prop · GL0397 · 1998-01-01 00:00:00 — De avvägningar mellan effektvitets- och integritetshänsyn som ligger till grund för de slutliga ställningstagandena i rekommendationen har således grundats på goda kunskaper både om DNA-analysers känslighet ur integritetssynpunkt och om vad som krävs för ett effektivt polisarbete. Vad som sägs i rekommendationen får därför anses ha en avsevärd tyngd. Till det kommer att det redan enligt gällande rätt finns goda möjligheter för polisen att företa DNA-analys för senare registrering i . Sådan analys får visserligen bara utföras om det behövs av hänsyn till utredningen. Som vi har anfört kan det dock ofta antas finnas behov av DNA-analys i samband med utredningar om allvarliga våldsbrott om det finns något analyserbart spår att jämföra med. Det gäller inte bara i de fall då den misstänkte nekar, utan också då brottet är erkänt. Åtminstone i vissa erkända fall kan det vara befogat med en DNA-undersökning eftersom enbart ett erkännande inte är tillräckligt för fällande dom och bevisläget kan ändras innan den rättsliga prövningen är slutförd. synes dock inte DNA-analys genomföras i samtliga de fall då det är rättsligt möjligt. Det torde dock kunna tillskrivas dels kostnaderna för analysen, dels den tid det tar att få den utförd. Allt eftersom tekniken utvecklas går det allt fortare att genomföra DNA-analys. Kostnaderna minskar också med förbättrad teknik och förenklade förfaranden. Intresset för DNA-analyser torde därmed komma att öka. Även inrättandet av ett DNA-register kan i sig antas bidra till att DNA-analyser faktiskt genomförs i alla de fall då det är tillåtet. Enligt regeringens mening kan det planerade registret redan mot bakgrund av de gällande reglerna om kroppsbesiktning antas bli tillräckligt omfattande för att det skall kunna bli ett effektivt hjälpmedel i polisens brottsutredande verksamhet. Även om ytterligare ett antal personer skulle komma att registreras till följd av regler om obligatorisk provtagning, kan det förhållandet inte antas öka effektiviteten så mycket mer att det är ett tillräckligt skäl för att inte skall följa rekommendation i den här delen. Regeringen anser således sammanfattningsvis att det inte bör införas några bestämmelser om obligatorisk provtagning för DNA-analys. Sådan analys får även fortsättningsvis genomföras med stöd av de gällande reglerna i om kroppsbesiktning. Det finns inga uttryckliga regler i om hur man skall förfara med prover som har tagits i samband med en kroppsbesiktning. Allmänt sett torde dock bygga på tanken att prover inte skall bevaras längre än vad som behövs av hänsyn till utredningen. Utredningen har anfört att det finns ett starkt behov av att få spara prover som har tagits för DNA-analys. Behovet har samband med den snabba utvecklingen av olika tekniker för , vilken inom loppet av kan ge tillgång till ny analysteknik. Eftersom det inte är säkert att en ny teknik ger analysresultat som kan jämföras med de som redan finns registrerade, anser utredningen att alla gamla analyser bör kunna få göras om för det fall att nya metoder införs. Prover som har tagits för DNA-analys bör enligt utredningen därför få sparas så länge analysresultatet skall vara registrerat. Utredningen är medveten om att förslaget avviker från rekommendation. Av punkt 8 i rekommendationen följer nämligen att prover som har tagits från en person för DNA-analys i princip inte bör få sparas sedan man slutligt har avgjort det fall för vilket proverna har använts. Utredningen har förklarat att man har ansett det motiverat att i viss utsträckning frångå rekommendationen för att göra det möjligt för polisen att på ett enkelt sätt ta i bruk nya metoder för DNA-analys, utan att tidigare upprättade register därigenom blir oanvändbara. Regeringens utgångspunkt är, som just nämnts, att rekommendationen skall respekteras även om den inte är folkrättsligt bindande, i synnerhet som har anslutit sig till den utan någon reservation. På de grunder vi har anfört finns det också goda skäl att i sak ta fasta på vad som sägs i rekommendationen. vid har framhållit att den tekniska utvecklingen går så fort att det är av stor betydelse att prover sparas minst som analysresultaten. Effektivitetshänsynen skulle således tala för en avvikelse från rekommendationen. Som har anfört måste dock även integritetsintressena beaktas, varvid det också bör läggas vikt vid att det inte med säkerhet kan sägas vad teknikutvecklingen kommer att leda till och när nya metoder i så fall kommer att kunna tas i bruk. Det är också regeringens mening tveksamt om ett frångående av rekommendationen skall bygga på så osäkra antaganden som det här är frågan om. Exempelvis kan det inte nu sägas om gamla analysresultat verkligen kommer att bli användbara eller om man kommer att kunna utveckla tekniker för jämförelse av analysresultat som har tagits fram med olika metoder. Under sådana förhållanden anser regeringen inte att det finns tillräckliga skäl att frångå rekommendationens krav på att prover skall förstöras när en utredning är avslutad. Några bestämmelser av det slag utredningen har föreslagit bör därför inte införas. 12.6.2 DNA-analys av den som inte är misstänkt förslag: Om en målsägande eller någon annan som inte är skäligen misstänkt för brott har lämnat prov för DNA-analys i jämförelsesyfte, skall provet inte få användas för något annat ändamål än det för vilket det togs. Provet får inte heller sparas efter det att målet slutligt har avgjorts. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: regler om kroppsbesiktning omfattar inte målsägande och andra personer som inte är skäligen misstänkta för brott. Några särskilda regler om undersökning av sådana personer för utredning om brott finns inte. Den nuvarande ordningen förutsätter att målsägande och andra som inte är skäligen misstänkta för brott, frivilligt underkastar sig de undersökningar som behöver genomföras för att ett brott skall kunna utredas. Som utredningen har redovisat kan denna ordning medföra vissa problem, bl.a. i fråga om vad som bör krävas för att ett samtycke skall få åberopas (jfr JO 1991/92 s. 117). Frågan behandlas i slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47). I samband med den fortsatta beredningen av detta betänkande får det övervägas vilken betydelse samtycke till provtagning kan ha enligt nuvarande regler och om reglerna bör ändras. Regeringen går därför inte nu in på dessa frågor. Eftersom vi i detta lagstiftningsärende föreslår att DNA-register med uppgifter om resultatet av en DNA-analys som gjorts under utredning av brott skall få inrättas avseende personer som dömts för vissa brott bedömer vi det som angeläget att införa vissa bestämmelser om hur polisen skall förfara med andra prov som har tagits för DNA-analys. Prover och analysresultat som avser personer som inte är misstänkta för brott bör inte få användas för annat syfte än det för vilket provet togs eller analysen utfördes. Så som utredningen anfört behövs det därför en särskild bestämmelse som hindrar att sådana analysresultat används för att t.ex. undersöka om den som har lämnat provet har gjort sig skyldig till något annat, ännu inte uppklarat brott. Regeringen delar vidare utredningens uppfattning att prover som tagits i jämförelsesyfte från en målsägande eller någon annan icke-misstänkt person inte bör få sparas efter det att ett mål slutligt har avgjorts. Vi föreslår således en bestämmelse som innebär att prov som tagits för DNA-analys i samband med utredning av brott från någon som inte är skäligen misstänkt för brottet inte får användas för något annat ändamål än för det för vilket det togs och att ett sådant prov inte heller får sparas efter det att målet slutligen har avgjorts. En sådan bestämmelse kan lämpligen placeras i polisdatalagen. 12.6.3 Användning av prover som har lämnats för medicinska ändamål Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om prover som har lämnats för medicinska ändamål och resultat av DNA-analyser som har gjorts för sådant ändamål bör inte införas. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att bedömningen inte är tillfredsställande från rättssäkerhets- och integritetsskyddssynpunkt och förordar att det införs bestämmelser om att prover som har lämnats för medicinska ändamål och resultat av analys av sådana prover endast undantagsvis skall få användas för utredning om brott. Skälen för regeringens bedömning: Av punkt 3 i rekommendation om användningen av DNA-analys inom ramen för det straffrättsliga systemet följer att prover som har tagits från levande personer i medicinskt syfte och uppgifter från sådan analys inte får användas för utredande eller beivrande av brott, annat än under de förutsättningar som anges i lag. Huvudregeln skall således vara att prover tagna för medicinska ändamål inte får användas för utredning om brott. Som exempel på förutsättningar som bör kunna motivera ett undantag från huvudregeln nämns i rekommendationens kommentar till punkt 3 att den som har lämnat provet medger att det används för utredning av brott eller att det är fråga om ett mycket allvarligt brott. Det poängteras avslutningsvis att det bör vara fråga om exceptionella fall. Det torde enligt gällande rätt vara möjligt för polisen att utföra DNA- analys av prover som har tagits för medicinska ändamål. Provet får då tas i beslag med stöd av 27 kap. 1 § , varefter det kan undersökas. Proportionalitetsprincipen medför dock att en sådan undersökning får förekomma endast om den är försvarlig med hänsyn till motstående intressen. Vad som anförs i rekommendation om särskilt skydd för prover som har tagits för medicinska ändamål bör få stor betydelse för bedömningen av om en DNA-analys med hänsyn till proportionalitetsprincipen bör genomföras eller ej. En sådan prövning, som enligt gällande rätt som regel görs av åklagaren, torde leda till att undersökningar i straffprocessuellt syfte av blodprov som har tagits i medicinskt syfte bara kan få förekomma i undantagsfall. Resultat av DNA-analys av prover som har tagits för medicinskt bruk får enligt gällande rätt lämnas ut för utredning om brott endast i vissa fall. Huvudregeln är att sekretess gäller inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon annan honom eller henne närstående lider men (7 kap. 1 § sekretesslagen). Sekretessen bryts dock i förhållande till åklagarmyndigheter och polismyndigheter om uppgiften angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen). Dessutom bryts sekretessen om uppgiften angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt (14 kap. 2 § femte stycket). Även inom den enskilda hälso- och sjukvården finns bestämmelser om tystnadsplikt som hindrar att uppgifter om DNA-profil lämnas ut (jfr 8 § lagen [1994:953] om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården). Polisen kan också inhämta uppgifter om DNA- analys genom beslag av handlingar och annat som innehåller informationen i fråga. Det synes dock uppenbart att polisen i ett sådant fall som avses här och med beaktande av proportionalitetsprincipen, inte skulle ta i beslag handlingar som omfattas av sekretess. De ovan redovisade reglerna förefaller i och för sig vara tillräckliga för att skydda en person mot att prover som har lämnats för medicinska ändamål kommer till användning för utredning om brott annat än i undantagsfall. Detsamma gäller reglerna om polisens möjligheter att få del av uppgifter om DNA-analys som har gjorts för medicinska ändamål. Med anledning av den kritik som har framfört finns det emellertid skäl att överväga om reglerna kan skärpas så att det inte råder någon som helst tvekan om i vilka fall sådana prover och sådan information får användas. Det skulle i så fall bli fråga om ändringar i beslagsreglerna. Dessa är under övervägande i ett annat lagstiftningsärende. Vi tar därför inte upp frågan till bedömning . 13 Behandling av personuppgifter i Säkerhetspolisens verksamhet 13.1 Säkerhetspolisens uppgifter leder polisverksamhet för att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet. leder också, även om verksamheten inte avser att förebygga eller avslöja brott mot rikets säkerhet, polisverksamhet i fråga om terroristbekämpning, bevaknings- och säkerhetsarbete som avser den centrala statsledningen eller som har samband med statsbesök eller liknande händelser samt annat personskydd i den utsträckning styrelsen bestämmer. Inom bedrivs den verksamhet som har sagts vid (jfr 7 § polislagen [1984:38] och 4 § förordningen [1989:773] med instruktion för ). Säkerhetspolisen skall också fullgöra de uppgifter som har att utföra enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627) och säkerhetsskyddsförordningen (1996:633), svara för den beredskapsplanering som har att utföra och lämna tekniskt biträde åt polisväsendet i den utsträckning som det är lämpligt med hänsyn till verksamhetens art (jfr 5 § förordningen med instruktion för ). 13.2 Polisdatalagen bör gälla även för Regeringens förslag: Polisdatalagen skall i huvudsak gälla även för Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. Några särskilda bestämmelser om behandling av uppgifter i Säkerhetspolisens underrättelseverksamhet behövs inte. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Till skillnad från vad som gäller i många andra länder är den svenska civila säkerhetstjänsten fast integrerad i polisväsendet. Bestämmelser i olika författningar som reglerar polisens verksamhet gäller i huvudsak också för Säkerhets- polisen. Det är därför naturligt att den polisdatalag som föreslås även skall omfatta Säkerhetspolisen. Förbudet mot politisk åsiktsregistrering diskuteras ofta i samband med Säkerhetspolisens verksamhet. Av 5 a § förordningen (1989:773) med instruktion för framgår att i SÄPO- registret får anteckna uppgifter som behövs för Säkerhetspolisens verksamhet och att anteckning inte får göras enbart av det skälet att någon genom tillhörighet till en organisation eller på annat sätt gett uttryck för politisk uppfattning. Regeringen har i avsnitt 10.2 föreslagit ett motsvarande förbud för behandling av uppgifter enbart på grund av vad som är känt om en persons politiska åskådning och andra sådana känsliga uppgifter. Förslaget innebär att uppgifter som behandlas om en person får kompletteras med uppgifter om politisk åskådning och andra sådana känsliga uppgifter om det är oundgängligen nödvändigt. Denna bestämmelse bör gälla även för Säkerhetspolisen. Som framgått av avsnitt 10.2 och 11 anser regeringen, i likhet med utredningen, att det - i förhållande till personuppgiftslagen - är nöd- vändigt att begränsa rätten att behandla personuppgifter i kriminalunderättelseverksamhet. Utredningen har föreslagit att dessa begränsningar inte bör gälla för Säkerhetspolisen. Ingen remissinstans har framfört någon invändning mot detta. Syftet med den verksamhet Säkerhetspolisen bedriver är att skydda vår territoriella suveränitet och vårt nationella oberoende. Det gör det angeläget att Säkerhetspolisens handlingsmöjligheter i detta avseende inte begränsas i större utsträckning än vad som kan anses nödvändigt. Enligt regeringens mening ger härvid bestämmelserna i personuppgiftslagen ett tillräckligt skydd mot behandling inom utöver vad som kan anses berrättigat med hänsyn till ändamålet med dess verksamhet. De särskilda bestämmelserna om behandling av personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet bör därför inte gälla för Säkerhetspolisen. Det innebär att Säkerhetspolisen i sin underrättelseverksamhet får behandla personuppgifter under de förutsätt- ningar personuppgiftslagen anger. Inom pågår förberedelser för övergång till ett system som medger en helt elektronisk ärendehantering. Om den samlade informationen i databaserna görs tillgänglig genom ett sökprogram skulle varje person som finns med i någon undersökning hos göras sökbar. Förutsättningar skulle kunna uppkomma att kombinera lagrade uppgifter i obegränsad omfattning. Det är ur integritetssynpunkt inte godtagbart. Personuppgiftslagens krav på att insamlingen av uppgifter skall ske på ett korrekt sätt och i enligt god sed och för särskilt uttryckligt angivna och berättigade ändamål samt att uppgifterna inte får användas för något annat ändamål än för vilket de samlades in är avsedda att förebygga en sådan tillämpning. Personuppgiftslagen innehåller också bestämmelser om att lämpliga skyddsåtgärder måste vidtas. För att hindra att varje uppgift som behandlas hos skall göras sökbar föreslår utredningen att det skall finnas ett register, SÄPO- registret, som skall utformas som ingången till den samlade informations mängden hos . Utredningens förslag till reglering av behandlas i det följande. 13.2.1 Det nuvarande är ett register som är avsett för den särskilda polisverksamhet Säkerhetspolisen bedriver. Registret består främst av ett datoriserat centralregister och de akter som registret ger upplysning om (jfr 1990:67). Till hör också ett arkiv över säkerhetskopior av akterna (filmarkivet), undersöknings- databaser för förundersökningar och andra utredningar samt signal- spaningsregistret. Registret har det dubbla ändamålet att tjäna som spaningsregister för Säkerhetspolisens verksamhet och att vara underlag för registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627). Enligt 2 kap. 3 § regeringsformen får anteckningar om en medborgare i ett allmänt register inte grundas enbart på hans politiska åskådning, om han inte gett sitt samtycke till att anteckning sker. I enlighet med förbudet mot politisk åsiktsregistrering föreskrivs i 5 a § förordningen (1989:773) med instruktion för att anteckning i registret inte får göras enbart av det skälet att någon genom att tillhöra en organisation eller på annat sätt har gett uttryck för politisk uppfattning. För tillämpningen av bestämmelserna har regeringen meddelat öppna och hemliga föreskrifter. Enligt de öppna föreskrifterna skall anteckning ske i av uppgifter om medlemmar eller sympatisörer i organisationer eller grupper som kan befaras här i riket eller i andra stater bedriva eller ha bedrivit politisk omstörtningsverksamhet, vari ingår utnyttjande av våld, hot eller tvång. Till dessa grupper hör bl.a. terrororganisationer. Enbart en uppgift om att någon tillhör en organisation som i sitt program har angett att den skall verka för att omvandla samhället med hjälp av våld är dock inte tillräckligt för registrering. Anteckning får bara göras om någon medlem eller sympatisör genom sina åtgärder gett anledning till misstanke om att han eller hon kan vara beredd att delta i verksamhet som innebär fara för rikets yttre säkerhet eller som syftar till att med våld förändra det demokratiska statsskicket. I de hemliga föreskrifterna ges mer preciserade anvisningar för i vilka fall registrering får ske av medlemmar och sympatisörer med anknytning till vissa extremistorganisationer. Med utgångspunkt i regeringens föreskrifter har förutsättningarna för registrering preciserats i Säkerhetspolisens arbetsordning. Där under- stryks vikten av att bara de uppgifter registreras som behövs för registrets ändamål. 13.2.2 lagregleras Regeringens förslag: lagregleras. Ändamålet med registret och förutsättningarna för registrering skall framgå av polisdatalagen. skall utgöra ingången till den samlade personuppgiftshanteringen hos . De öppna och hemliga föreskrifterna för registret kan därmed upphävas. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. framför dock vissa synpunkter på registrets innehåll såvitt gäller registerkontrollen.. Skälen för regeringens förslag: Inte minst den senaste tidens debatt med anledning av regeringens prövning enligt 9 a § polisregisterlagen (1965:94) i det s.k. Leanderfallet visar att frågan om på vilket sätt och efter vilka riktlinjer som registrering sker i är central för allmänhetens tilltro till den verksamhet Säkerhetspolisen bedriver. En del människor är t.ex. oroliga för att Säkerhetspolisen bedriver åsiktsregistrering i strid mot regeringsformens bestämmelser. Att hemliga föreskrifter gäller för registret förstärker denna oro. För att allmänheten skall känna förtroende för den verksamhet Säkerhetspolisen bedriver är det viktigt att den får ökad insyn i hur registreringen går till. Sekretessreglerna har behandlats ovan. I samma syfte bör, som utredningen föreslagit, lagregleras. De föreskrifter som gäller för registret bör därigenom kunna upphävas. omfattning Med avses som nämnts bl.a. det datoriserade centralregistret och de akter registret ger upplysning om. Det innebär att all personuppgiftshantering hos för att underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet eller bekämpa terrorism och för att utgöra underlag för registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen ingår i registret. Detta inte förenligt med hur registerbegreppet normalt brukar användas. När nu skall lagregleras är det viktigt att tydligt avgränsa vad som i fortsättningen skall avses med . Det är då naturligt att, på så sätt utredningen föreslagit och som också godtagits av remissinstanserna, avgränsa registret så att det endast innehåller uppgifter om personer som registrerats på vissa bestämda grunder. Registret bör utgöra ingången till de akter som hanteras hos . I förhållande till gällande rätt innebär det att de bakomliggande akterna inte kommer att ingå i registret. Det bör beaktas att detta inte påverkar den enskildes rätt att få del av de uppgifter om honom eller henne som finns hos . Som anförts ovan kommer samma sekretessregler att gälla oavsett om uppgiften finns i register eller i ett ärende under registret. Det bör vidare betonas att det förhållandet att akterna inte längre ingår i registret inte heller påverkar i dess verksamhet. Nämnden kommer givetvis även i fortsättningen att ha tillgång till det bakomliggande aktmaterialet, även om det formellt inte ingår i registret. Ändamålet med Ändamålet med bör liksom vara att 1. underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet eller bekämpa terrorism och 2. att utgöra underlag för registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627). Det är naturligtvis viktigt att Säkerhetspolisen ges rätt att registrera uppgifter i tillräcklig omfattning för att registret skall kunna användas som ett effektivt verktyg i Säkerhetspolisens arbete. Den verksamhet Säkerhetspolisen bedriver och dess betydelse för rikets säkerhet medför att finns ett berättigat behov av en mer ingående registrering än för polisverksamheten i övrigt. Vid viktiga säkerhetspolitiska bedömningar måste man beakta i och för sig obetydliga omständigheter och antydningar om att en person utgör ett hot mot rikets säkerhet. Mot detta måste dock den enskildes personliga integritet vägas. I det följande kommer föreslås att personer med viss anknytning till brottslig verksamhet och personer som har varit föremål för registerkontroll skall få registreras i . Slutligen föreslås att även annan skall få registreras om det finns särskilda skäl till det. Anknytning till brottslig verksamhet är i första hand ett underrättelseregister. Som nämnts (avsnitt 11.3) har tullen rätt att föra datoriserade register över personuppgifter i underrättelseverksamhet avseende allvarlig brottslighet. I ett sådant underrättelseregister skall få föras in uppgifter som kan hänföras till en enskild person endast om uppgifterna ger anledning att anta att allvarlig brottslig verksamhet utövats eller kan komma att utövas och den som avses med uppgifterna skäligen kan misstänkas för att ha utövat eller komma att utöva den allvarliga brottsliga verksamheten.