasatt det lämpliga i att skall kunna döma ut viten som inspektionen själv har förelagt. Hovrätten har vidare föreslagit att samtliga av beslut som enligt förslaget skall överklagas till länsrätt eller kammarrätt i stället skall överklagas till länsrätt. En sådan ordning överensstämmer, enligt hovrätten, med det nya enhetliga förfarande för överklagande till länsrätt som genomförts inom förvaltningsprocessen. Av kammarrättens yttrande framgår att domstolen menar att ett överklagande av beslut att förena ett föreläggande med vite även såvitt avser försäkringsgivare från tredje land bör ske till länsrätt i stället för, som enligt gällande ordning, till regeringen. Detta menar kammarrätten stämmer väl överens med de strävanden som finns att verka för en likvärdig behandling av EES-försäkringsgivare och försäkringsgivare från tredje land. Skälen för regeringens förslag: Det inom pågående arbetet med att se över beslutsordningen på bank- och försäkringsområdet innefattar även en översyn av överklagandereglerna. Enligt regeringens mening bör en översyn av de nu aktuella överklagandereglerna i princip anstå till dess att detta arbete har färdigställts. Däremot bör redan nu införas vissa förändringar i syfte att skapa ett enhetligt system för utländska försäkringsgivare. Enligt såväl LUF som LEF kan förena ett föreläggande med vite. Enligt 8 kap. 6 § andra stycket LEF får ett sådant beslut överklagas hos länsrätten. Någon motsvarande generell bestämmelse finns inte enligt LUF. Istället skall enligt huvudregeln alla inspektionens beslut överklagas till regeringen. Enligt regeringens mening bör nu införas en generell bestämmelse för alla utländska försäkringsgivare av innebörd att inspektionens beslut om att förena ett föreläggande med vite får överklagas hos länsrätten. I 33 § första stycket andra meningen LUF anges att inspektionens beslut får verkställas utan hinder av anförda besvär, om inte regeringen förordnar något annat. Huvudregeln är alltså att alla beslut blir gällande. I 8 kap. 6 § fjärde stycket LEF anges däremot att endast får bestämma att vissa närmare angivna beslut enligt första stycket samma paragraf skall gälla . Den aktuella regeln i LUF infördes, i sin nu gällande lydelse, genom prop. 1982/83:24. I specialmotiveringen uttalades att bestämmelsen hade ändrats i överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i förslaget till ny försäkringsrörelselag. Bestämmelsen i försäkringsrörelselagen har därefter i sin tur ändrats. anges i 19 kap. 13 § andra stycket att inspektionen får bestämma att vissa närmare angivna beslut skall gälla . Enligt regeringens mening bör en motsvarande regel införas i den nu aktuella lagstiftningen och gälla även såvitt avser försäkringsgivare från tredje land. Detta innebär bl.a. att inspektionen i vissa fall får bestämma att ett beslut om föreläggande skall gälla . har ifrågasatt det lämpliga i att skall kunna döma ut viten som inspektionen själv har förelagt. Enligt såväl den nuvarande som den föreslagna regleringen ges inspektionen möjlighet att döma ut vite avseende företrädare som inte efterkommer vitesföreläggande om att fullgöra sin rapporteringsskyldighet i vissa fall. Enligt regeringens mening ökar förutsättningarna för ett effektivt vitesförfarande genom att inspektionen i dessa fall både kan förelägga och döma ut vitet. Den nuvarande ordningen bör därför behållas. 7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser De nya reglerna bör träda i kraft efter det att de har antagits. Lagstiftningen bör därför träda i kraft . När den nya lagen om utländska försäkringsgivare träder i kraft skall lagen om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i (LUF) och lagen om EES-försäkringsgivares verksamhet i (LEF) upphöra att gälla. En utländsk försäkringsgivare som när den nya lagen träder i kraft är verksam i med stöd av LUF eller LEF skall ha den rätt att bedriva försäkringsrörelse som följer av den koncession som beviljats enligt LUF eller anmälan enligt LEF. De tillstånd, avvikelser och undantag som medgetts enligt gällande lagstiftning bör gälla även efter den nya lagens ikraftträdande. 8 Ekonomiska konsekvenser De ändringar som föreslås innebär vissa utökade arbetsuppgifter för , genom att försäkringsgivare från tredje land nu även ges möjlighet att driva försäkringsrörelse i genom filial. Även möjligheten för dessa försäkringsgivare att inrätta representationskontor kan leda till ytterligare arbete för . Därtill kommer att antalet underrättelser kan antas öka med tanke på de ändrade reglerna om gränsöverskridande verksamhet. Som framgått av avsnitt 4.1 är dock utländska försäkringsgivares intresse för att driva försäkringsverksamhet på den svenska marknaden svagt, särskilt när det gäller verksamhet genom sekundäretableringar. Anledning saknas att anta att intresset skulle öka i någon högre grad genom den ändrade lagstiftningen. Inte heller är det sannolikt att möjligheten att inrätta representationskontor kommer att utnyttjas i någon större omfattning. Den föreslagna lagstiftningen torde därför endast medföra en obetydlig ökning av arbetsbelastningen för . Denna begränsade ökning av resursbehovet torde dock kunna lösas genom omprioriteringar i verksamheten. Regeringen bedömer därför att något ytterligare resurstillskott inte behöver tillföras . De allmänna förvaltningsdomstolarna åläggs en ny uppgift eftersom det nu införs en generell bestämmelse för alla utländska försäkringsgivare av innebörd att inspektionens beslut om att förena ett föreläggande med vite får överklagas till länsrätt. Förändringen berör endast försäkringsgivare från tredje land eftersom motsvarande reglering finns enligt LEF. Den ökade arbetsbelastningen för förvaltningsdomstolarna måste därför anses vara ytterst marginell. Regeringen gör bedömningen att ytterligare resurser till domstolsväsendet inte behöver skjutas till. 9 Författningskommentar 9.1 Förslaget till lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i ALLMÄNNA BESTÄMMELSER 1 kap. Tillämpningsområde och vissa grundläggande bestämmelser I detta kapitel har sammanförts bestämmelser som med något undantag blir tillämpliga på alla utländska försäkringsgivare som avser att bedriva verksamhet i , oberoende av i vilket land försäkringsgivaren har sitt säte. Bestämmelserna avser lagens tillämpningsområde, definitioner och vissa andra omständigheter som är av grundläggande betydelse för drivande av verksamhet med stöd av denna lag. Tillämpningsområdet för den nya lagens bestämmelser (1§) motsvarar i stort sett tillämpningsområdet för den gällande regleringen i både lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i (LUF) och lagen (1993:1302) om EES-för- säkringsgivares verksamhet i (LEF). Liksom LUF och LEF är inte heller den föreslagna nya lagen tillämplig på återförsäkringsrörelse i . Om en utländsk försäkringsgivare här i landet driver såväl direkt- som återförsäkringsrörelse, skall bestämmelserna i denna lag tillämpas endast på direktförsäkringsrörelsen. En ändring i jämförelse med tillämpningsområdet för den gällande regleringen är att viss koassuransverksamhet har undantagits från regleringen enligt förslaget (2 § första stycket). I lagen görs en uttrycklig hänvisning till trafikskadelagen (1975:1410). Kapitlet innehåller också en bestämmelse om möjlighet i vissa fall till avvikelse från lagens bestämmelser om livförsäkring (3 §). I 4 § finns en allmän bestämmelse om utländska försäkringsgivares skyldighet att iaktta svensk lag. Av central betydelse i detta kapitel är definitionerna av begreppen EES-försäkringsgivare och försäkringsgivare från tredje land (5 § första stycket 1-2), eftersom dessa två grupper av försäkringsgivare berörs av delvis olika bestämmelser enligt lagen. Som nämnts i avsnitt 6.3 omfattar termen försäkringsföretag i endast försäkringsgivare som är juridiska personer. Termen kan dock anses vara något missvisande eftersom ordet företag i annan lagstiftning har en delvis annan innebörd [se t.ex. 3 § konkurrenslagen (1993:20)]. Begreppet försäkringsgivare används därför som samlingsbegrepp i denna lag. Begreppet har inte definierats i lagtexten, men avsikten är att det skall omfatta juridiska och, i vissa fall, fysiska personer som driver försäkringsverksamhet och tillhandahåller försäkringsavtal. I kapitlet har också tagits in definitioner av hemland (5 § första stycket 3), behörig myndighet (5 § första stycket 4) samt av termerna skadeförsäkring och livförsäkring (6 § första och andra styckena) som motsvarar de definitioner som dessa begrepp har i gällande lagstiftning. Vidare har begreppet risk som är belägen i definierats (7 §). I detta kapitel har också tagits in regler om de verksamhetsformer som står till buds för utländska försäkringsgivare som avser att bedriva försäkringsverksamhet i . Verksamheten kan bedrivas antingen från en sekundäretablering här i landet eller genom gränsöverskridande verksamhet. I 8 § första stycket definieras begreppet sekundäretablering och i 13 § anges vissa grunddrag avseende gränsöverskridande verksamhet. Kapitlet innehåller också bestämmelser om företrädare för utländska försäkringsgivare (8 § andra stycket), generalagent (9 §), filial (10 §), försäkringsammanslutning (11 §) och generalrepresentation (12 §). Förutom definitioner anger dessa bestämmelser också behörighetsvillkor och kvalifikationskrav för den som här i landet skall representera utländska försäkringsgivare. Till detta inledande kapitel har också förts en för försäkringsverksamhet grundläggande princip, nämligen specialitets- eller separationsprincipen som innebär att samma försäkringsgivare i princip inte får förena direkt livförsäkringsrörelse med direkt skadeförsäkringsrörelse i (14 §). Kapitlet innehåller slutligen bestämmelser om undantagsmöjligheter (15 §). 1 kap. 1 § I första stycket, som motsvarar 1 § första meningen LUF och 1 kap. 1 § första stycket LEF, anges lagens tillämpningsområde. Lagen skall tillämpas på utländska försäkringsgivares verksamhet i . En utländsk försäkringsgivare kan vara hemmahörande i ett land som hör till det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-land) eller i ett annat främmande land. Dessa båda kategorier av utländska försäkringsgivare definieras i 5 §. Försäkringsgivare från tredje land skall även i fortsättningen endast ges möjlighet att driva verksamhet i om försäkringsgivaren är en juridisk person. De närmare skälen för detta har angetts i avsnitt 6.3. När det gäller utländska försäkringsgivare med säte i ett EES-land är möjligheterna att utnyttja olika former för bedrivande av försäkringsverksamhet begränsade av EG:s försäkringsdirektiv. Försäkringsgivaren skall driva rörelsen i hemlandet i någon av de organisationsformer som anges i artikel 8.1 i första skadeförsäkringsdirektivet respektive första livförsäkringsdirektivet. Det är fråga om olika typer av utländska företag i aktiebolagsform eller den ömsesidiga formen samt försäkringsgivare i försäkringssammanslutningen s. Ansvaret för att verksamhet etableras i en organisationsform som är tillåten enligt direktiven har tillsynsmyndigheten i EES-försäkringsgivarens hemland. Begreppet försäkringsgivare har i princip samma innebörd som enligt LEF och omfattar juridiska eller, i vissa fall, fysiska personer som driver försäkringsverksamhet och tillhandahåller försäkringsavtal. Terminologin är en annan än den som används enligt LUF. Någon saklig ändring är emellertid inte avsedd. Skälet till att termen företag i byts ut är, som sagts, att termen är något missvisande med tanke på att endast juridiska personer omfattas av regleringen för försäkringsgivare från tredje land. Lagrådet har i sitt yttrande pekat på att den verksamhet som regleras genom den föreslagna lagen betecknas på ett inkonsekvent sätt och har föreslagit att begreppet försäkringsrörelse används i största möjliga utsträckning. Regeringen konstaterar i likhet med Lagrådet att terminologin inte är helt klar. Det bör dock påpekas att den har en stark koppling även till andra författningar på försäkringsområdet. Det gäller såväl näringsrättsliga regler som regler på angränsande rättsområden. Termen försäkringsrörelse bör därför användas endast för att beteckna den verksamhet som bedrivs av sekundäretableringarna. Frågan om vilken terminologi som skall användas får övervägas ytterligare under senare etapper i reformarbetet på försäkringsområdet (se avsnitt 3). I lagförslaget definieras inte vad som kan anses utgöra försäkringsrörelse. Detta begrepp definieras inte heller i LUF eller LEF eller i annan lagstiftning. Både i och i andra länder har det konstaterats att det inte är möjligt att definiera begreppet tillräckligt noggrant och entydigt för att ge lagtillämpningen verkligt stöd och tillräckligt generellt för att kunna anpassas till eventuellt ändrade förhållanden. Begreppet försäkringsrörelse bestäms i stället med utgångspunkt i vissa i förarbetena till försäkringsrörelselagstiftningen angivna grundläggande kriterier enligt praxis och allmänt språkbruk. Enligt den praxis som utbildats på området i måste verksamheten åtminstone vara inriktad på att yrkesmässigt göra ett åtagande att mot vederlag utge ekonomisk ersättning eller utföra en bestämd prestation vid ovissa händelsers inträffande (se prop. 1984/85:77 sid. 40). Kravet på yrkesmässighet innebär att verksamheten skall ha en viss varaktighet och omfattning. Tillfällig verksamhet eller enstaka åtaganden ryms inte i begreppet försäkringsrörelse. Som Lagrådet påpekat i sitt yttrande är det av stor betydelse vilka faktorer som skall ligga till grund för bedömningen av om en utländsk försäkringsgivare bedriver försäkringsrörelse i eller inte. Avgörande för om försäkringsrörelsen skall anses bedrivas till en del här i landet eller enbart utomlands är, som Lagrådet angett, vilken anknytning rörelsen har till . Av betydelse i det sammanhanget är t.ex. om den utländske försäkringsgivaren har egna lokaler eller egen personal i samt om och i så fall på vilket sätt försäkringsgivaren marknadsför försäkringar i och om denna marknadsföring tar sikte på risker om är belägna eller åtaganden som skall fullgöras här. Hänsyn skall också tas till om den utländske försäkringsgivaren träffat avtal om samarbete med försäkringsföretag eller försäkringsmäklare som är representerade på den svenska marknaden. Dessutom krävs naturligtvis att den verksamhet som bedrivs i har en viss varaktighet och omfattning. Frågan om en viss verksamhet skall bedömas som försäkringsrörelse eller inte får avgöras efter en helhetsbedömning i det enskilda fallet. Ledning bör kunna sökas i den rättspraxis som finns på området (se t.ex. RÅ 1992 ref. 29). För att lagen skall bli tillämplig krävs när det gäller försäkringsgivare från tredje land viss aktivitet från försäkringsgivarens sida i syfte att förvärva försäkringsaffärer på den svenska marknaden. Försäkringsavtal som ingås utan att en sådan försäkringsgivare på något sätt har bjudit ut sina tjänster i , t.ex. genom att försäkringstagaren på eget initiativ kontaktar försäkringsgivaren i syfte att teckna försäkring, omfattas därför inte av lagen. Detsamma gäller om en person med anlitande av försäkringsmäklare kontaktar en försäkringsgivare från tredje land, som inte aktivt marknadsför sina produkter i , i syfte att ingå försäkringsavtal. De nu angivna reglerna gällde tidigare även för EES-försäkringsgivare. I och med införandet av denna lag kommer emellertid även de försäkringsavtal som ingås utan att EES-försäkringsgivaren på något sätt har bjudit ut sina tjänster i att omfattas av lagen. Detta dock under förutsättning av att verksamheten har en viss omfattning (se närmare avsnitt 6.5). Vid tillämpningen av denna lag skall således iakttas samma principer beträffande begreppet försäkringsrörelse som enligt LUF när det gäller verksamhet som här i landet etableras av försäkringsgivare med hemland utanför EES. När det däremot gäller verksamhet som bedrivs av utländska försäkringsgivare med hemland inom EES är det inte i gällande praxis utan rådande principer på området i försäkringsgivarens hemland som är avgörande för bedömningen av om viss verksamhet skall betraktas som försäkringsrörelse. Andra stycket, som motsvaras av 1 § först stycket tredje meningen LUF, har tagits in till följd av avtalet mellan och på skadeförsäkringsområdet (se prop. 1994/95:184 sid. 242 f). 1 kap. 2 § Första stycket motsvaras delvis av 2 a § första stycket första meningen LUF och 1 kap. 1 § tredje stycket LEF. I överensstämmelse med gällande lagstiftning skall denna lag enligt första stycket första meningen inte tillämpas på återförsäkringsrörelse. De försäkringsgivare som är avtalsparter i återförsäkringsförhållanden behöver som regel inte samma trygghetsarrangemang som direktförsäkringstagare. Vid återförsäkring kan det därför anses vara tillräckligt att tillsynsmyndigheten i den utländska försäkringsgivarens hemland övervakar försäkringsgivarens risktäckningskapacitet. Detta sker också som regel i de flesta länder. Tillhandahållandet av återförsäkringstjänster på den svenska marknaden skall således inte heller regleras för utländska försäkringsgivare. Detta gäller oberoende av om försäkringsgivaren enbart driver återförsäkringsrörelse i eller om försäkringsgivaren driver sådan rörelse i anslutning till en direktförsäkringsrörelse här i landet. Det nu sagda gäller emellertid bara mottagen återförsäkring, dvs. affärer som en försäkringsgivare mottar från andra försäkringsgivare i form av återförsäkring. Avgiven återförsäkring, som innebär att en försäkringsgivare avtäcker en del av sitt ansvar genom att överföra en större eller mindre del av en försäkring på en eller flera återförsäkrare, är enligt förslaget i likhet med gällande lagstiftning inte undantagen från regleringen utan omfattas av lagens tillämpningsområde. Av denna anledning har termen återförsäkring i gällande lagstiftning bytts ut mot begreppet återförsäkringsrörelse . Någon ändring i sak åsyftas inte. Det finns även andra typer av avtal mellan försäkringsgivare som syftar till att fördela ansvar mellan dem. Exempel på sådan avtal är samförsäkring eller koassurans och pooler. Denna typ av försäkringsarrangemang anses utgöra direktförsäkring eftersom varje försäkringsgivare svarar för sina förpliktelser direkt gentemot försäkringskunden. Arrangemangen omfattas därför av denna lags tillämpningsområde, med det undantag som anges i punkt 2 i denna paragraf. Vid mottagen återförsäkring har försäkringsgivaren inte något direkt ansvar gentemot någon enskild försäkringstagare. Första stycket andra meningen gäller koassuransverksamhet och innebär att denna lag inte skall tillämpas på en EES-försäkringsgivare som från ett utländskt etableringsställe deltar i koassuransverksamhet i i egenskap av en annan försäkringsgivare än den ledande, om avtalet avser stora risker. Bestämmelsen skall ytterst tolkas mot bakgrund av dess EG-rättsliga sammanhang. Av koassuransdirektivet framgår att med koassurans, eller samförsäkring, förstås försäkringsverksamhet där två eller flera försäkringsgivare genom ett enda avtal, med en samlad premie och för samma termin, försäkrar en risk. Var och en av försäkringsgivarna svarar för sin del. En av försäkringsgivarna skall vara den ledande försäkringsgivaren och skall behandlas som om han täcker hela risken. Den ledande försäkringsgivaren handhar den löpande förvaltningen och skall bl.a. fastställa försäkringsvillkor och tariffer. När det gäller begreppet stora risker hänvisas till 2 a kap. 4 § tredje stycket försäkringsrörelselagen i dess föreslagna lydelse enligt regeringens proposition 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv. Enligt bestämmelsen i andra stycket tillämpas inte denna lag i fråga om trafikförsäkring om annat följer av trafikskadelagen (1975:1410). Bestämmelsen, som enligt lagrådsremissens lagförslag återfanns i 4 § andra stycket, har i enlighet med Lagrådets yttrande utformats efter mönster av 1 § andra stycket konsumentförsäkringslagen. Bestämmelsen motsvarar 2 a § första stycket andra meningen LUF och 2 kap. 5 § första stycket LEF. Avsikten är att den föreslagna lagen inte skall tillämpas i de hänseenden som trafikskadelagen innehåller avvikande bestämmelser. 1 kap. 3 § Valmöjligheterna enligt denna paragraf beträffande regelsystemen för skade- respektive livförsäkring gäller alla utländska försäkringsgivare. Utländska försäkringsgivare har enligt första stycket, som i sak överensstämmer med 2 § fjärde stycket LUF och 1 kap. 2 § tredje stycket andra meningen LEF, möjlighet i fråga om vissa slag av försäkringar att välja mellan att tillämpa reglerna om livförsäkring eller skadeförsäkring i denna lag. Valmöjligheten gäller sjuk- och olycksfallsförsäkringar som meddelas för längst samt avgångsbidragsförsäkringar oavsett längd. Med undantag av bestämmelserna om kapitalbas för livförsäkring i 5 kap. 14 § får livförsäkringsreglerna tillämpas på sådana försäkringar trots att de enligt den indelning som följer av 6 § första stycket är att hänföra till skadeförsäkring. Enligt andra stycket, som i huvudsak överensstämmer med 2 § femte stycket LUF och 1 kap. 2 § tredje stycket första meningen LEF, finns möjlighet att tillämpa skadeförsäkringsreglerna bl.a. på s.k. långa sjuk- och olycksfallsförsäkringar som enligt indelningen i 6 § andra stycket tillhör livförsäkring. Avvikelse från livförsäkringsreglerna medges dock inte från bestämmelserna om kapitalbas för livförsäkring i 5 kap. 14 § och om beräkning av premiereserv enligt 5 kap. 5 § femte stycket. Om särskilda undantag, se 5 kap. 16 §. 1 kap. 4 § Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar 5 § första stycket LUF. Motsvarighet saknas i LEF. I första stycket föreskrivs som huvudregel att en utländsk försäkringsgivare skall följa svensk lag i sin verksamhet i . Försäkringsgivaren är också skyldig att svara vid svensk domstol samt följa beslut och föreskrifter av svenska myndigheter. Med svensk lag avses svensk rätt eller den främmande stats lagstiftning som kommer i fråga enligt de anslutningsregler för svensk internationell privaträtt som skall tillämpas på rättsförhållandet. En EES-försäkringsgivares rättigheter till verksamhet i och solvenskraven för sådan verksamhet fastställs enligt lagstiftningen i dennes hemland. Detta är en följd av de förpliktelser som följer av medlemskap i och .