prop · GL03156 · 1998-01-01 00:00:00 — Samt- liga remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat utan någon invändning förslaget att ersättningen skall betalas av i vart fall näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller importerar anordningarna. En rad remissinstanser, inte bara organisationer som företräder rättighetshavare utan också bl.a. och , har ansett att även detaljister bör vara ersättningsskyldiga. Andra remissinstanser, bl.a. , har instämt i promemorians bedömning att ersättnings- skyldigheten inte bör sträckas ut till att gälla även detaljister. Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat utan någon invändning förslaget att rätt till ersättning skall tillkomma upphovsmän till skyddade verk som sänds ut i ljudradio eller television eller som har tagits upp på anordningar genom vilka de kan återges. Några remissinstanser, bl.a. och i , har dock föreslagit att alla upphovsmän vars verk har gjorts tillgängliga för allmänheten skall ha rätt till ersättning. Förslaget att ersättningsrätt även skall tillkomma utövande konstnärer, framställare av ljudupptagningar, framställare av upptagningar av rörliga bilder och fotografer har genomgående godtagits. Det finns dock remissinstanser, särskilt massmedieföretag, som har ansett att radio- och televisionsföretag bör ha rätt till ersättning redan på grund av att företagen verkställer utsändningar, och har förordat att varje företag i vars verksamhet verk framställs skall ha egen rätt till del i ersättningen. Förslaget om ersättningens storlek har kraftigt kritiserats av de remissinstanser som företräder rättighetshavare för att vara en alltför låg ersättning. Förslaget att rätten skall kunna göras gällande endast av en organisation liksom förslaget att organisationen skall bestämma om fördelningen av ersättningen har tillstyrkts eller lämnats utan någon invändning av remissinstanserna, dock har bl.a. uttryckt viss tvekan med hänsyn till risk för missbruk. Remissinstanserna har över lag tillstyrkt förslaget att ersättningsskyldiga näringsidkare skall anmäla sig hos organisationen och lämna redovisning till denna, men en del remissinstanser har efterlyst straffrättsliga sanktioner vid överträdelse. Förslaget om internationell tillämplighet av rätten till kassettersättning har godtagits av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: I det förra avsnittet har regeringen föreslagit att det skall införas bestämmelser om kassettersättning, varvid ersättningsordningen skall ges en civilrättslig utformning. Som regeringen har påpekat är det en allmän utgångspunkt, och en viktig sådan, att man försöker uppnå så stor nordisk rättslikhet som möjligt på området. Många remissinstanser har också särskilt framhållit betydelsen av detta. I , där systemet nu har fungerat , uppgick ersättningens sammanlagda belopp till , varav utbetalades till rättighets- havarna, användes för gemensamma ändamål och avsåg den förvaltande organisationens omkostnader. har påstått att det danska systemet fungerar dåligt eftersom det sker en omfattade privat gränshandel som undgår ersättning. Regeringen kan inte dela den uppfattningen. Enligt vad som upplysts vid nordiska överläggningar är de praktiska erfarenheterna goda av den ersättningsordning som finns i . Inte heller finns det stöd för att försäljningen av ljud- och videoband har minskat i till följd av införandet av reglerna om kassettersättning där. Enligt regeringens mening är det lämpligt att man vid kassett- ersättningens närmare utformning bygger på erfarenheterna av de system som gäller i de andra nordiska länderna med beaktande av kravet på en civilrättslig ordning och de övriga utgångspunkter för den närmare utformningen av ersättningsrätten som måste gälla. Vilka verk bör omfattas av rätt till ersättning? Rätten till ersättning bör omfatta verk som sänds ut i ljudradio eller television och som alltså av detta skäl kan tänkas bli upptagna och verk som har givits ut på anordningar genom vilka de kan återges, t.ex. cd, film, videogram eller liknande anordningar. I kravet på att verket skall ha givits ut på anordningar genom vilka verket kan återges ligger att anordningarna med upphovsmannens samtycke skall ha förts i handeln eller på något annat sätt spritts till allmänheten (jfr 8 § andra stycket upphovsrättslagen). och i har föreslagit att samtliga verk som gjorts tillgängliga för allmänheten skall omfattas av ersättningsrätt. En sådan ordning, som skulle ge rätt till ersättning t.ex. till en konstnär redan på grund av att hans tavla visas offentligt och till en författare redan på grund av att hans bok säljs i handeln, går enligt regeringens mening alltför långt. Konstnären och författaren bör ha rätt till ersättning men bara om verket har sänts ut i ljudradio eller television eller givits ut på en anordning genom vilken det kan återges, t.ex. om konstnärens tavla har förekommit i ett speciellt televisionsprogram om tavlan eller om författarens bok har lästs in på en ljudkassett som säljs i handeln. Det är ju först när så har skett som förekomsten av anordningar för ljud- eller bildupptagning får ekonomisk betydelse för konstnären och författaren. I sammanhanget bör framhållas att även t.ex. en datadiskett för digital upptagning är en anordning genom vilken ett verk kan återges. Om upphovsrättens giltighetstid har gått ut före den tidpunkt då ersättningsrätt skulle ha uppkommit, bör det naturligtvis inte finnas någon rätt till ersättning. Vilka andra grupper av rättighetshavare bör ha rätt till ersättning? Regeringens principiella ståndpunkt är att de olika grupperna av rättighetshavare på det upphovsrättsliga området så långt som möjligt skall behandlas lika och att inte någon grupp av närstående rättighets- havare har intressen som är mindre skyddsvärda. Därför föreslås att rätt till ersättning även skall gälla för utövande konstnärer, för framställare av ljudupptagningar, för framställare av upptagningar av rörliga bilder och för fotografer. Några remissinstanser, främst massmedieföretag, har föreslagit att ljudradio- och televisionsföretag skall ha rätt till ersättning redan på grund av att företagen verkställer utsändningar. Dessa företags utsändningar är skyddade mot kopiering, ett skydd som dock gäller för utsändningen som sådan och inte för det program som är föremål för sändningen (se om sändningsrätten i 48 § upphovsrättslagen). Emellertid gör sig inte de skäl som motiverar ersättningsrätt här gällande med alls samma styrka. Genomgående inom EU synes man inte heller ha givit någon särskild rätt till kassettersättning för företagens utsändningar. Som regeringen ser det är det bäst om ersättningen koncentreras till upphovsmän, utövande konstnärer, framställare av ljudupptagningar, framställare av upptagningar av rörliga bilder och fotografer. Ljudradio och televisionsföretag bör således inte ha någon rätt till ersättning på grund av sin utsändningsrätt enligt 48 §. En annan sak är att ljudradio- och televisionsföretag precis som alla andra företag, t.ex. förlag, i enlighet med vad som ovan föreslagits har rätt till ersättning, om företaget självt framställer upptagningar av ljud eller rörliga bilder. Dessutom kan företagen förvärva rätt till ersättning genom avtal med upphovsmän och andra ersättningsberättigade, t.ex. genom avtal med producenten till ett televisionprogram, med de utövande konstnärer som medverkar i programmet eller med de upphovsmän som har skapat de verk som ligger till grund för programmet. Hur bör rätten kunna göras gällande? Rätten till ersättning tillkommer upphovsmannen själv eller dennes rättsinnehavare, men det är inte realistiskt att överlåta till den enskilde rättighetshavaren att kräva in ersättningen. I andra länder har man genomgående valt att låta en organisation bevaka och förvalta rätten. Kollektiv förvaltning av rättigheter är inte ovanlig inom upphovsrätten. Upphovsmännens och de närstående rättighetshavarnas organisationer har stor erfarenhet av hur man effektivt administrerar ersättnings- system som rör ett mycket stort antal användare. Genom att upplåta åt en organisation att bevaka, kräva in och betala ut ersättningen får man en samordning som besparar de ersättningsskyldiga ett stort antal ersättningskrav. Regeringen föreslår att rätten till ersättning skall kunna göras gällande endast av en organisation som företräder ett flertal av rättighetshavarna. Sålunda säkerställs att samtliga ersättningsberättigades krav görs gällande . En sådan reglering utesluter inte att det kan finnas mer än en organisation som uppfyller kravet på representativitet, och lagen kommer således inte att innebära att förvaltningen monopoliseras. Till vilket material bör ersättning knytas? Införandet av ersättningsordningen är motiverat av att den enskilde upphovsmannen skall få ersättning för den framställning av exemplar av hans verk för enskilt bruk som är tillåten enligt 12 § upphovsrättslagen. Egentligen borde ersättningen därför principiellt sett betalas av den som med stöd av 12 § faktiskt förfogar över verket genom att framställa något exemplar av det för sitt enskilda bruk, t.ex. den som spelar in en film från televisionen på video eller den som kopierar en cd-skiva till en ljudkassett. Det säger sig självt att det är praktiskt omöjligt att ordna systemet så. Det torde inte heller finnas något land där man försökt sig på en dylik, mera rent upphovsrättslig, utformning. Ersättningsrätten bör stå helt fri från förfogandet över verket och i stället utformas som en vanlig fordringsrätt på grund av lag, knuten till de föremål som kan användas vid framställning av exemplaren. Ersättningsrätten kan knytas antingen till inspelningsapparatur eller till bandmaterial och annan upptagningsanordning eller till bådadera. Några remissinstanser har föreslagit att ersättningsrätten skall gälla både för inspelningsapparatur och för upptagningsanordningar. Att lägga ersättningen på inspelningsapparaturen har enligt regeringens uppfattning emellertid givna nackdelar, och man har valt den lösningen endast i ett fåtal länder. Det är svårt att beräkna en rimlig nivå på en sådan ersättning. En ersättning som sätts i relation till priset är knappast tillfredsställande eftersom priset kan bero på omständigheter som är helt ovidkommande i sammanhanget, t.ex. lyxutförande. Ofta är utrustningen sammanbyggd med en ljudmottagare och den delen av apparaten bör inte påverka ersättningens storlek. Det är av sådana skäl som man i nästan alla länder har valt att i stället knyta ersättningsrätten till band och andra upptagningsanordningar. Denna utformning har också den principiella fördelen att ersättningen kan stå i god relation till det faktiska utnytt- jandet av verken. Man kan dessutom komma fram till en ersättningsnivå som inte känns betungande för den som skall betala, som den ändå utgör en tillräcklig kompensation till rättighetshavarna. Att utforma ersättningsrätten på detta sätt är också den lösning man har valt i bl.a. och . Det bör inte spela någon roll vilken upptagningsteknik det rör sig om, utan det är viktigt att såväl analoga som digitala upptagningsanordningar omfattas. Reglerna bör utformas så att de inte utesluter andra framtida upptagningstekniker. Föremålet för ersättningsrätten bör generellt vara anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp. Används denna upphovsrättsligt vedertagna terminologi (jfr t.ex. 46 § första stycket upphovsrättslagen), så klargörs att ersättningsrätten träffar t.ex. digitala anordningar och även apparater som i sig själva innehåller anordningar för upptagning. och i har förordat att ersättningsrätten skall sträcka sig ännu längre och gälla inte bara för anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp utan gälla alla sorters anordningar på vilka verk över huvud taget kan tas upp. En sådan ersättningsrätt skulle emellertid träffa även t.ex. offsetplåtar och filmer för stillbildskamera, och det är enligt regeringen inte motiverat att ha en så vidsträckt utformning av ersättningsrätten. Eftersom ersättningen skall utgöra en viss kompensation för den enligt 12 § upphovsrättslagen i och för sig tillåtna framställningen av exemplar för enskilt bruk, bör rätten till ersättning inte vara knuten till andra upptagningsanordningar än just sådana som är särskilt ägnade för dylik framställning. Rätten bör således inte gälla för anordningar som på grund av sitt utförande, t.ex. diktafonband med kort speltid, är oägnade för framställning av exemplar för enskilt bruk eller för anordningar som i praktiken mycket sällan används för framställning av exemplar av verk, t.ex. disketter för hemdatorer och videofilm för hemvideokameror. Inte heller bör systemet omfatta anordningar som skall användas endast i professionella sammanhang, t.ex. anordningar som används av radio- företag eller televisionsföretag eller av framställare av ljudupptagningar eller som skall användas av det allmänna, t.ex. av skolor vid undervisning. Eftersom motsvarande ersättning i ett stort antal andra länder utgår vid införsel till det landet, bör ersättning inte betalas för anordningar som skall föras ut ur . Likaså anser regeringen att det är rimligt att undanta alla anordningar som skall användas av syn- eller hörselskadade. Synskadade använder kassetter som informationsbärare på samma sätt som andra använder papper, och utgångspunkten måste vara att dessa grupper av funktionshindrade inte på grund av lagen skall drabbas av några ytterligare kostnader. I sammanhanget vill regeringen framhålla att det, som nämnts i avsnitt 2, finns goda skäl att anpassa lagens inskränkning för framställning av exemplar åt funktionshindrade till den digitala tekniken. En sådan översyn pågår i . förslag byggde på en generell rätt till ersättning för samtliga upptagningsanordningar med ett speciellt system för återbetalning i de fall där anordningarna sedan kom till annan användning än för framställning av exemplar för enskilt bruk. En sådan rätt för alla till återbetalning skulle innebära en byråkratisk hantering som knappast stod i proportion till det återbetalade beloppets storlek och har inte heller förordats av remissinstanserna. Det är lämpligare att det i lagen klart och tydligt anges i vilka fall rätt till ersättning överhuvudtaget inte föreligger. Det är den väg man valt att gå i bl.a. . I de danska bestämmelserna har dessutom särskilt angivits att uppburen ersättning för vissa anordningar skall återbetalas, om ersättningen erlagts trots att ersättningsrätten i själva verket inte omfattade anordningarna och om krav på återbetalning framställts inom , men det är oklart i vilken utsträckning bestämmelserna har tillämpats i praktiken. Enligt svensk rätt följer det redan av allmänna obligationsrättsliga grundsatser att felaktigt erlagd ersättning i regel skall återbetalas och att passivitet kan medföra att rätten att göra gällande återbetalning går förlorad. Regeringen finner inte anledning att föreslå några speciella bestämmelser om återbetalningsskyldighet. Vem bör vara ersättningsskyldig? Man kan se kassettersättningen som en rätt för upphovsmannen till en del i den vinst som andra kan göra på grund av möjligheten till privat- kopiering av hans verk. Betalningen kan rättsligt sett anses vara en form av ersättning även om den inte utgör ett mera direkt vederlag för en specificerad motprestation eller annat (på ett näraliggande område, se 26 j § upphovsrättslagen). Som framgår av redogörelsen för ersättnings- ordningar i andra länder ligger ersättningsskyldigheten genomgående på den som tillverkar eller importerar anordningarna. I ett par länder, bl.a. , har man dock system där återförsäljaren är ersättningsskyldig i de fall där tillverkaren eller importören inte har betalat ersättningen. I finns inte någon yrkesmässig tillverkare av ljudband eller videoband, dvs. all försäljning sker efter införsel till landet. Det finns ett begränsat antal näringsidkare som yrkesmässigt inför upptag- ningsanordningar, men det är svårt att säga exakt hur många det rör sig om. Det finns några grossister och ett mycket stort antal detaljister på området. Många detaljister, t.ex. pressbyråkiosker, säljer endast ett obetydligt antal anordningar, kanske bara ett par ljudkassetter . Från allmän samhällssynpunkt är det utan tvekan lämpligast om en ersättningsskyldighet av det aktuella slaget samlas på ett mindre antal ansvariga än om den sprids ut på ett stort antal ansvariga, och enligt regeringens mening måste det finnas mycket goda skäl för att man här skall gå ifrån den principen. Vid remissbehandlingen av promemorian har främst organisationer som företräder upphovsmän och andra rättighetshavare men också t.ex. förordat ett system där tillverkare och importörer är primärt ersättningsskyldiga men där grossister och framför allt detaljister åläggs en subsidiär ersättningsskyldighet. Då skulle en detaljist vara ersättningskyldig, om han inte kunde styrka att ersättning erlagts i ett tidigare led, men ha rätt att kräva erlagd ersättning åter av tillverkaren eller importören. Dessa remissinstanser har ansett att en sådan konstruktion skulle vara mest effektiv. Den skulle göra det möjligt för en förvaltande organisation att välja att framställa sina krav på ersättning hos tillverkare, importörer, grossister eller hos alla detaljister. Detta skulle möjliggöra en heltäckande övervakning av alla dem som bjuder ut oinspelade anordningar till försäljning. Emellertid måste man, som det har erinrats om vid remiss- behandlingen, se på kravet på effektivitet inte bara ur rättighetshavarnas och importörernas synvinkel utan ur ett allmänt samhälleligt perspektiv. Då kan man lätt se nackdelar med att gå ifrån principen att en ersättningsskyldighet av det aktuella slaget bör samlas på ett mindre antal ansvariga. En ersättningsskyldighet med därtill knuten redovisnings- skyldighet för varje liten återförsäljare av t.ex. kassettband, för vilken ersättningsskyldigheten kanske bara uppgår till ett tiotal kronor , står inte i samklang med kravet på en kostnadseffektiv och i övrigt obyråkratisk ordning. Det ter sig inte rimligt att lagen ålägger detaljister en skyldighet att bevisa att ersättning redan erlagts, särskilt med hänsyn till de uppenbara svårigheterna för en detaljist att utreda om ersättning verkligen betalats för en viss anordning. Också intresset av att konsumenterna inte till slut får stå för en omotiverad del av ersättningen talar för att ersättningsskyldigheten endast bör åvila tillverkare och importörer. För övrigt visar erfarenheten från andra länder inte att man måste göra även detaljister ansvariga för att få ett system som är effektivt för rättighetshavarna. Att krav kan riktas mot ett stort antal ersättnings- skyldiga innebär inte i sig att ersättningssystemet blir mera effektivt för rättighetshavarna än om krav kan framställas mot ett mindre antal ersättningsskyldiga. Många goda skäl talar för att den allmänna principen inte bör överges och att alltså ersättningsskyldigheten bör begränsas till ett givet och mindre antal tillverkare och importörer och inte sträckas ut till ett obegränsat och mycket större antal grossister och detaljister. Det sagda leder regeringen till slutsatsen att kravet på ett system som på en gång är både smidigt och effektivt blir bäst uppfyllt om ersättningsskyldigheten som utgångspunkt åläggs endast tillverkare och importörer. Motsvarande reglering finns i praktiskt taget alla andra länder. Erfarenheterna från bl.a. visar att även en sådan ordning kan utformas så att seriösa, ersättningsbetalande aktörer inte drabbas av en konkurrensnackdel i förhållande till dem som kan vara beredda att kringgå reglerna. En god avgränsning av ersättningsrätten är att utforma den så att den kan göras gällande gentemot den näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller till inför upptagnings- anordningarna. Därmed kommer t.ex. privat införsel av kassetter inte att omfattas av någon ersättningsrätt. Förslaget innebär således att lagen ger en ersättningsrätt gentemot den näringsidkare som tillverkar eller importerar upptagningsanordningarna. Det finns emellertid inget som hindrar avtal mellan en förvaltande organisation och t.ex. importörer och grossister om att ersättningen inte skall betalas av importören vid införseln utan av grossisten först i ett senare skede (se nedan). Man kan naturligtvis aldrig utesluta att den näringsidkare som har betalat kassettersättningen sprider ut denna kostnad, liksom alla andra kostnader i företaget, på hela sin verksamhet och tar ut den av någon annan, t.ex. att en ersättningsskyldig importör tar ut kostnaden av en grossist och att denne sedan tar ut kostnaden av detaljisterna som för över den till konsumenterna. Även om det av lagen klart och tydligt framgår för vilka anordningar ersättning inte skall utgå, kan i praktiken effekten bli att en del av kostnaden slutligt stannar hos någon som använder den inköpta anordningen till något annat än att framställa exemplar av verk för sitt enskilda bruk. En särskild ordning med skyldighet till återbetalning i sådana fall måste avvisas. Att en del av kostnaden slutligt hamnar på någon som inte framställer exemplar för enskilt bruk går inte att undvika utan ligger i själva verket i systemets natur där ersättningsskyldighet inte är knuten till det faktiska förfogande över verket som sker utan till att anordningarna tillverkas eller importeras. Hur stor bör ersättningen vara? Från något håll har förordats att ersättningens storlek avgörs genom förhandlingar mellan rättighetshavarna och de ersättningsskyldiga näringsidkarna. Regeringen kan inte hålla med om det. Även andra intressen än dessa parters gör sig ju gällande, t.ex. hänsyn till konsumenter och till marknadsförhållandena i stort. Också andra skäl talar för att ersättningens storlek bör fastställas i lagen. Om parterna inte kom överens om ersättningen, skulle tvisten få avgöras av domstol eller skiljenämnd. Detta är emellertid knappast lämpligt. Det synes inte möjligt att ens motivvis ge tillräcklig ledning för bedömningen och denna riskerar då att bli skönsmässig och oförutsebar. Det föreslås därför att ersättningens storlek anges i lagen, vilket också praktiskt taget alla remissinstanser förordat. Ersättningens storlek bör lämpligen vara knuten till den möjliga upptagningstiden på anordningen. Att det på marknaden finns upptag- ningsapparater med flera upptagningshastigheter föranleder inte någon annan bedömning. Som regeringen återkommer till bör det sättas ett tak för ersättningens storlek och därmed löser man problemet med att det för vissa digitala upptagningsanordningar är svårt att fastställa en möjlig upptagningstid. I promemorian föreslogs att ersättningen skulle vara per möjlig upptagningsminut på en anordning, dvs. för ett kassett- band . De remissinstanser som företräder rättighetshavare har haft starka invändningar mot förslaget och ansett att ersättningen måste sättas avsevärt högre, varvid det har framhållits att den i pro- memorian föreslagna ersättningen skulle vara den lägsta i och bland de allra lägsta inom EU. Det bör klarläggas att kassettersättningen inte är gottgörelse för någon skada som drabbat rättighetshavarna, vilket en del remissinstanser har sett den som, men ersättningen bör naturligtvis ändå vara så stor att den kan sägas utgöra en skälig kompensation till dem. Som regeringen har framhållit får emellertid inte ersättningssystemet utformas så att det skulle innebära en orimlig belastning på konsumenterna, vilka riskerar att i slutändan få bära en del av kostnaden. Det är helt avgörande för ersättningssystemets genomförande att ersättningsbeloppet är måttligt. Det måste också beaktas att en alltför hög ersättning kan ha en skadlig inverkan på företagens inbördes konkurrensförhållanden, vilket har framhållits vid remissbehandlingen, och även inverkan på andra men näraliggande marknader. Exempelvis används tomkassetter regelmässigt som lockvara av stora skivaffärer.