prop · GL039 · 1998-01-01 00:00:00 — Regeln blir bl.a. tillämplig på barn till föräldrar som har ansökt om uppehållstillstånd i och som här väntar på beslut i till- ståndsfrågan. Även t.ex. ett barn som föds av en utländsk kvinna under hennes semestervistelse i folkbokförs i landet. När barnet och modern lämnar avregistreras barnet från folkbokföringen med anledning av utresan. registrerades i landet 878 födslar där ingen av föräldrarna var folkbokförd i . Dessutom registrerades 126 födslar där enbart fadern var folkbokförd. Att barnet folkbokförs även om föräldrarna inte är folkbokförda beror på att det har ansetts angeläget att de födslar som sker i landet också registreras här. Även personer som inte är folkbokförda kan ha ett berättigat intresse av att få en officiell handling som styrker uppgiften om ett barns födelse här i landet. En sådan handling kan vara en förutsättning för registrering av barnets födelse i föräldrarnas hemland. Genom en ändring i folkbokföringslagen, som trädde i kraft , infördes bestämmelser om att en födelse skall registreras inom folkbokföringen även i fråga om en person som inte är eller har varit folkbokförd i landet. Registreringsskyldigheten innebär att skattemyndig- heten också skall pröva riktigheten av registrerade uppgifter, bl.a. när det gäller barnets börd och namn. Den nya ordningen har särskild betydelse för diplomater och med dem likställda eftersom deras barn inte folkbokförs vid födelsen. Ett barn som föds under moderns tillfälliga vistelse i har inte den starka anknytning till landet som normalt krävs för folkbokföring här. Detsamma gäller nyfödda barn vars föräldrar visserligen önskar bosätta sig här men som inte har rätt till det eftersom de saknar uppehållstillstånd. Eftersom alla barn som föds i landet numera skall registreras inom folkbokföringen finns skäl att folkbokföra ett barn enbart av den anledningen att födelsen skall dokumenteras i folkbokföringssystemet. För folkbokföring bör krävas att barnet har en starkare anknytning än så till landet. Fråga är emellertid vad som skall anses utgöra en tillräckligt stark anknytning. En möjlighet är att göra en allmän prövning av barnets koppling till landet ungefär på samma sätt som när en person flyttar till . Den som inflyttar från utlandet skall enligt 3 § folkbokföringslagen folkbokföras här om han eller hon under sin normala livsföring kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila i landet under . Även den som kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila både inom och utom landet skall, enligt samma paragraf, folkbokföras om han med hänsyn till samtliga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist här. För utlänning som är skyldig att ha uppehållstillstånd gäller dessutom att han i princip inte skall folkbokföras om han saknar sådant tillstånd. Även om förutsättningarna för nyfödda barns folkbokföring knöts till dygnsvilan på liknande sätt som vid invandring skulle självfallet föräldrarnas folkbokföring tillmätas stor betydelse för det nyfödda barnets folkbokföring. Om inte någon av föräldrarna är folkbokförd här har det nyfödda barnet knappast någon fastare anknytning till . Om barnets folkbokföring görs beroende av föräldrarnas folkbokföring finns det en klar och enkel omständighet att ta fasta på. Från allmänna utgångspunkter måste det också te sig naturligt att föräldrars och barns folkbokföring kopplas ihop. Enligt regeringens mening bör det nyfödda barnets folkbokföring knytas till föräldrarnas folkbokföring. Utredningen har föreslagit att ett nyfött barn skall folkbokföras endast om modern är folkbokförd här i landet. Om barnets föräldrar är gifta och fadern är folkbokförd här kan det emellerid sägas att barnet har anknytning till landet även om modern inte är folkbokförd. Situationen kan uppkomma när en svensk man har gift sig med en utländsk kvinna som måste ha uppehållstillstånd för att bli folkbokförd och paret får ett barn i . har påtalat att utredningens förslag innebär att en fader, som är vårdnadshavare och bosatt i , inte kan få de förmåner som annars tillkommer en förälder från och med barnets födelse, om modern inte är folkbokförd här i landet. För rätt till föräldrapenning och underhållsstöd krävs att både barn och förälder är bosatta här i landet. Rätt till barnbidrag föreligger om barnet är bosatt här i landet. Med bosatt avses i dessa sammanhang normalt detsamma som folkbokförd. När det gäller föräldern fordras också att denne är vårdnadshavare. Om barnet inte är svensk medborgare krävs för rätt till underhållsstöd och barnbidrag dessutom att barnet eller någon av föräldrarna visats här i landet. Regeringen anser mot bakgrund av den betydelse folkbokföringen har att ett barn bör folkbokföras även i de fall fadern är folkbokförd här i landet. Enbart det förhållandet att fadern är folkbokförd kan dock inte anses tillräckligt för att barnet skall folkbokföras här i landet. Det bör också krävas att han är barnets vårdnadshavare. Är fadern inte vårdnadshavare föreligger inte rätt till förmånerna. För nyfödda barn vars föräldrar inte är folkbokförda, t.ex. barn till asylsökande innebär det i praktiken ingen skillnad mot vad som gäller . Barnet har t.ex. rätt till grundläggande sjukvård och socialt stöd oberoende av folkbokföring. Rätt till barnbidrag föreligger inte oavsett om barnet folkbokförs eller inte eftersom asylsökande är undantagna i lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag. Om föräldrarna senare folkbokförs kommer även barnet att bli folkbokfört. Vad som sagts gäller endast barnets folkbokföring med anledning av födelsen. Att barnet inte blir folkbokfört vid födelsen skall inte hindra att det efter en kortare eller längre tids vistelse i landet ändå blir folkbokfört här. Om barnet skulle få fastare band till landet, bör det folkbokföras. Folkbokföring kan då bli aktuell även om inte någon av barnets föräldrar är folkbokförd. Det kan inträffa att ett barn som föds här i landet utan att bli folkbokfört tas om hand av personer som är bosatta här. Allmänt bör gälla att barnets folkbokföring prö- vas utifrån en samlad bedömning på motsvarande sätt som sker vid inflyttning till landet. Om barnet kan anses ha fått sitt egentliga hemvist här skall det folkbokföras även om föräldrarna inte är folkbokförda. Uttryckt i folkbok- föringslagens termer kan, något förenklat, egentligt hemvist för barnet sägas föreligga i första hand när vistelsen i är avsedd att uppgå till och barnet har tillstånd att vistas i landet. Regeringens förslag föranleder ändring i 2 och 3 §§ folkbokföringslagen. 7 Folkbokföring av familjehemsplacerade barn Regeringens bedömning: Någon särskild reglering i fråga om barn som vistas på familjehem bör inte införas. Utredningen har föreslagit att en vistelse i familjehem skall föranleda ändrad bosättning endast om vistelsen skall pågå än . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar utredningens förslag utan erinran. Kammarrätten i , och () avstyrker dock förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Allmänt gäller att en person skall folkbokföras på den fastighet och i den församling där han eller hon är att anse som bosatt (6 § folkbokföringslagen [1991:481]). Utgångspunkten är att en person anses vara bosatt på den fastighet där vederbörande regelmässigt tillbringar sin dygnsvila (dygnsviloregeln enligt 7 § folkbokföringslagen). Svårigheter att bestämma en persons folkbokföring kan uppkomma bl.a. om personen regelmässigt tillbringar sin dygnsvila på flera fastigheter (dubbel bosättning). En person skall anses vistas regelmässigt på en fastighet om han under sin normala livsföring tillbringar dygnsvilan där i genomsnitt minst en gång . För barn som vårdas utom hemmet, exempelvis efter socialnämndens beslut om familjehemsplacering, uppkommer normalt inte dubbel bosättning. Även om barnet har fortlöpande kontakter med det egna hemmet torde dessa inte vara av sådan omfattning som krävs för dubbel bosättning. Vid folkbokföring av barn som vårdas enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga aktualiseras i stället några andra undantag från dygnsviloregeln. Undantagen är reglerade i folkbokföringslagen och rör vistelser som är tillfälliga (8 §) eller äger rum på institution (10 §). Om en person av högst regelmässigt tillbringar sin dygnsvila på en annan fastighet än den där personen har sitt egentliga hemvist, anses det inte leda till ändrad bosättning. Det krävs dock att tiden är bestämd i förväg. Personen skall också ha för avsikt att återvända efter tidens utgång. En vistelse som är bestämd att vara än medför normalt att folkbokföringen skall ändras. En vistelse anses inte heller leda till ändrad bosättning om den föranleds enbart av vård vid en av unga eller missbrukare (10 § första stycket 5 folkbokföringslagen). När det gäller folkbokföring av barn som på ett eller annat sätt är föremål för samhällsingripanden råder i första hand osäkerhet om vilka typer av hem som skall anses vara institutioner i folkbokföringslagens mening. Vistelse på hem för särskild tillsyn, s.k. 12 §- hem, skall dock inte leda till ändrad bosättning (prop. 1990/91:153 s. 102). I praxis har också ansetts att andra former av hem för vård eller boende är institutioner. När det gäller vistelse i ett familjehem är dock rättsläget oklart. Utredningen har föreslagit att en vistelse i ett familjehem skall föranleda ändrad folkbokföring endast om vistelsen skall pågå . Detta mot bakgrund av att det är svårt att motivera den åtskillnad som görs mellan vård i familjehem och i hem för vård eller boende. Vårdformerna har enligt utredningen många grundläggande likheter. Utredningen hänvisar vidare till att syftet med vården är att föräldrar och barn skall återförenas. En person skall som huvudregel vara folkbokförd där han eller hon faktiskt vistas. Undantag har gjorts för vissa tillfälliga vistelser och vistelser som av annan anledning inte ansetts skola leda till ändrad folkbokföring, t.ex. vistelser vid en institution. En grundläggande princip inom folkbokföringen är också att en vistelse skall bedömas efter avsikten vid dess början. har riktat kritik mot förslaget bl.a. mot bakgrund av att det innebär att en vistelse skall anses ändra karaktär . Även Kammarrätten i och SCB är kritiska mot att det införs en särskild bestämmelse om folkbokföring av familjehemsplacerade barn. I den mån syftet med vården skall vara utslagsgivande för folkbokföringen kan övervägande skäl sägas tala för att barn och ungdom som vårdas enlig socialtjänstlagen eller lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga inte skall anses bosatta där de vårdas. Detta gäller dock fullt ut endast om vården i det enskilda fallet kan bedrivas i enlighet med de allmänna målen om återförening m.m. Det förekommer fall där vården inte kan bedrivas med återföre- ning av barn och föräldrar som mål. I vissa situationer är det nödvändigt att hålla barn och föräldrar åtskilda, exempelvis när barnet har utsatts för övergrepp i hemmet eller av annat skäl riskerar att komma till skada. Bristerna i hemmiljön kan vara av sådan art att byte av vårdnadshavare blir aktuellt eller det kan vara så att barnet av olika skäl inte längre har någon hemmiljö att återvända till. Mot folkbokföring i föräldrahemmet talar också det förhållandet att en stor andel av placeringarna i familjehem blir långvariga. De kan pågå och löpa under ett barns hela uppväxt. När en sådan situation föreligger framstår det allmänt som egendomligt att låta barnet vara folkbokfört hos en förälder som det kanske inte alls har någon kontakt med. Som utredningen framhållit har dock vård i familjehem samma mål som vård i hem för vård eller boende. I båda fallen vilar samhällsingripandet på att det föreligger ett vårdbehov hos den unge. Vad som nämnts talar för att inte heller placering i familjehem bör föranleda ändrad folkbokföring eftersom vård i familjehem och vård i hem för vård eller boende har många grundläggande likheter. Regeringen har i och för sig förståelse för utredningens ståndpunkt att det är svårt att motivera varför åtskillnad skall göras mellan placeringar i familjehem och hem för vård eller boende. Hem för vård eller boende har dock till skillnad mot familjehem karaktär av institution. Den nuvarande ordningen för folkbokföring av familjehemsplacerade barn har heller inte visats innebära några olägenheter av praktisk art. För barnets rättigheter i samhället har det knappast någon betydelse om det är folkbokfört i föräldrahemmet eller i familjehemmet. I de flesta fall torde det vara dock vara lämpligast att ett barn som kan antas vistas i ett familjehem är folkbokfört där. Det torde t.ex. vara bättre om barnet är folkbokfört i den kommun där det skall gå i skolan . Regeringen anser mot bakgrund härav att det inte nu finns skäl att införa en särskild regel för familjehemsplacerade barn. har det inom folkbokföringen funnits regler om registrering av födelseort m.m. för nyfödda barn. Fram antecknades i församlingsboken såsom födelseort den församling där barnet verkligen var fött. Om nedkomsten hade ägt rum i en stad, och i en annan församling än den där modern var folkbokförd, antecknades dock hennes församling som barnets födelse- ort. Anteckningen av födelseorten skulle göras i "rätt inskrivningsort". Rätt inskrivningsort för barnets födelse var, något förenklat uttryckt, den försam- ling där modern var folkbokförd. skedde en omläggning av folkbokföringen. Bland annat infördes personakten som den grundläggande folkbokföringsurkunden. och andra kyrkoböcker fördes dock parallellt. med personakten infördes be- greppet födelsehemort. Födelsehemorten kan sägas motsvara det som tidigare kallades den rätta inskrivningsorten för barnets födelse. I vissa fall antecknades utländsk födelseort inom folkbokföringen. I personak- ten antecknades den faktiska födelseorten i utlandet för person som hade födel- sehemort. Sedan gammalt fanns det även regler för registrering av "utländsk un- dersåte född utom riket". När en sådan person folkbokfördes i skulle personens födelseort antecknas. Inte bara utlänningens födelseland utan också den utländska födelseorten antecknades på personakten. Begreppet födelsehemort förekom 1991 upphävda folkbok- föringslag. Enligt 25 § första stycket nämnda lag skulle ett barn kyrkobokföras i sin födelsehemort. Födelsehemort var, enligt andra stycket samma paragraf, den församling där modern vid barnets födelse var kyrkobokförd eller upptagen i obefintligregister. Om moderns kyrkobokföring inte kunde utredas, stadgades det vidare, var födelsehemorten den församling där barnet föddes. Den löpande folkbokföringen fördes över från till skatteförvaltningen. Registreringen datori- serades och personakten avskaffades som folkbokföringsdokument. Nya folkbokföringsförfattningar trädde i kraft. Personaktsinformationen fördes över till ADB-register. Födelseort regist- rerades därvid endast för personer som inte hade födelsehemort i . Om födelseort registrerades angavs också födelselandet. I övrigt registrerades födelsehemort. Den angavs med län och församling. Begreppet födelsehemort förekommer inte i den nya folkbokföringslagen men 25 § folkbokföringslag har sin motsvarighet i 6 § i nuvarande folkbokföringslag. Även om begreppet födelsehemort inte längre återfinns i folk- bokföringslagen folkbokförs nyfödda barn på motsvarande sätt som tidigare, dvs. i första hand i den församling där modern är folkbokförd. Termen födelsehemort återfinns dock fortfarande i bl.a. lagen (1990:1536) om folkbokföringsregister och lagen (1995:743) om aviseringsregister. Regleringen av folkbokförings- och aviseringsregistren innebär att dessa register bl.a. skall innehålla uppgift om folkbokförda personers födelsehemort. I de nämnda lagarna har termen födelsehe- mort samma innebörd som tidigare och avser alltså den folkbokföringsort i vilken ett nyfött barn skall folkbokföras. Författningarna innehåller inte någon definition av begreppet men i lagförarbeten har födelsehemort definierats. Inte heller begreppet födelseort återfinns i folkbokföringslagen men bl.a. i lagarna om folkbokförings- och aviseringsregister. Inom folkbokföringen regi- streras uppgiften om födelseort på samma sätt som . Uppgiften bokförs för personer som saknar födelsehemort i , dvs. i första hand för personer som är födda utomlands, men också för personer med födelsehemort om de är födda i utlandet. Uppgift om födelsehemort och födelseort anges tillsammans med namn och personnummer i de flesta typer av personbevis. Uppgift om födelsehemort och födelseort efterfrågas dock endast i begränsad omfattning av andra myndigheter. SCB och polisen är de enda myndigheter som får del av båda uppgiftstyperna. Upp- gift om födelsehemort överförs också till det statliga person- och adressregi- stret (SPAR). 8.2 Registrering av födelsehemort i folkbokföringen Regeringens förslag: Det finns skäl att behålla registrering av uppgift om födelsehemort inom folkbokföringen. En definition av begreppet införs i folkbokföringslagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte något att erinra mot förslaget. anser dock att man bör övergå till att i folkbokföringen registrera den faktiska födelseorten uttryckt som kommun. Skälen för regeringens förslag: Registrering av uppgift om födelseort och födelsehemort har sin bakgrund i äldre förhållanden. Innan personnummer började användas som identitetsbeteckning var det naturligt att identifiera en person med ledning av uppgift om namn och härkomst. Det var då viktigt att inom folk- bokföringen registrera uppgiften om var en person var född. Den omfattande användningen av personnummer har emellertid gjort att uppgift om födelseort och födelsehemort inte längre behövs som kompletterande identifikationsbegrepp. För den interna folkbokföringsverksamheten finns det inte något behov av att särskilt registrera uppgift om födelseort eller födelsehemort för personer som folkbokförs i vid födelsen. Även om uppgiften om födelsehemort tas bort som en särskild registeruppgift i folkbokföringsregistren framgår födelsehemorten av registren. Det beror på att födelsehemorten är detsamma som den första folkbokföringsorten för en person som folkbokförs i vid födelsen. Uppgiften om en persons första folkbokföringsort framgår av det lokala folkbokföringsregistret. För den löpande folkbokföringsverksamheten behöver skattemyndigheten ha till- gång till uppgift om utländsk födelseort. Uppgiften om födelseland behövs bl.a. vid bedömningen av personuppgifter såsom namn, börd, födelsetid och medborgar- skap. Därmed är det också naturligt att ha uppgiften om utländsk födelseort i folkbokföringsregistren. Det är som tidigare nämnts endast ett fåtal användare av folkbokföringsupp- gifter som är intresserade av uppgiften om födelsehemort. SCB använder termen födelsehemort för framställning av befolkningsstatistik. Även inom finns behov av uppgift om födelsehemort. Den stora användaren av uppgiften är polismyndigheterna som använder födelsehemortsuppgiften i mycket stor omfattning vid utfärdande av pass. Med hänsyn bl.a. till internationella åtaganden skall det svenska passet innehålla uppgift om födelseort. För personer med födelsehemort i är det födelse- hemorten som anges. Den faktiska födelseorten anges ju i princip inte inom folkbokföringen för dessa personer. Det är alltså huvudsakligen för passändamål som uppgift om någon form av födelse- eller ursprungsort behöver göras tillgänglig som en särskild register- term. Att det ingår i folkbokföringsverksamheten att tillhandahålla olika uppgifter som registreras inom folkbokföringen har slagits fast, bl.a. vid in- rättandet av det nya aviseringsregistret för folkbokföringsuppgifter. Det är därför som 4 § 5 lagen (1995:743) om aviseringsregister stadgar att bl.a. upp- gift om födelsehemort skall ingå i registret. Det finns enligt regeringens mening inte anledning att föreslå att uppgiften skall tillhandahållas på något annat sätt. Den uppgift som skall registreras och tillhandahållas kan avse folkbokförda personers första folkbokföringsort, faktiska födelseort eller annan liknande uppgift. Uppgiften måste avse något förhållande som kan betecknas som födelseort i passammanhang. Fråga är närmast om man i folkbokföringen skall behålla regi- streringen av första folkbokföringsorten eller övergå till att registrera den faktiska födelseorten. Enligt mening är tiden nu mogen att övergå till att i folkbokföringen registrera den faktiska födelseorten uttryckt som kommun. Många födslar sker emellertid på annan ort än där kvinnan är bosatt. Det är svårt att se något skäl för att folkbokföringen skall börja registrera den faktiska fö- delseorten, dvs. normalt den församling eller kommun där födelsesjukhuset är be- läget. Ett barn måste anses ha en starkare anknytning till moderns folkbok- föringsort än till den ort där födelsesjukhuset är beläget. På motsvarande sätt får ett nyfött barn anses ha starkare anknytning till faderns folkbokföringsort i de fall modern inte är folkbokförd. Enligt regeringens mening finns det därför inte skäl att inom folkbokföringen införa registrering av faktisk födelseort i . Även fortsättningsvis bör den första folkbokföringsorten registreras som särskild folkbokföringsuppgift. När det gäller frågan om orten skall anges som kommun eller församling anser regeringen att så länge folkbokföring allmänt sker på församling är det naturligt att orten även i fortsättningen anges med angivande av församling. Den första folkbokföringsorten bör även fortsättningsvis ha en särskild benämning. Det har i några sammanhang framhållits att begreppet födelsehemort kan vålla missförstånd. Begreppet födelsehemort har dock använts och var fram definierat i lag. Hos det fåtal användare av folkbok- föringsuppgifter som har intresse av födelsehemorten torde det inte råda någon tvekan om vad som avses med uppgiften. Enligt regeringens mening talar övervä- gande skäl för att begreppet födelsehemort bör användas även fortsättningsvis. Det finns dock skäl att i folkbokföringslagen återinföra en definition av begreppet. Denna tas lämpligen in i 6 § folkbokföringslagen (1991:481). 9.1 Gällande ordning för överklagande Inom ramen för folkbokföringslagen (1991:481) fattar skattemyndigheterna olika typer av beslut. I enlighet med den inledande bestämmelsen i lagen kan besluten i första hand sägas innebära fastställande av en persons bosättning och regist- rering av personuppgifter i ett lokalt folkbokföringsregister. Besluten kan överklagas till länsrätt och vidare till kammarrätt och Regeringsrätten. Prövningstillstånd behövs i Regeringsrätten men inte i kammarrätt. Skattemyndigheterna handlägger ett mycket stort antal ärenden enligt folkbokföringslagen. Den i särklass största ärendegruppen utgörs av flyttningar inom landet (bosättningsärenden). Bosättningsärenden innefattar i första hand prövning av var någonstans i landet en person skall anses bosatt. Även frågorna om avregistrering från folkbokföringen vid bl.a. flyttning till annat land kan anses hänga samman med bosättning. Överklagande av beslut beträffande bosättning regleras i 38 § första stycket första meningen och andra stycket folkbokföringslagen. beslut kan överklagas av den person vars folkbokföring det gäller, av en kommun som berörs av beslutet samt av . Överklagande skall ske . För en kommun och räknas tiden från det att beslutet meddelades. Överklagandetiden för en enskild person styrs av den allmänna regleringen i förvaltningslagen (1986:223). Det innebär att den enskilde kan överklaga från den dag han eller hon fick del av beslutet. Som nämnts beslutar skattemyndigheterna inte bara om en person skall folkbok- föras i och på vilken fastighet personen skall anses bosatt. En skatte- myndighet fattar inom ramen för folkbokföringen också beslut om att registrera olika typer av personuppgifter. I första hand sker registreringen i ett lokalt folkbokföringsregister.