prop · GL0397 · 1998-01-01 00:00:00 — Den nuvarande datalagen begränsar polisens möjligheter att effektivisera arbetet genom datorstöd. Polisen har med nuvarande lagstiftning t.ex. inte möjlighet att använda befintlig datateknik för att sammanställa personuppgifter som kommer fram inom ramen för en utredning om inte Datainspektionen lämnat tillstånd till det. En sådan sammanställning utgör nämligen ett personregister enligt datalagen och kräver tillstånd av Datainspektionen. Förutsättningarna för att använda datorstöd utökas väsentligt genom den föreslagna personuppgiftslagen. Personuppgiftslagen innebär att polisen kan behandla uppgifter helt eller delvis automatiserat om det är nödvändigt för att uppgifter av allmänt intresse skall kunna utföras eller för att arbetsuppgifter i samband med myndighetsutövning skall kunna utövas. Denna möjlighet bör tas tillvara. Det innebär naturligtvis inte att varje uppgift hos polismyndigheten skall få lagras elektroniskt och vara sökbar av vem som helst inom myndigheten. Personuppgiftslagens krav på att varje insamling av personuppgifter skall ske på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed och för särskilda uttryckligt angivna och berättigade ändamål samt att uppgifterna inte får användas för något annat ändamål än för vilket de samlats in, är avsedda att förebygga en sådan tillämpning. Personuppgiftslagen innehåller också bestämmelser om att lämpliga skyddsåtgärder måste vidtas. Behandling av känsliga uppgifter Av personuppgiftslagen framgår att det i princip skall vara förbjudet att behandla vissa känsliga uppgifter; nämligen personuppgifter som avslöjar ras eller etnisk ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse eller medlemskap i fackförening samt sådana personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv. Av punkt 2.5 i rekommendation om användning av personuppgifter inom polisen anges att sådana känsliga uppgifter om en person inte får föras in i polisregister om det inte är oundgängligen nödvändigt. Polisen kan undantagsvis ha ett befogat intresse av att i en utredning eller i en särskild undersökning i underrättelseverksamhet kunna anteckna sådana känsliga uppgifter som ovan avses. Om andra uppgifter gör att det finns anledning att behandla uppgifter om en person bör polisen därför undantagsvis få behandla också sådana känsliga uppgifter. I enlighet med rekommendation bör det dock förutsätta att behandlingen är oundgängligen nödvändig. Den nya lagen bör innehålla en särskild bestämmelse om detta. Uppgifter av underrättelsekaraktär och kvarstående brottsmisstankar Uppgifter om lagöverträdelser och brottsmisstankar omfattas inte av personuppgiftslagens bestämmelser om känsliga uppgifter. Enligt personuppgiftslagen är det däremot förbjudet för andra än myndigheter att behandla personuppgifter om lagöverträdelser, domar i brottmål eller säkerhetsåtgärder. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får dock föreskriva om undantag från förbudet. Utredningen har föreslagit att särskilda bestämmelser skall införas beträffande polisens rätt att behandla uppgifter av underrättelsekaraktär. Regeringen delar utredningens bedömning att sådana bestämmelser behövs. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 11. Utredningen har vidare föreslagit att register över kvarstående brottsmisstankar endast får föras under vissa förutsättningar. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att uppgifter om kvarstående brottsmisstankar inte bör få behandlas annat än under vissa förutsättningar. Denna fråga behandlas i avsnitt 10.3. Särskilda bestämmelser om register behövs Den nuvarande datalagen innehåller grundläggande regler om inrättandet och förandet av personregister med hjälp av automatisk databehandling. Med personregister förstås register, förteckningar eller andra anteckningar som förs med hjälp av automatisk databehandling (ADB) och som innehåller personuppgifter som kan hänföras till den som avses med uppgifterna. Användning av begreppet register i den nuvarande datalagen har med fog kritiserats för att vara otidsenlig. På grund av den tekniska utvecklingen har det blivit allt svårare att fastställa vad som är ett register i förhållande till ett annat. Personuppgiftslagen bygger därför inte på registerbegreppet utan omfattar all automatiserad behandling av personuppgifter. Det hindrar inte att det som faktiskt är ett regelrätt datoriserat register också kallas för det. Syftet med att inrätta ett datoriserat register är att samla uppgifter för ett särskilt ändamål på ett visst strukturerat sätt och hålla dessa uppgifter tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Den polisdatalag som vi nu föreslår bygger på personuppgiftslagen. Många remissinstanser har framfört kritik mot att utredningen använder sig av registerbegreppet. Som kommer att framgå av det följande anser regeringen att man i vissa fall, på samma sätt som i personuppgiftslagen, i stället bör använda sig av behandling av personuppgifter. Regeringen anser däremot inte att registerbegreppet helt bör undvikas. För att polisen skall kunna bedriva sin verksamhet på ett effektivt sätt måste den ha tillgång till traditionella register. Det behövs därför även i fortsättningen särskilda bestämmelser rörande upprättandet och förandet av sådana register. I avsnitt 10.9 återkommer vi till de bestämmelser vi anser nödvändiga. 10.3 Kvarstående brottsmisstankar Regeringens förslag: Uppgifter om att en person anses misstänkt för brott trots att förundersökningen mot honom eller henne lagts ned skall få ingå i en automatiserad behandling endast under förutsättning att vederbörande är skäligen misstänkt för brottet och uppgifterna behövs för att förundersökningen skall kunna tas upp på nytt. Om åtal mot en person har lagts ned eller ogillats skall uppgifter om personen i fråga inte få behandlas annat än under speciella omständigheter. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen använder sig dock av registerbegreppet och föreslår att uppgifter skall få registreras endast under de angivna förutsättningarna. Remissinstanserna: påpekar att de uppgifter om enskilda individer som har varit föremål för förundersökning ofta blir aktuella för Säkerhetspolisen och att det därför finns ett behov av att bevara uppgifter om kvarstående misstankar i SÄPO- registret . Datainspektionen anför att det bör klargöras om den enskilde kommer att ha vetskap om att han är registrerad. Övriga remissinstanser lämnar förslaget utan erinringar i sak. Skälen för regeringens förslag: Av personuppgiftslagen framgår att en uppgift inte får bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. Detta innebär att uppgifter som behandlas under en förundersökning normalt skall arkiveras när förundersökningen läggs ned. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 10.8. Uppgifterna i misstankeregistret skall enligt vårt förslag gallras när förundersökningen läggs ned (se avsnitt 9.4). Kvarstående misstankar får alltså inte registreras i misstankeregistret. Om en förundersökning läggs ned på grund av bristande bevisning kan polisen ha ett berättigat intresse av att fortsätta att behandla uppgifter om den misstänkte. Dessa uppgifter kan , om det kommer fram nya uppgifter, leda till att det blir möjligt att på nytt inleda förundersökning. Regeringen anser därför att det i polisdatalagen bör införas bestämmelser om att uppgifter om kvarstående misstankar får behandlas om en förundersökning har lagts ned på grund av bristande bevisning och en person enligt förundersökningsledarens bedömning är misstänkt för brott. Eftersom det, som många remissinstanser påpekat, kan vara svårt att bedöma när ett nytt register inrättas bör bestämmelserna inte knytas till registerbegreppet. Utredningen har föreslagit att uppgifterna bör få bevaras i högst . I avsnitt 10.8 föreslår regeringen att uppgifter som behandlas automatiserat skall gallras när de inte längre behövs för sitt ändamål. Enligt regeringens bedömning bör denna bestämmelser vara tillräcklig för att garantera att uppgifter om kvarstående misstankar inte behandlas längre än befogat. Någon särskild gallringsbestämmelse föreslås därför inte. Med anledning av vad Datainspektionen framfört om att det bör klargöras om den enskilde skall få veta om han alltjämt är registrerad för kvarstående misstankar vill regeringen framhålla att det närmast ligger i sakens natur att den enskilde normalt inte bör få kännedom om att uppgifter om kvarstående misstankar fortfarande behandlas. Uppgiften torde i regel kunna sekretessbeläggas enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen. Någon information till den registrerade behöver i så fall inte lämnas (27 § personuppgiftslagen, se vidare avsnitt 10.6). Om en åtalad har frikänts eller om målet läggs ned på grund av bristande bevisning bör däremot uppgifter om kvarstående misstankar som huvudregel inte få behandlas. Det kan dock i undantagsfall bli aktuellt att inleda en ny förundersökning eller ta upp målet på nytt, t.ex. i samband med resning. I sådana speciella fall bör uppgifterna få behandlas. Det vore orimligt att uppgifter i en automatiserad förundersökning som lett till att den åtalade frikänts inte skulle få behandlas vid en resningsansökan. har påpekat att de uppgifter om enskilda individer som har varit föremål för förundersökning ofta blir aktuella för Säkerhetspolisen och att det därför finns ett behov av att bevara uppgifter om kvarstående misstankar i . Regeringen instämmer i att det med hänsyn till den särskilda verksamhet Säkerhetspolisen bedriver kan finnas ett berättigat intresse av att behandla sådana uppgifter. Bestämmelserna bör därför inte gälla för Säkerhetspolisen. 10.4 Uppgiftlämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om att uppgifter som behandlas skall förses med upplysningar om uppgiftlämnarens trovärdig- het och uppgifternas sakriktighet bör inte införas. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att uppgifter som behandlas skall förses med upplysningar om uppgiftlämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Remissinstanserna: påpekar att det måste anses vara en uppgift för domstol att t.ex. pröva ett vittnes trovärdighet. Däremot anser styrelsen att det är av stort värde att uppgifternas trovärdighet och riktighet i sak dokumenteras vid behandling av personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet. Skälen för regeringens förslag: I artikel 3.2 i rekommendation om användning av personuppgifter inom polisen anges att olika kategorier av uppgifter så långt det är möjligt skall särskiljas. Hänsyn skall därvid tas till uppgifternas riktighet och tillförlitlighet. Det är enligt rekommendationen särskilt viktigt att skilja mellan uppgifter som grundas på fakta och uppgifter som grundas på åsikter eller personliga värderingar. Av kommentaren till artikel 3.2 framgår att man bör skilja på bekräftade och obekräftade uppgifter, mellan fakta och åsikter, mellan pålitlig information och information som grundas på gissningar samt mellan fall då antagandet om informationens riktighet grundar sig på konkreta skäl och fall då det inte finns sakskäl till stöd för ett sådant antagande. Utredningen har därför föreslagit att det i polisdatalagen skall tas in en bestämmelse om att personuppgifter som behandlas skall förses med upplysningar om uppgiftlämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Regeringen delar utredningens bedömning att lagstiftningen bör motsvara de krav rekommendation ställer upp. I avsnitt 7 föreslår vi därför att det nuvarande person- och belastningsregistret ersätts av ett belastningsregister och ett misstankeregister. I avsnitt 11 förslår vi vidare vissa bestämmelser om behandling av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet och i kriminalunderrättelseregister. Enligt vårt förslag skall således olika bestämmelser gälla för uppgifter av olika slag. Uppdelningen syftar till att skilja på bekräftade och konkreta uppgifter som t.ex. förekommer i ett belastningsregister, uppgifter som grundas på skälig misstanke om brott som förekommer i förundersökningar och i misstankeregister och uppgifter av underrättelsekaraktär som förekommer i dels särskilda undersökningar, dels i kriminalunderrättelseregister. Att därutöver i lag ta in särskilda bestämmelser om att uppgifter som behandlas alltid skall förses med uppgift om en uppgiftlämnare är trovärdig kan inte anses befogat. Däremot är det med hänsyn till polisens arbete naturligt att det i t.ex. ett underrättelseregister eller en särskild undersökning i kriminalunder- rättelseverksamhet framgår varifrån en uppgift kommer och hur trovärdig den är enligt den internationella klassificering som är under utveckling. Detta ligger också helt i polisens intresse för att kunna bedriva ett effektivt arbete. Ett kriminalunderrättelseregister bör därför få innehålla sådana uppgifter. Någon bestämmelse i lag av det slag utredningen föreslagit är dock enligt regeringens bedömning inte motiverad. 10.5 Anmälan till tillsynsmyndigheten bedömning: Personuppgiftslagens bestämmelser om anmälningsskyldighet bör gälla även för polisen. Utredningens förslag: Andra register än de som regleras i polisdatalagen skall anmälas till Datainspektionen om de skall innehålla uppgifter om att en person är dömd för brott, är eller har varit misstänkt för brott eller kan antas ta befattning med brottslig verksamhet. Remissinstanserna: Flera remissinstanser pekar på svårigheten att bedöma när automatiserad behandling av uppgifter innebär att ett nytt register inrättas. Datainspektionen framhåller att det inte kan godtas att register får upprättas vid sidan av de särskilda bestämmelserna om register i samband med vilken slags annan undersökning eller utredning som helst. Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagen innehåller en principiell skyldighet att anmäla alla helt eller delvis automatiserade behandlingar till den tillsynsmyndighet som skall utses av regeringen (36 §). Den personuppgiftsansvarige har också möjlighet att tillsätta ett särskilt personuppgiftsombud. När en anmälan om att ett sådant ombud tillsatts gjorts till tillsynsmyndigheten behöver anmälningar om behandlingar inte längre göras (37§). I detta lagstiftningsärende finns inte anledning att föreslå några avvikande regler. Utredningen har föreslagit en bestämmelse om obligatorisk anmälan till Datainspektionen av andra register än de som regleras i polisdatalagen om de skall innehålla uppgifter om att en person är dömd för brott, är eller har varit misstänkt för brott eller kan antas ta befattning med brottslig verksamhet. Många remissinstanser har kritiserat förslaget mot bakgrund av att det vid automatiserad behandling av personuppgifter kan vara svårt att avgöra när ett nytt register inrättas. I lagrådsremissen föreslog regeringen, med beaktande av remissinstansernas kritik, att det skulle införas en bestämmelse om obligatorisk anmälningsskyldighet knuten till behandling av uppgifter av ett visst slag och inte till inrättandet av ett register. Enligt den föreslagna bestämmelsen skulle behandling av uppgifter som ger upplysning om att en person är dömd för brott eller är eller har varit misstänkt för brott anmälas till tillsynsmyndigheten för förhandskontroll före behandlingen. Detta skulle dock inte gälla uppgifter som behandlades i samband med en förundersökning eller särskild undersökning eller hos . Avsikten med bestämmelsen var att s.k. traditionella register hos polisen som innehåller uppgifter om dömda eller misstänkta personer, t.ex. register över brottsanmälningar eller beslags- och analysregister, alltid skulle föranmälas till tillsynsmyndigheten. skulle då få möjlighet att t.ex. besluta om lämpliga skyddsåtgärder eller, om personuppgifter skulle komma att behandlas på ett olagligt sätt, ingripa, ytterst genom att vid vite förbjuda den personuppgiftsansvarige att påbörja behandlingen. Enligt Lagrådets uppfattning kommer den avsedda innebörden med bestämmelsen inte till klart uttryck i den föreslagna lagtexten. Lagrådet framhåller att behandling av personuppgifter enligt personuppgiftslagen omfattar varje åtgärd eller serier av åtgärder som vidtas ifråga om personuppgifter, t.ex. insamling, registrering, lagring, inhämtande och användning. Lagrådet påpekar att den föreslagna bestämmelsen läst enligt sin ordalydelse innebär att anmälningsskyldighet föreligger så snart en polismyndighet exempelvis inhämtar uppgifter om brottsmisstankar ur misstankeregistret, kriminalunderrättelseregister eller DNA-register. Lagrådet anser därför att paragrafen bör omarbetas så att anmälningsskyldigheten inte omfattar fler behandlingar än de som åsyftas. Regeringen kan inte annat än instämma i Lagrådets kritik. I 41 § förslaget till personuppgiftslag finns ett bemyndigande till regeringen att meddela föreskrifter om att sådana automatiserade behandlingar som innebär särskilda risker för otillbörligt intrång i den personliga integriteten skall förhandsanmälas till tillsynsmyndigheten. Efter närmare övervägande anser regeringen att bestämmelsen om obligatorisk anmälningsskyldighet kan utgå ur lagen. Erforderliga bestämmelser kan, med stöd av nämnda bemyndigande, i stället meddelas i förordningsform. Bestämmelserna kan då även avse andra myndigheters behandling av uppgifter om dömda eller misstänkta. 10.6 Information och säkerhet vid behandling Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens bestämmelser om information och säkerhet vid behandlingen och tillsynsmyndighetens befogenheter bör gälla på polisområdet. Några särskilda bestämmelser behövs inte i polisdatalagen. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att det är oklart huruvida reglerna om information till den registrerade blir tillämpliga på misstanke- och belastningsregistret. Övriga remissinstanser har ingen erinran mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning Information till den registrerade Peronuppgiftslagen innehåller särskilda bestämmelser om den personuppgiftsansvariges skyldighet att lämna information till den registrerade (23 och 24 §§). Informationsskyldigheten är förenad med flera undantag. I den utsträckning det är föreskrivet i lag eller annan författning eller i beslut som har meddelats med stöd av författning att uppgifter inte får lämnas till den registrerade gäller inte bestämmelserna (27 §). Information behöver inte heller lämnas om personuppgifterna samlats in från någon annan källa än den registrerade och det finns bestämmelser om registrerandet eller utlämnandet av uppgifterna i en lag eller någon annan författning (24 §). Information om uppgifter som hämtas från någon annan källa än den registrerade behöver inte heller lämnas om det visar sig omöjligt eller skulle innebära en oproportionerligt stor arbetsinsats. Om uppgifterna används för att vidta åtgärder som rör den registrerade skall dock information lämnas senast i samband med att så sker (24 §). Undantagsreglerna innebär att polisen i regel inte behöver lämna någon information till den registrerade. Av bestämmelserna framgår t.ex. att det inte finns någon skyldighet att lämna information om uppgifter i misstankeregistret eller belastningsregistret eftersom bestämmelser om registrerandet följer direkt av lag. Detsamma gäller för uppgifter i kriminalunderrättelseregister eller som behandlas t.ex. i en särskild undersökning och samlats in från någon annan än den registrerade. Po0lisen behöver inte heller informera en person om att uppgifter från honom eller henne kommer att föras in i ett kriminalunderrättelseregister eller behandlas automatiserat i en särskild utredning om det kan vara till skada för utredningen, eftersom sekretess i så fall råder för uppgiften, jfr 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). Regeringen delar således utredningens bedömning att några särskilda regler om informationsskyldighet inte behövs. Säkerhet vid behandling och tillsynsmyndighetens befogenheter Personuppgiftslagen innehåller särskilda bestämmelser om säkerhet vid behandling av personuppgifter. Av dessa följer bl.a. att den personuppgiftsansvarige är skyldig att vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda personuppgifterna. Personuppgiftslagen innehåller vidare vissa bestämmelser om tillsynsmyndighetens befogenheter. skall bl.a. kunna meddela beslut om skyddsåtgärder i enskilda fall. Tillsynsmyndig- heten skall också ha rätt att på begäran få del av vissa uppgifter, tillträde till vissa lokaler etc. skall också ha vissa möjligheter att förelägga vite. Personuppgiftslagens bestämmelser om säkerheten vid behandlingen av personuppgifter och om tillsynsmyndighetens befogenheter bör gälla även för polisen. Några särskilda bestämmelser behövs inte i polisdatalagen. 10.7 Rättelse och sanktioner Regeringens förslag: Personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse av felaktiga uppgifter och om skadestånd skall gälla för polisen. En hänvisning till personuppgiftslagens regler om rättelse och skadestånd görs. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: ifrågasätter att styrelsen skall vara ensam personuppgiftsansvarig. förordar att den myndighet som för in uppgifterna i registret även skall vara ansvarig för felaktiga uppgifter. Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagen innehåller bestämmelser om rättelser av felaktiga uppgifter och om skadestånd. Dessa bestämmelser bör gälla för polisen. Såsom förslaget till personuppgiftslag är utformat måste en hänvisning göras till personuppgiftslagens bestämmelser om skadestånd och rättelse. Enligt utredningens förslag skall , om inte annat sägs, vara personuppgiftsansvarig för de register som avses i polisdatalagen och för andra register som förs för hela polisväsendets behov. Dessa register kommer att förses med uppgifter från landets polismyndigheter. Det är naturligt att den myndighet som fört in uppgifterna i registret också rättar eventuella felaktigheter. Detta talar i viss mån för att de myndigheter som för in uppgifterna också skulle vara personuppgiftsansvariga. För den enskilde är det däremot en klar fördel att ha en ansvarig myndighet att vända sig till. Regeringen delar därför utredningens bedömning att skall vara ensam personuppgiftsansvarig. Detta hindrar inte att den myndighet som för in uppgifterna åläggs en skyldighet att utföra rättelse. Detta kan dock ske i förordningsform. Personuppgiftslagen innehåller också en straffbestämmelse (49 §). Enligt den bestämmelsen kan bl.a den som uppsåtligen eller av oaktsamhet behandlar uppgifter i strid med vissa bestämmelser i lagen dömas till straff. Eftersom det är eller någon annan myndighet som är personuppgiftsansvarig och för den behandling som sker torde det inte bli aktuellt att tillämpa straffbestämmelsen. 10.8 Gallring Regeringens förslag: Uppgifter som behandlas i en förundersökning arkiveras på samma sätt som motsvarande uppgifter i en förundersökning. Andra uppgifter som behandlas skall gallras när de inte längre behövs för sitt ändamål. För de register som regleras i den nu föreslagna lagen anges en särskild gallringstid. Regeringen får föreskriva att uppgifter som behandlas får bevaras. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att även uppgifter som behandlas i en särskild undersökning skall bevaras. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens. Remissinstanserna: anser att register som utgör diarier inte bör gallras. framhåller vidare att gallringstiderna för uppgifter som lagras på ADB-medium bör anpassas till vad som gäller för motsvarande uppgifter på andra medier, t.ex. papper och mikrofilm. Övriga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Av personuppgiftslagen framgår att uppgifter som behandlas inte får bevaras längre än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. Lagen innehåller däremot inte några bestämmelser som innebär att uppgifterna måste gallras .