prop · GL0382 · 1998-01-01 00:00:00 — (nr 158) om uppsägning av anställningsavtal på arbetsgivarens initiativ har varit förebild för artikeln. I tillägget anges vissa definitioner (1). Vidare medges att undantag görs för vissa typer av tidsbegränsade och tillfälliga anställningar samt provanställningar (2). Tillägget innehåller också en förteckning, som inte är uttömmande, över skäl som inte utgör saklig grund för uppsägning (3). Slutligen anges att vad som kan anses som gottgörelse vid uppsägning utan saklig grund får bestämmas genom nationella lagar och förordningar, kollektivavtal eller på annat sätt som är lämpligt enligt nationella förhållanden (4). har ratificerat den (nr 158) om uppsägning av anställningsavtal på arbetsgivarens initiativ som har varit förebild för artikeln. Kravet på saklig grund för uppsägning i artikelns första stycket a) bör vara uppfyllt genom reglerna i 7 § lagen (1980:82) om anställningsskydd, LAS. Stadgan kräver dock att alla arbetstagare skall omfattas av detta skydd, med vissa i tillägget angivna undantag. Dessa undantag främst tillfälligt anställda och provanställda är dock till viss del av annan karaktär än de som finns i LAS. Något uttryckligt undantag för sådana arbetstagare som räknas upp i 1 § LAS finns inte i stadgan. Möjligen kan någon eller några av dessa grupper anses omfattade av undantaget för arbetstagare som anställts eller visst arbete (punkten 2a i tillägget). Visserligen kan det hävdas att de, i den mån de inte undantas från artikelns tillämpningsområde, i vart fall inte kan anses stå helt utan uppsägningsskydd. En uppsägning som strider mot "lag och goda seder" är inte rättsenlig enligt Arbetsdomstolens praxis. Det är emellertid tveksamt om det är tillräckligt för att uppfylla stadgans krav. Det kan nämnas att den ovan nämnda innehåller mer långtgående undantag. Juridiska fakultetsstyrelsen vid påpekar att är det möjligt att förfarandet i Arbetsdomstolen i vissa lägen inte heller uppfyller stadgans krav på en opartisk rättslig prövning och att detta skulle vara ytterligare ett skäl för att inte ratificera bestämmelsen. TCO anser däremot att ratificering bör ske och att lagen om anställningsskydd bör ändras så att detta blir möjligt. Som tidigare nämnts är utgångspunkten för regeringens förslag att det ställningstagandet till ratifikation av stadgans olika artiklar som görs skall ske utifrån gällande svensk rätt. Eftersom lagändringar troligen skulle krävas för att uppfylla åtagandet enligt artikel 24 bör alltså den artikeln nu inte ratificeras. Artikel 25 Rätt till skydd av arbetstagarens fordringar vid arbetsgivarens insolvens Artikeln är ny. (nr 173) om skydd för arbetstagares fordran i händelse av arbetsgivarens insolvens samt EG-direktiv /987/EEG har varit förebilder för artikeln. Artikeln slår fast en allmän princip om rätt till skydd för lönefordringar vid arbetsgivarens insolvens, men lämnar öppet hur detta skydd skall utformas. I tillägget anges följande. Vissa kategorier arbetstagare får undantas på grund av den speciella arten av deras anställningsförhållanden (1). Begreppet "insolvens" får definieras nationellt (2). Arbetstagarnas fordringar som skall täckas av artikeln skall minst omfatta: lön härrörande från en bestämd minsta period, semesterlön och fordringar på ersättning för andra slag av betald frånvaro från en bestämd period (3). Nationella regler får begränsa skyddet för fordringarna till ett bestämt belopp, vilket dock måste ligga på en socialt acceptabel nivå (4). EG-direktivet 80/987/EEG har genomförts i svensk rätt men har inte ratificerat den (nr 173) om skydd för arbetstagares fordran i händelse av arbetsgivarens insolvens som utgör förebild för konventionen. Det kan nämnas att en av huvuduppgifterna för den tillsatta förmånsrättskommittén (JU 1996:02) var att utreda frågan om hur arbetstagares löneskydd vid arbetsgivarens konkurs kan förbättras utan att statens kostnader för lönegarantin ökar. Genom tilläggsdirektiv har kommittén fått i uppdrag att analysera alternativa möjligheter att minska statens kostnader för lönegarantiersättningen och lägga fram förslag om en besparing. Kommittén har ännu inte avslutat sitt arbete. Den rätt som artikeln avser att trygga garanteras i gällande svensk lagstiftning genom regler till skydd för arbetstagarens fordringar i dels förmånsrättslagen (1970:979), dels lönegarantilagen (1992:497). Det undantag från detta skydd som görs beträffande vissa arbetstagare i 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen och 7 § lönegarantilagen bör vara tillåtet enligt punkten 1 i tillägget. De minimikrav som anges i tilläggets punkt 3 kan anses uppfyllda genom regler i de nämnda lagarna. Detta gäller även beloppsbegränsningen. Vad beträffar förmånsrätten finns ingen beloppsbegränsning, och lönegarantin är begränsad till per arbetstagare. Enligt regeringens bedömning bör kunna ratificera artikeln. Artikel 26 Rätt till värdiga arbetsförhållanden Artikeln är ny. De två punkterna kan godtas separat. Syftet med artikeln är att trygga arbetstagarnas rätt till värdiga förhållanden i och i samband med arbetet genom att ålägga staterna att rikta uppmärksamheten mot och informera om vissa beteenden samt försöka förebygga sådana och vidta åtgärder till skydd för arbetstagarna. Det krävs dock inte att särskild lagstiftning införs. Detta framgår av tillägget. Artikel 26:1 handlar om sexuella trakasserier, vilket i den förklarande rapporten definieras som oönskat beteende av sexuell natur, eller annat beteende som baserar sig på könstillhörighet och drabbar arbetstagarens värdighet, däribland beteenden från överordnades och kollegers sida. Vad gäller skydd mot sexuella trakasserier på arbetsplatsen finns straffstadganden i , t.ex. 6 kap. 7 § tredje stycket om sexuellt ofredande. Regler finns också i jämställdhetslagen (1991:433). Enligt 6 § denna lag åläggs en arbetsgivare att som en av flera aktiva åtgärder i jämställdhetsarbetet verka för att inte någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier. Lagen innehåller också ett förbud riktat till arbetsgivaren mot att utsätta en arbetstagare för trakasserier på grund av att arbetstagaren avvisat arbetsgivarens sexuella närmanden. Förbudet är skadeståndssanktionerat. Arbetsmiljölagen (1977:1160) tar sikte på både den fysiska och den psykosociala arbetsmiljön och utgör därför en del i den lagstiftning som kan användas för att motverka sexuella trakasserier på arbetsplatsen (se 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen). Arbetarskyddsstyrelsen har utfärdat föreskrifter om åtgärder mot kränkande särbehandling i arbetslivet (AFS 1993:17). Med kränkande särbehandling avses även sexuella trakasserier. Regeringen inledde 1997 en översyn av reglerna om sexuella trakasserier på arbetsplatsen efter att det bl.a. från JämO:s sida hade uttryckts önskemål om en förstärkt lagstiftning på området. Förslag om en skärpning av de existerande reglerna i jämställdhetslagen har lagts fram i en beslutad proposition. Artikel 26:2 handlar om andra typer av trakasserier än sexuella sådana, dvs. sådant som brukar kallas mobbning. Definitionen har hämtats från existerande nationella regler på området, inte minst de svenska. De nämnda reglerna i arbetsmiljölagen och Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter är tillämpliga på sådant beteende som artikeln behandlar. Enligt ett avgjort mål om ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring (1976:380) har s.k. vuxenmobbning (en arbetsgivare hade trakasserat en anställd) och besvären därav betraktats som arbetsskada. Arbetsmiljölagen omfattar i nu relevanta delar även elever i skolan. Vad gäller mobbning inom skolan kan nämnas att det bereds ett förslag om att ändra skollagen så att det tydligare framgår att var och en som är verksam i skolverksamheten har en skyldighet att motverka mobbning. Visserligen kräver artikel 26 inte lagstiftning. Förekomsten av sådan samt de åtgärder i övrigt som vidtas och den uppmärksamhet som ägnas de företeelser som artikeln behandlar gör att enligt regeringens bedömning borde kunna ratificera artikelns båda punkter. Artikel 27 Rätt till jämställdhet för arbetstagare med familjeansvar Artikeln är ny. Den har som förebild konvention (nr 156) om arbetstagare med familjeansvar och rekommendationen (nr 165) i samma ämne. I tillägget anges vilka personer som skall anses omfattas av begreppet "arbetstagare med familjeansvar". Det överlämnas åt nationell lagstiftning och praxis att avgöra vad som är "beroende barn och andra medlemmar av den närmaste familjen som påtagligt behöver deras omvårdnad och stöd". Enligt artikel 27:1 åtar sig parterna att vidta lämpliga åtgärder för att underlätta för arbetstagare att kombinera anställning och familjeansvar. Med "lämpliga" åtgärder menas lämplig enligt nationella förhållanden och möjligheter. Artikel 27:2 motsvarar artikel 4.2 i ovan nämnda . Artikel 27:3 innehåller ett uppsägningsskydd. har ratificerat (nr 156) om arbetstagare med familjeansvar som varit förebild för artikeln. Den svenska lagstiftning som finns på detta område är föräldraledighetslagen (1995:584), lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, jämställdhetslagen (1991:433) samt lagen (1982:80) om anställningsskydd. Därtill kommer regler på området i avtal mellan parterna på arbetsmarknaden både på den privata och den offentliga sektorn. Avtalen innehåller bl.a. regler om kompetensutveckling. Detta torde vara tillräckligt för att uppfylla artikelns krav vad avser anställningsvillkor, rätt till ledighet och uppsägningsskydd. Även artikelns krav på att utveckla och främja social service, särskilt vad avser barnomsorg får anses uppfyllt. Av 13 § socialtjänstlagen (1980:620) framgår att för barn som är bosatta i och som stadigvarande vistas i kommunen skall bedrivas förskoleverksamhet och barnomsorg. är landets kommuner enligt 14 a och 14 b §§ socialtjänstlagen (1980:620) skyldiga att utan oskäligt dröjsmål tillhandahålla en barnomsorgsplats till barn vars föräldrar förvärvsarbetar eller studerar. Artikeln bör enligt regeringens bedömning kunna ratificeras i sin helhet. Artikel 28 Rätt för arbetstagarrepresentanter till skydd inom företag och åtgärder för att underlätta deras verksamhet Artikeln är ny. Den avser att ge skydd åt sådana arbetstagarrepresentanter som inte täcks av artikel 5 såvida de inte är företrädare för en facklig organisation. (nr 135) om arbetstagarnas representanter har varit förebild för bestämmelsen. Vad som avses med en arbetstagarrepresentant får enligt tillägget avgöras i nationell lagstiftning eller praxis. Enligt momentet a) åtar sig staterna att skydda arbetstagarrepresentanterna bl.a. mot uppsägningar som grundar sig på deras ställning eller verksamhet. Moment b) motsvarar artikel 2 i den ovan nämnda . Åtagandet gäller att se till att arbetstagarrepresentanterna åtnjuter sådana villkor i arbetet ( such facilities as may be approriate ) så att de kan fullgöra sina uppgifter snabbt och effektivt. Exempel på sådana "facilities" finns i ILO-rekommendationen (nr 143) om arbetstagares representanter. Artikeln avser att ge skydd åt sådana arbetstagarrepresentanter i företag som inte är fackliga företrädare. Den senare kategorin täcks av artikel 5. Vad som är en arbetstagarrepresentant får enligt tillägget avgöras i nationell lagstiftning eller praxis. I svensk rätt är det de fackliga förtroendemännen som har den ställningen. Eftersom dessa omfattas av artikel 5, som är bundet av, finns i praktiken inget utrymme för det skydd denna artikel ger. Det kan nämnas att nr 135, som varit förebild för artikeln, omfattar både fackliga representanter och andra "valda förtroendemän" (artikel 3). har ratificerat denna konvention. I första rapport (1972) om tillämpningen av den konventionen konstaterades bl.a. följande vad beträffar den grupp arbetstagarrepresentanter som inte är fackliga representanter. Parterna på den svenska arbetsmarknaden är ense med regeringen om att anställda bör representeras av de existerande fackliga organisationerna och inte av representanter som väljs utanför dessa. Med få undantag har därför reglerna om arbetstagarrepresentanters rättigheter kommit att utformas så att de utövas av företrädare för fackföreningar. Det nämns slutligen att det i i praktiken inte finns någon organiserad representation av arbetstagare utanför fackföreningarna. Enligt regeringens mening kan förhållandena beskrivas på samma sätt. Stadgans artikel omfattar till skillnad mot inte fackliga representanter utan endast andra valda förtroendemän. Som Juridiska fakultetsstyrelsen vid påpekar har artikeln helt enkelt inte något tillämpningsområde i . Artikeln bör därför inte ratificeras. Artikel 29 Rätt till information och överläggning vid kollektiva uppsägningar Artikeln är ny. Åtagandet innebär att säkerställa att arbetsgivaren informerar och överlägger med arbetstagarrepresentanter före s.k. kollektiva uppsägningar. har under utarbetandet av artikeln studerat dels EG-direktivet 92/56 EEG med ändringar av direktiv /129/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar, dels (nr 158) om uppsägning av anställningsavtal på arbetsgivarens initiativ. Informationen och samrådet enligt artikeln skall avse möjligheterna att undvika uppsägningar, begränsa dem eller lindra deras verkningar. Enligt den förklarande rapporten behöver inte ansvaret för att sådana sociala åtgärder vidtas, som exemplifieras i artikeln, ligga på arbetsgivaren. Vad beträffar begreppet arbetstagarrepresentant gäller detsamma som enligt artikel 28. har ratificerat nr 158 och genomfört EG- direktiven (75/129/EEG och 92/56/EEG) om kollektiva uppsägningar. Med anledning av genomförandet av EG-direktivens bestämmelser om information och överläggning gjordes vissa ändringar i medbestämmandelagen (1976:580), MBL. Förhandlingsskyldigheten enligt 11 § utökades till att gälla alla berörda arbetstagarorganisationer i bl.a. frågor som rör uppsägning på grund av arbetsbrist. Denna skyldighet gäller även om arbetsgivaren inte är bunden av något kollektivavtal alls (13 § MBL). Det infördes också en skyldighet för arbetsgivaren att inför beslut om uppsägning på grund av arbetsbrist lämna viss skriftlig information (15 §). Enligt regeringens bedömning bör artikeln kunna ratificeras. Artikel 30 Rätt till skydd mot fattigdom och social utslagning Artikeln är ny. Det krävs enligt denna bestämmelse att staterna antar en samordnad politik med målsättningen att bekämpa fattigdom och social utslagning och att de åtgärder som vidtas inom ramen för denna politik ses över och anpassas till nya situationer. De åtgärder det kan vara fråga om kan vara sådana som hör hemma under andra artiklar i stadgan. Det bör noteras att artikeln inte uttryckligen nämner garantier för en miniminivå vad avser medel för försörjning. Anledningen till det är att redan artikel 13 i den reviderade stadgan ger det skyddet, men även denna artikel innebär ett sådant åtagande genom formuleringen i momentet a): "...faktiskt får...rätt till social...hjälp". Åtgärder som avses kan vara av vitt skilda slag. Enligt den förklarande rapporten kan de innebära, men behöver inte nödvändigtvis innebära, ekonomiskt bistånd. De kan vara inriktade på personer som redan är socialt utslagna, men också på grupper som riskerar att hamna i en sådan situation. Staterna bör enligt den förklarande rapporten begränsa det ekonomiska biståndet till dem som inte kan klara sig med egna medel. I den förklarande rapporten ges också förklaringar av begreppen "fattigdom" och "social utslagning", varvid det betonas att begreppen kan inrymma ett mycket brett spektrum av situationer. Bestämmelsen under a) uppfylls framför allt genom bestämmelserna i socialtjänstlagen (1980:620) om socialnämndens ansvar, bl.a.: 5 § om att skall göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen, informera om , genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för goda levnadsförhållanden, svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det, stödja anhörigvårdare, 6 6 h §§ om den enskildes rätt till bistånd för sin försörjning och för sin livsföring i övrigt, och 7 10 §§ om att socialnämnden skall främja den enskildes rätt till arbete, bostad och utbildning, om att nämnden i den uppsökande verksamheten skall erbjuda grupper och enskilda sin hjälp, om samverkan m.m. För att bättre kunna tillgodose enskilda människors behov av olika stödåtgärder har beslutat att främja utvecklandet av bra och ändamålsenliga samverkansmodeller som ger bättre förutsättningar för rehabiliteringsarbete. får en kommun sluta avtal med landsting, och länsarbetsnämnden om att delta i och bidra till finansieringen av gemensamma projekt i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga resurser för att bättre kunna tillgodose människors behov av olika stödåtgärder. Vad gäller särskilda åtgärder inom ramen för arbetsmarknadspolitiken och inom vuxenutbildningens område kan som exempel i detta sammanhang nämnas den särskilda vuxenutbildningssatsning som sker enligt förordningen (1996:1502) om statligt stöd till särskilda satsningar på utbildning för vuxna (""). Till sådana utbildningsplatser ges företräde till sökande som saknar eller har bristande gymnasieutbildning och är arbetslösa eller deltar i någon arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Vad gäller punkten b) kan nämnas att kontinuerligt gör en sådan översyn i och med de återkommande uppföljningarna av ny lagstiftning, översynen av äldre lagstiftning och utredningar föranledda av att något missförhållande har uppmärksammats. Det ligger på tillsynsmyndigheterna att uppmärksamma regeringen på behovet av en sådan översyn. , som i sitt remissvar begränsat sig till den nu aktuella artikeln, anser att artikeln är värdefull. Det är enligt organisationen angeläget att staterna samordnar den politiska viljan att bekämpa fattigdom och social utslagning, och i det sammanhanget är det viktigt att barnets situation och rättigheter sätts i fokus. Artikeln bör enligt regeringens mening kunna ratificeras. Artikel 31 Rätt till bostad är ny. Staterna åtar sig enligt denna artikel att vidta åtgärder som syftar till att, så långt det är möjligt, främja tillgången på bostäder med rimlig standard, successivt undanröja hemlöshet och göra tillgång till en bostad ekonomiskt möjlig för personer som saknar tillräckliga medel. Enligt den förklarande rapporten avses med "rimlig standard" en standard som är acceptabel ur hälsosynpunkt. Vad gäller begreppet "saknar tillräckliga medel" hänvisas till artikel 13. Bostadspolitikens uppgift i är att trygga alla människors behov av en god bostad till rimlig kostnad och av en trygg närmiljö. En skyldighet för det allmänna att trygga rätten till bostad finns i 1 kap. 2 § andra stycket regeringsformen. har också arbetat aktivt för internationella normer vad gäller boende. Inför och under FN:s andra världskonferens om boende, bebyggelse och stadsutveckling, Habitat II, drev bl.a. kravet på ett godtagande av målet "Rätt till en rimlig bostad för alla", vilket också blev konferensens resultat. Ett åtagande på bostadspolitikens område inom ramen för den reviderade europeiska stadgan ter sig därför naturligt. Vad gäller de åtgärder som anges i artikelns tre punkter kan följande sägas. Enligt artikel 31:1 skall tillgången till bostäder med rimlig standard främjas. I har kommunerna det övergripande ansvaret för bostadsförsörjningen på den lokala nivån. Enligt (1987:10) har varje kommun ansvar för användningen av mark och vatten samt för bebyggelseutvecklingen inom kommunen. Kommunerna medverkar också direkt i byggande och förvaltning av bostäder genom sina allmännyttiga bostadsföretag. Dessa bostadsföretag är också hyresledande i det bruksvärdessystem som styr hyressättningen. Varje kommun avgör efter sina förutsättningar hur den skall fullgöra de skyldigheter mot medborgarna som följer av bl.a. kommunallagen och socialtjänstlagen. Staten ger stöd till finansieringen av bostäder genom räntebidrag till ny- och ombyggnad av bostäder, statliga kreditgarantier samt vissa tillfälliga stimulansbidrag för t.ex. byggande av studentbostäder. Vidare kan skatteavdrag göras för skuldräntor. Bygglagstiftningen ger varje byggherre ansvar för att bostäderna får en tillräcklig standard enligt uppställda funktionskrav. Det kan också nämnas att enligt 5 § socialtjänstlagen (1980:620) hör det till socialnämndens uppgifter att medverka i samhällsplaneringen. Enligt 7 § första stycket socialtjänstlagen skall denna medverkan särskilt syfta till att påverka utformningen av nya och äldre bostadsområden i kommunen. skall enligt samma bestämmelse i sin verksamhet främja den enskildes rätt till arbete, bostad och utbildning. Enligt artikel 31:2 krävs åtgärder mot hemlöshet. Hemlöshet torde normalt bero på något sådant förhållande som det hör till kommunens ansvar enligt socialtjänstlagen att ta itu med. Åtagandet att successivt undanröja hemlöshet borde kunna uppfyllas. Kravet i artikel 31:3 på att vidta åtgärder för att göra bostäder ekonomiskt tillgängliga för personer som saknar tillräckliga medel bör vara uppfyllt genom de generella stöden till bostadsbyggandet samt genom bostadsbidrag, bostadstillägg för pensionärer samt socialbidrag för skäliga kostnader för bostad. Det kan också nämnas att det i 12 kap. 44 § jordabalken (1970:994) föreskrivs att en hyresgäst inte får skiljas från sin lägenhet p.g.a. obetald hyra om socialnämnden åtar sig betalningsansvaret för hyran. Enligt regeringens mening bör artikeln, med hänvisning till de åtgärder som här redovisats, kunna ratificeras i sin helhet. Del III Artikel A Åtaganden Bestämmelsen om åtaganden i den reviderade stadgan följer samma mönster som stadga (artikel 20). Det mål som anges i del I binder samtliga parter i stadgan, medan däremot ett urval får göras bland de enskilda artiklarna i del II. Vissa ändringar har gjorts. Eftersom antalet artiklar utökats i den reviderade stadgan har också minimikraven för ratifikation utökats. måste en stat ratificera minst fem av sju s.k. kärnartiklar ("hard core"), till vilka hörde artiklarna 1, 5, 6, 12, 13, 16 och 19. har två artiklar lagts till kärnartiklarna, nämligen artiklarna 7 och 20. För ratifikation av den reviderade stadgan krävs att sex av dessa nio kärnartiklar godtas (artikel A 1 b). Dessutom krävs en viss andel av övriga artiklar och s.k. numrerade punkter. krävdes 10 artiklar eller 45 punkter den reviderade stadgan kräver samma andel vilket innebär 16 artiklar eller 63 punkter. Artikel B Förhållandet till europeiska sociala stadgan och tilläggsprotokoll Syftet med punkten 1 i denna artikel är att skapa garantier för att de åtaganden en stat gjort i förhållande till stadga och i förekommande fall tilläggsprotokoll, ersätts med minst motsvarande åtaganden enligt den reviderade stadgan. Enligt punkten 2 upphör en viss artikel i de båda äldre instrumenten att vara tillämpliga på en viss stat fr.o.m. den dag då åtagandena enligt den reviderade stadgan träder i kraft för staten i fråga. Uppsägning av en viss artikel kan inte ske genom ratifikation av den reviderade stadgan utan genom de särskilda regler som finns för detta ändamål. I princip motsvaras artiklarna stadga av en artikel med samma nummer i den reviderade stadgan. Vissa undantag finns, och dessa anges i tillägget. Som tidigare nämnts motsvaras artiklarna 1 4 tilläggsprotokoll av artiklarna 20 23 i den reviderade stadgan. Del IV Artikel C Övervakningen av genomförandet av åtagandena i denna stadga Artikeln anger endast att övervakningsförfarandet enligt den reviderade stadgan skall vara detsamma som enligt stadga. Det har ansetts betydelsefullt att båda instrumenten, som förutses existera parallellt åtminstone , är föremål för samma övervakningsförfarande. Om förfarandet enligt stadga skulle ändras, t.ex. genom att det tidigare nämnda Turinprotokollet skulle träda i kraft, kommer ändringen att tillämpas även på den reviderade stadgan.