prop · GL0395 · 1998-01-01 00:00:00 — förslag: skall behållas. Möjligheterna till frigång skall dock endast kunna användas för sådana intagna som har ett klart behov av särskilda stödåtgärder. De nuvarande bedömningsgrunderna i 11 § fjärde stycket KvaF bör anges i lag. Frigång får i det enskilda fallet inte beviljas under sådana omständigheter att fängelsestraffet urholkas. För medgivande till frigång bör ställas de villkor som kan anses erforderliga. Det finns anledning för att överväga en bestämmelse om att underrättelse till polis- och åklagarmyndighet skall ske även vid frigång. Remissinstanserna: Med några undantag är remissinstanserna positiva till att frigångsinstitutet behålls. Flera remissinstanser instämmer i kommitténs uppfattning att möjligheterna till frigång bör stramas upp genom att det skall krävas att det föreligger behov av särskilda stödåtgärder. Samtliga remissinstanser som yttrar sig är positiva till möjligheten att ställa upp villkor i samband med frigång. Bakgrund: Enligt 11 § KvaL kan en intagen för att underlätta anpassningen i samhället medges att under arbetstid utföra arbete eller delta i undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet utanför anstalten (s.k. frigång). Bestämmelsen tillkom i samband med kriminalvårdsreform och utökade väsentligt möjligheterna till frigång. Som framgår av bestämmelsen kan frigång inte bara ske för att utföra arbete utan också för att intagna skall kunna delta i utbildning av såväl teoretisk som praktisk art. Vidare kan frigång användas bl.a. för gruppaktiviteter och studiebesök. Enligt allmänna råd angående frigång (ARK 1987:1) kan frigång också ske för enbart behandlingsinsatser med stöd av formuleringen annan särskilt anordnad verksamhet . är det dock fråga om en kombination av behandlingsinsatser och andra åtgärder som t.ex. arbetsträning, utredning vid eller utbildning. Enligt 11 § fjärde stycket KvaF skall vid prövning av om frigång skall medges för att utföra arbete eller delta i särskild anordnad verksamhet utanför anstalten särskilt beaktas om den intagne behöver inskolning i arbetslivet eller ett medgivande annars kan antas väsentligt underlätta hans försörjningsmöjligheter efter frigivningen. För den som dömts för s.k. terroristbrott krävs enligt 12 § tredje stycket KvaF särskilda skäl för att bevilja frigång. Efter en lagändring som tillkom får inte intagna som avses i 7 § tredje stycket KvaL medges frigång. Regeringen uppdrog 1991 åt JK att granska och redovisa omständigheterna kring verkställighet i två fall där misstanke uppkommit om brott begångna i samband med frigång (Ju 93/1423). Ärendet med JK:s yttrande till regeringen står öppet i avvaktan på beredningen av förslag. I sitt yttrande konstaterade JK bl.a att risken för att brott begås i samband med frigång måste bedömas i samband med att man beslutar om tillstånd till utevistelsen och att enligt sina direktiv hade till uppgift att se över om villkoren för frigång kan utformas på ett tydligare sätt. JK instämde vidare i ett tidigare JO-uttalande angående det aktuella fallet om att man vid en bedömning av om en permission eller annan utevistelse skall beviljas inte kan begränsa sig till att ta ställning sett isolerat utan att man måste göra en samlad bedömning av den totala omfattningen av utevistelser så att dessa inte kommer att utgöra en alltför stor del av verkställighetstiden. Skälen för regeringens förslag: förslag att behålla frigångsinstitutet har fått stöd av flertalet remissinstanser. Regeringen instämmer i kommitténs uppfattning att frigångsinstitutet - rätt använt - utgör ett värdefullt instrument för att förbättra den intagnes sysselsättnings- och försörjningsmöjligheter efter frigivningen och att det därför skall behållas. förslag går ut på att det skall ske en särskild behovsprövning i varje enskilt fall vid bedömningen av om frigång skall beviljas. Förslaget har i denna del fått kraftigt stöd i remissopinionen. Regeringen instämmer i att en socialt anpassad intagen som kan återgå till förvärvslivet efter frigivningen inte bör medges frigång annat än i sällsynta undantagsfall. Det framgår av det väsentlighetsrekvisit som ställs upp i 11 § fjärde stycket KvaF och som bör föras över till 11 § KvaL. Att därutöver, som kommittén föreslagit, ställa upp ytterligare krav på att det skall finnas behov av särskilda stödåtgärder synes inte nödvändigt även om regeringen instämmer i att frigång främst bör användas för rehabilitering och inte för att motverka anstaltsskador. Med beaktande av minskningen av antalet påbörjade fall av frigång och det nuvarande arbetsmarknadsläget finns det knappast skäl att ytterligare inskränka de formella förutsättningarna för frigång. Dessutom torde flertalet intagna med missbruksproblem kunna sägas ha behov av särskilda stödåtgärder inför frigivningen. Det viktiga är i stället att planeringen av frigång sker på ett sätt som minimerar risken för missbruk. För att markera den vikt som vid prövningen bör fästas vid samhällsskyddsfaktorer bör det i lagtexten framgå att frigång inte skall kunna beviljas om det på grund av viss omständighet kan befaras att den intagne kommer att avvika, återfalla i brott eller missbruka alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel. Härigenom får de anmärkningar som framgår av JK:s utlåtande om att risken för återfall i brott under frigång skall beaktas i huvudsak anses tillgodosedda. I samband med frigång skall också kunna ställas de som kan anses nödvändiga, t.ex. förbud mot alkoholförtäring. I många fall är en fortsatt behandling efter villkorlig frigivning en förutsättning för att den behandling som getts skall vara meningsfull. Sådan fortsatt behandling kan ibland ges på behandlingshem (t.ex. efter § 34-placering), men mot bakgrund av det ekonomiska läget i landet föredrar kommunerna ofta behandling i öppen vård. Statsmakterna har understrukit vikten av att frigångsinstitutet utnyttjas även för narkotikamissbrukare (se prop. 1984/85:19 s. 20). Enligt allmänna råd bör frigång för missbrukare kombineras med behandlingsåtgärder. Frigång kan också - med stöd av formuleringen "annan särskilt anordnad verksamhet"- förekomma för enbart behandlingsinsatser. Regeringen anser att det finns skäl att utöka användningen av frigång för olika former av öppenvårdsbehandling. Behandling bör därför föras in som ett särskilt skäl för frigång. 11.4 Fritidsvistelser utanför anstalten Regeringens förslag: För att markera den vikt som vid prövningen bör fästas vid samhällsskyddsfaktorer skall fritidsvistelse utanför anstalten inte kunna beviljas, om det på grund av viss omständighet kan befaras att en intagen avviker, återfaller i brott eller kommer att missbruka alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel. Dessutom införs liksom vid frigång en möjlighet att ställa upp de villkor som kan anses nödvändiga, t.ex. förbud mot alkoholförtäring. förslag: Överensstämmer med regeringens när det gäller möjligheten att ställa upp villkor. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig instämmer i förslaget att villkor skall kunna ställas upp i samband med fritidsvistelser utanför anstalten. i har föreslagit att det bör läggas till att vistelsen utanför anstalten skall vara kortvarig och inte få formen av partiell frigång. () har anfört att fritidssysselsättning, som är meningsfull och utvecklande, fungerar dåligt på många anstalter, varför verksamheten bör ses över. Övervakare och besöksgrupper kan enligt förbundet utgöra en resurs i det sammanhanget. Bakgrund: Enligt 14 § andra stycket KvaL bör en intagen, om det lämpligen kan ske, beredas tillfälle att utom anstalten på fritid delta i sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att underlätta anpassningen i samhället. Därvid kan föreskrivas att den intagne skall stå under tillsyn. Intagen som avses i 7 § tredje stycket KvaL får inte delta i sådan verksamhet. Enligt 60 § anstaltsföreskrifterna skall fritidsverksamhet utanför anstalten förberedas så att risken för missbruk minimeras. Fritidsverksamhet av detta slag som pågår i eller regleras enligt 61 § anstaltsföreskrifterna enligt bestämmelserna om särskild permission. Fritidsaktiviteterna består främst i olika slags friluftslivsaktiviteter, besök vid idrottsevenemang, musik-, bio- och museibesök samt teater och andra kulturevenemang. Skälen för regeringens förslag: Fritidsaktiviteter utanför anstalten utgör enligt regeringens mening ett viktigt inslag i verkställigheten främst för att motverka de skadeverkningar som anstaltsvistelsen kan ge upphov till. Om de intagna under verkställigheten motiveras till meningsfulla och utvecklande fritidsaktiviteter kan det också medverka till en bättre anpassning i samhället efter frigivningen. Det sistnämnda gäller särskilt om fritidsaktiviteterna utgör ett led i en strukturerad programverksamhet som t.ex. i för rehabilitering av narkotikamissbrukare. Som anfört har det inte framkommit något behov att ändra förutsättningarna för fritidsverksamhet utanför anstalt. Det är emellertid viktigt, som också framhålls i betänkandet, att det görs en rimlig avvägning mellan de olika intressen som gör sig gällande. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att samhällsskyddsfaktorerna särskilt markeras i lagtexten genom att det anges att fritidsvistelse utanför anstalten inte skall beviljas om det på grund av viss omständighet kan befaras att en intagen avviker, återfaller i brott eller kommer att missbruka alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel. I enlighet med förslag, vilket fick stöd av de flesta remissinstanser, bör lagstiftningen också ändras så att det även vid fritidsvistelser kan ställas de villkor som kan anses nödvändiga, t.ex. förbud mot alkoholförtäring. 12 Användning av privata vaktbolag för vissa bevakningsuppdrag 12.1 Kriminalvårdens användning av privata vaktbolag förslag: Kriminalvården får stöd i lag för att förordna väktare från ett auktoriserat bevakningsbolag för vissa bevaknings- uppgifter. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Den övervägande majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget. ) och är kritiska till förslaget. Enligt skall kriminalvårdens arbetsuppgifter alltid utföras av anställda inom kriminalvården som har den utbildning och erfarenhet som krävs. Om möjligheten att anlita väktare ändå införs måste det klargöras att det rör sig om undantagssituationer och att den personal som i så fall anlitas måste ha genomgått en speciell utbildning för ändamålet. finner det under alla förhållanden helt oacceptabelt att väktare anlitas för bevakningsuppgifter inom en anstalt eller en förvaringslokal. Enligt Statstjänstemannaförbundets mening skall utförande av bevak- ningsuppgifter inom och utom anstalt/häkte alltid ledas av kriminalvårdstjänstemän. Bestämmelserna bör enligt förbundet endast ge möjlighet att använda väktare för ett fåtal bestämda uppdragstyper utanför anstalten eller häktet. och Kammarrätten i föreslår att det införs en skyldighet för kriminalvården att underrätta om ett förordnande av en väktare återkallas. Kammarrätten påpekar också att det bör göras vissa justeringar i KvaL för att göra klart att ett beslut om förordnande av en väktare kan överklagas också i det fallet att beslutet fattas av någon annan kriminalvårdsmyndighet än Kriminalvårds- styrelsen. Bakgrund: Frågan om det författningsmässiga stödet för kriminalvårdens användning av privata vaktbolag väcktes i ett ärende hos JK. Ärendet gällde att kriminalvårdsregionen i vid ett tillfälligt öppnande av ett häkte bemannat detta till större delen med inhyrda väktare. JK konstaterade i sitt beslut (dnr. 3859-92-21) att det från rättsliga synpunkter var felaktigt att på det sätt som skett i det aktualiserade ärendet anlita ett vaktbolag för bevakningsuppgifter. ansåg JK att den praxis som utbildats i fråga om att i särskilda situationer anlita utomstående vaktpersonal från vaktbolag för vissa bevakningsuppgifter kan fylla ett behov i fall där ordinarie kriminal- vårdspersonal av en eller annan anledning inte finns att tillgå. En förutsättning för detta är dock, enligt JK:s mening, att Kriminalvårds- styrelsen eller de regionala myndigheterna ges författningsmässigt stöd för att enligt en uttrycklig delegationsbestämmelse i förekommande fall uppdra åt ett bevakningsföretag att utföra vissa bevakningsuppgifter. Med anledning av JK:s beslut har i en skrivelse gjort en framställning till regeringen om författningsstöd för anlitande av privata bevakningsbolag inom kriminalvården. Inom departementet har därefter upprättats den promemoria som har varit föremål för remissbehandling. Skälen för regeringens förslag: Kriminalvården bör få författningsmässigt stöd för att anlita väktare för vissa bevakningsuppgifter Inom kriminalvården kan det ibland uppstå situationer där det framstår som mindre ändamålsenligt att använda den ordinarie kriminalvårdspersonalen för långvariga och tämligen rutinmässiga bevakningsuppdrag. Ett sådant exempel är dygnet-runt-bevakning av en intagen som vårdas på sjukhus. Ett annat exempel kan vara långvariga domstolsförhandlingar som kanske sträcker sig över . Att alltid i sådana situationer behöva använda sig av den ordinarie kriminalvårdspersonalen, som har schemalagd tjänstgöring vid anstalten eller häktet, kan leda till att säkerheten vid anstalten eller häktet blir eftersatt. Det framstår inte heller som ett bra resursutnyttjande av de personella resurserna inom kriminalvården. Att låta en intagen, som av säkerhetsskäl egentligen kräver ständig tillsyn, vistas på sjukhuset eller i domstolen utan bevakning är givetvis också otillfredsställande. JK och har gett uttryck för att kriminalvården har ett behov av att i vissa särskilda situationer kunna anlita utomstående personal från ett bevakningsföretag för att utföra bevakningsuppgifter när intagna eller häktade vistas utanför anstalten eller häktet. Flertalet remissinstanser har dessutom tillstyrkt att kriminalvården får möjlighet att anlita privata vaktbolag för vissa bevakningsuppgifter. Regeringen instämmer i denna bedömning. På grund av särskilda omständigheter i undantagsfall kan det uppstå behov av att använda personal från bevakningsbolag även för vissa specifika uppgifter inom anstalter eller häkten. Ett sådant exempel kan vara minutbevakning av personer som misstänks ha svalt narkotika. Att anlita personal från ett bevakningsbolag för att utföra mera ordinära bevakningsuppgifter inom en anstalt eller ett häkte bör dock inte komma ifråga. Av denna anledning bör det krävas särskilda skäl med hänsyn till uppdragets art för att anlita väktare för bevakningsuppgifter inom anstalten eller häktet. Det bör inte i lag eller annan författning närmare anges vilka typer av uppgifter som kan komma i fråga. I stället bör det ankomma på att utfärda närmare föreskrifter i detta hänseende. Utförande av bevakningsuppgifter inom kriminalvården innefattar, som JK har uttalat, myndighetsutövning. Enligt 11 kap. 6 § regeringsformen måste därför ett överlämnande av uppgifterna till ett privat vaktbolag ha stöd i lag. Ett sådant stöd saknas . Regeringen föreslår därför att en bestämmelser av denna innebörd tas in i KvaL samt i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl (HäL). Vem skall få anlitas för bevakningsuppdrag? Det måste ställas särskilda krav på de personer som skall kunna anlitas för bevakningsuppdrag inom kriminalvården. Som föreslogs i promemorian bör endast väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag få anlitas för sådana uppdrag. Härigenom lämnas garantier för att väktarna uppfyller de krav som bör ställas när det gäller lämplighet. Man kan också utgå från att dessa väktare redan har den grundläggande kunskap som erfordras för ett sådant uppdrag. Som och flera remissinstanser har anfört krävs dock att de väktare som anlitas även får kompletterande kunskap om kriminalvården och sina befogenheter. bör i samråd med utfärda föreskrifter och allmänna råd vari det närmare anges vilka ytterligare krav på utbildning som bör ställas på väktare som anlitas inom kriminalvården. har tillsyn över auktoriserade bevakningsföretag och deras anställda. Det fordras därför inte några ytterligare bestämmelser om tillsyn över de väktare som anlitas av kriminalvården. Däremot bör kriminalvården, såsom vissa remissinstanser påpekat, i förordning åläggas att underrätta om ett förordnande återkallas. Med hänsyn till bl.a. de intagnas integritet är det uppenbart att väktare som anlitas bör åläggas tystnadsplikt beträffande de sekretessbelagda uppgifter de får kännedom om vid utförande av sitt uppdrag. I det remitterade förslaget tillgodosågs detta krav genom en föreskrift att bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) skulle gälla för väktaren. Enligt Lagrådet ger det remitterade förslaget i denna del anledning till invändningar. Lagrådet ifrågasätter till en början om bestämmelsen behövs med hänsyn till regleringen i 1 kap. 6 § sekretesslagen. Mycket talar enligt Lagrådet för att det uppdrag som kan lämnas till väktare inom kriminalvården är av det slag som avses i nämnda bestämmelse. Om regeringen delar den bedömningen bör den föreslagna föreskriften därför ersättas av en bestämmelse som endast innefattar en erinran om sekretesslagens bestämmelser. Om uppdraget inte anses vara av det slag som avses i 1 kap. 6 § sekretesslagen kan det behov av sekretess som åberopats enligt Lagrådets mening tillgodoses genom en särskild regel som ålägger väktaren tystnadsplikt. Regeln bör emellertid i så fall utformas så att det klar framgår att den endast avser tystnadsplikt och inte även en förpliktelse för väktaren att iaktta sekretesslagens bestämmelser om handlingssekretess. Mot den nu angivna bakgrunden förordar Lagrådet i sitt yttrande att frågan om behovet av och i så fall utformningen av en regel om tystnadsplikt övervägs ytterligare under det fortsatta lagstiftningsarbetet. Den avgörande frågan för om det finns ett behov av en särskild regel om tystnadsplikt för en väktare som fullgör bevakningsuppdrag för kriminalvårdens räkning är om uppdraget är av det slag som avses i 1 kap. 6 § sekretesslagen. Även om det i en del fall torde vara så att uppdraget har en sådan varaktighet att väktaren kan sägas delta i kriminalvårdens verksamhet på ett sådant sätt att bestämmelsen i 1 kap. 6 § blir tillämplig är huvudregeln att sekretesslagen inte gäller för anställda i privata rättssubjekt (se prop. 1979/80:2 s. 128). I ett senare lagstiftningsärende har också konstaterats att t.ex. personal från en kontoristförening eller att bevakningsföretag inte torde vara bundna av sekretesslagens bestämmelser (se prop. 1981/82:186 s. 41). Enligt regeringens bedömning är det därför oklart om bestämmelsen i 1 kap. 6 § sekretesslagen är tillämplig i alla de fall där kriminalvården anlitar väktare i ett privat vaktbolag för att fullgöra bevakningsuppgifter. Detta gäller framför allt när uppdraget är av kortare varaktighet. På grund härav föreslås att det införs en särskild regel om tystnadsplikt som är avsedd att träda in när bestämmelserna i sekretesslagen inte kan tillämpas på väktaren. I enlighet med vad Lagrådet har föreslagit bör regeln utformas så att det klart framgår att den endast avser tystnadsplikt. Regeln bör utformas efter förebild av 11 § lagen (1980:578) om ordningsvakter. 12.2 Polisens användning av arrestantvakter och passkontrollanter från privata vaktbolag förslag: Den nuvarande regleringen i 7 kap. 14 § polisförordningen som gäller förordnande av arrestantvakter och passkontrollanter förs i huvudsak oförändrat skick över till en ny paragraf i polislagen. I paragrafen läggs till att ett förordnande att vara arrestantvakt även får avse bevakningsuppdrag utanför förvaringslokalen. Bakgrund: I 7 kap. 14 § polisförordningen anges att polismyndigheten meddelar förordnande att vara arrestantvakt eller passkontrollant för den som inte är anställd som sådan inom polisväsendet och inte heller är polisman. I förordnandet skall verksamhetens art och omfattning anges. Förordnandet får vidare återkallas. Frågan om den rättsliga befogenheten för en polismyndighet att överlämna förvaltningsuppgifter till väktare i privata vaktbolag med stöd av nämnda bestämmelse i polisförordningen har varit föremål för prövning i ett ärende hos JO. Ärendet gällde omständigheterna kring ett dödsfall vid polismyndighetens förvarslokaler för utlänningar i . Bevakningen av förvarslokalen sköttes av personal från ett privat vaktbolag. I sitt beslut (Dnr. 1375-1995), som har överlämnats till , konstaterade JO att det enligt hans mening inte fanns något stöd i lag för polisens användning av väktare från privata vaktbolag som arrestantvakter. föreställde han att det fanns ett stort behov av att i fråga om förvarslokaler kunna överlämna bevakningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning till privata bevakningsföretag och enskilda väktare. Därför kunde det enligt JO vara praktiskt viktigt att dessa myndigheter på sätt som föreskrivs i 11 kap. 6 § tredje stycket RF har den rättsliga befogenheten att vidtaga en sådan åtgärd. Han hänvisade också till den promemoria med lagförslag som arbetats fram inom avseende kriminalvårdens användning av privata vaktbolag för vissa bevakningsuppgifter. Skälen för regeringens förslag: Regeringen - som i och för sig kan konstatera att JK i det tidigare berörda ärendet gällande kriminalvårdens användning av väktare uttryckligen har hänvisat till regleringen i 7 kap. 14 § polisförordningen och därför torde ha gjort en annan bedömning än JO rörande den rättsliga befogenheten - ser det som i vart fall osäkert om polisen enligt gällande rätt har erforderlig rättslig befogenhet att förordna arrestantvakter. En sådan osäkerhet bör inte finnas beträffande överlämnande av förvaltningsuppgifter som innefattar myndighets- utövning till enskilda subjekt. Regeringen föreslår därför att den nuvarande bestämmelsen i 7 kap. 14 § polisförordningen i huvudsak oförändrat skick förs över till en ny paragraf i polislagen. Det kan, åtminstone vid en strikt tolkning av den nuvarande bestämmelsen i polisförordningen, framstå som i någon mån osäkert om ett förordnande som arrestantvakt också kan avse bevakningsuppdrag utanför själva förvaringslokalen. Enligt regeringens mening är det emellertid rimligt att arrestantvakter, liksom väktare som anlitas av kriminalvården, också skall kunna användas för sådana bevakningsuppdrag, t.ex. bevakning i samband med sjukhusbesök. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. 13 Underrättelse till målsäganden Regeringens förslag: Kriminalvårdens skyldighet att underrätta målsäganden enligt 35 § KvaL anpassas till sådana fall när den fyller ett verkligt behov. En underrättelseskyldighet skall tillämpas även vid andra former av vistelser utanför anstalten än permissioner och § 34-vistelser, t.ex. också vid frigång och obevakad fritidsvistelse utanför anstalten. införs vissa restriktiva undantag från denna skyldighet när en underrättelse till målsäganden på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig eller när en underrättelse kan befaras medföra fara för den intagnes liv eller hälsa. Bakgrund: I 35 § första stycket KvaL föreskrivs att om en intagen avtjänar straff för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om i vilken kriminalvårdsanstalt den intagne befinner sig, den intagnes förflyttning till öppen anstalt, permissioner och vistelser utanför anstalten enligt 32-34 §§, frigivning, rymning eller uteblivande efter permission. I andra stycket anges att om målsäganden har begärt underrättelse, skall den lämnas beträffande frigivning i lämplig tid före frigivningen och i andra fall . Bestämmelsen i 35 § KvaL tillkom i syfte att stärka brottsoffrens ställning.