prop · GL03181 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta gäller inte bara i fråga om tillståndsplikten utan också i fråga om andra aspekter av inkassolagen såsom kravet på iakttagande av god inkassosed och Datainspektionens tillsyn. I praktiken torde det för övrigt inte heller förekomma någon tillsynsverksamhet som avser dessa fall. För att balansera det skärpta tillståndskravet föreslår regeringen därför att enskilda personers indrivning av närståendes fordringar undantas från lagens tillämpningsområde under samma förutsättningar som gäller för egna fordringar. Förslaget innebär att inkassolagen skall tillämpas beträffande indrivning av närståendes fordringar, om fordringen har uppkommit i näringsverksamhet eller har övertagits för indrivning. Lagen kan således inte kringgås genom att en fordran överlåts för indrivning till en släkting till en kriminell person med anknytning till organiserad brottslighet. I likhet med flera remissinstanser anser regeringen att begreppet närstående bör preciseras i lagtexten. En lämplig förebild synes vara bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket konkurslagen (1987:672). 6.5 Undantaget för särskilda kategorier utvidgas inte Regeringens bedömning: Undantaget från tillståndsplikten för särskilt angivna kategorier utvidgas inte. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har delat regeringens bedömning eller lämnat den utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: Ett avskaffande av undantaget från tillståndsplikten i 2 § tredje stycket inkassolagen för tillfällig och begränsad inkassoverksamhet aktualiserar frågan om en sådan ändring i någon mån bör kompenseras med att det i samma stycke angivna undantaget för särskilda kategorier utökas. Utgångspunkten är att det måste föreligga starka skäl för att en verksamhet generellt skall undantas från tillståndsplikten. omfattar undantaget främst företag under tillsyn samt advokater (se avsnitt 6.1). Gemensamt för dessa grupper är att de är underkastade någon form av effektiv tillsyn. Datainspektionen har i sin framställan pekat på att auktoriserade revisorer kan vara en grupp för vilken ett undantag är motiverat. Också vid var det en utbredd upp- fattning att åtminstone auktoriserade revisorer kan undantas från kravet på tillstånd. har emellertid i sitt remissvar anfört att varken auktoriserade eller godkända revisorer bör omfattas av något undantag. Auktoriserade revisorer, liksom godkända revisorer och revisions- bolag, står enligt 3 § lagen (1995:528) om revisorer under tillsyn av , som också prövar frågor om disciplinära åtgärder. Detta talar för att undantag från inkassolagens tillståndsplikt skall kunna komma i fråga. Enligt 15 § får revisorer emellertid inte utöva annan verksamhet än revisionsverksamhet, om utövandet kan rubba förtroendet för deras opartiskhet eller självständighet. Mot bakgrund av den relativt restriktiva praxis som utvecklat vid tillämpning av denna bestämmelse framstår det som tveksamt om inkassouppdrag är en verksamhet som är förenlig med kravet på opartiskhet. Med hänsyn härtill anser regeringen inte att revisorer skall undantas från tillstånds- plikten. Liknande hänsyn gör sig gällande i fråga om de registrerade fastig- hetsmäklarna. Dessa står visserligen under tillsyn av (se 7 § fastighetsmäklarlagen [1995:400]). För fastighetsmäklare gäller emellertid att de skall ta till vara både säljarens och köparens intressen (12 §) samt att de inte får ägna sig åt verksamhet som är ägnad att rubba förtroendet för dem som mäklare (14 § andra stycket). Inkassoverksamhet kan därför inte anses ha så naturligt samband med fastighetsmäklarverksamheten att det är motiverat att undanta fastighetsmäklare från tillståndskravet. En annan grupp som tillfälligt kan ägna sig åt att driva in fordringar är boutredningsmän och konkursförvaltare. En boutredningsman är ställföreträdare för den juridiska person som dödsboet utgör (19 kap. 12 § ). På motsvarande sätt är en konkursförvaltare ställföreträdare för ett konkursbo. De inkassoåtgärder som en boutredningsman eller konkursförvaltare vidtar för dödsboets respektive konkursboets räkning avser alltså inte indrivning av fordringar för annans räkning. Sådan verksamhet är exempel på indrivning av egna fordringar och omfattas inte av tillståndskravet (2 § första stycket inkassolagen). När det gäller boutredningsmännen är det för övrigt så enligt 1 § andra stycket inkassolagen att lagen över huvud taget inte är tillämplig på indrivning av dödsboets fordringar, om inte dessa har uppkommit i näringsverksamhet eller har övertagits för indrivning. I sammanhanget kan också påpekas, att om boutredningsmannen eller konkursförvaltaren är advokat, så omfattas vederbörande redan av det nu gällande undantaget. Regeringen finner att det inte heller för dessa två grupper behövs något särskilt undantag. 6.6 Behovet av följdändringar Regeringens bedömning: Inga ändringar bör göras i 10, 10 a eller 11 §§ inkassolagen (1974:182). Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt rege- ringens förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: När undantaget från tillstånds- plikten för tillfällig och begränsad inkassoverksamhet avskaffas, finns det skäl att överväga om det finns andra bestämmelser i inkassolagen som har en sådan anknytning till detta undantag att följdändringar är motiverade. Regler om inkasserade medel I 10 § första stycket anges att inkasserade medel skall hållas avskilda. Vidare gäller som huvudregel att medel som uppburits i inkasso- verksamhet utan dröjsmål skall sättas in på räkning i bank eller motsvarande. Från denna regel görs undantag för medel som uppburits i en inkassoverksamhet som är av tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar. Med andra ord har detta undantag samma tillämpningsområde som det undantag från tillståndsplikten som föreslås slopas. Bakgrunden till bestämmelsen är att huvudmannen såsom fordrings- ägare skall vara sakrättsligt skyddad gentemot inkassoombudets övriga borgenärer. Från fordringsägarens synpunkt är det säkrast om medlen sätts in på ett särskilt bankkonto eller motsvarande. För privatpersoner som driver in enstaka fordringar och för annan inkassoverksamhet av obetydlig omfattning har det emellertid ansetts att ett sådant mera kvalificerat avskiljande inte är nödvändigt. I sådana fall är det alltså tillräckligt att medlen hålls avskilda i exempelvis ett särskilt kuvert. Den lättnad som gäller förfarandet vid avskiljandet av medel har således inte något direkt samband med undantaget från tillståndsplikten. Det torde därför inte vara motiverat att ändra bestämmelserna om avskiljande av medel för den kategori av inkassoverksamhet som enligt de föreslagna reglerna kommer att omfattas av kravet på tillstånd. Regler om gäldenärsregister Bestämmelserna i 10 a § angående gäldenärsregister gäller endast tillståndspliktig inkassoverksamhet. De är avsedda att undanröja risker för integritetskränkningar och liknande skador som kan uppkomma till följd av olämpliga överlåtelser eller upplåtelser av register i samband med att inkassoverksamhet läggs ned eller dylikt. Att bryta mot dessa regler är straffsanktionerat enligt 17 §. I vissa fall kan ett register enligt 17 a § förklaras förverkat. Med beaktande av bl.a. dessa sanktioner har bestämmelserna begränsats till att gälla register i tillståndspliktig inkassoverksamhet. Med hänsyn till att de ändå är tillämpliga på huvuddelen av den kommersiellt bedrivna inkassoverksamheten, har detta ansetts tillräckligt från integritetsskyddssynpunkt (jfr prop. 1980/81:10 s. 151). Om ett gäldenärsregister utgör ett personregister, är dessutom datalagens (1973:289) integritetsskyddande bestämmelser tillämpliga. När nu en viss del av uppdragstagarna i den tillståndsbefriade sektorn föreslås överföras till den tillståndspliktiga finns det skäl att överväga om det innebär några oacceptabla olägenheter eller andra nackdelar att de kommer att omfattas av reglerna om gäldenärsregister. Det kan därvid konstateras att det ligger i sakens natur att den som åtar sig endast enstaka uppdrag sällan kan komma i kontakt med så många gäldenärer att det går att upprätta register som någon annan kan ha intresse av att förvärva eller nyttja. Överlåtelser eller upplåtelser av register torde därför komma i fråga endast i undantagsfall för dem som berörs av de ändrade tillståndsreglerna. Register över gäldenärer kan visserligen förekomma även i tillfällig och begränsad inkassoverksamhet och med de ändrade regler som föreslås kommer anmälningsplikten i 10 a § andra stycket att gälla även för sådan verksamhet. Detta kan dock inte anses medföra någon olägenhet av betydelse. Några ändringar i reglerna om register i inkassoverksamhet föreslås därför inte. Tystnadsplikt I 11 §, som reglerar tystnadsplikten i inkassoverksamhet, anges ett undantag som har samma tillämpningsområde som det undantag från tillståndsplikten som föreslås avskaffas. Sålunda anges att tystnads- plikten inte gäller i fråga om inkassoverksamhet som är av tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar. Avsikten med den bestämmelsen är dock inte att generellt koppla tystnadsplikten till tillståndsplikten (se prop. 1980/81:10 s. 153). En sådan koppling fanns års lagänd- ringar men avskaffades då. Följaktligen gäller tystnadsplikten även vid exempelvis s.k. koncerninkasso som enligt 2 § andra stycket är undan- tagen från tillståndsplikten. Att tillfällig och begränsad inkassoverksamhet kommer att omfattas av tillståndsplikten behöver således inte med nödvändighet innebära att sådan verksamhet också skall underkastas tystnadsplikt. års lagändringar anförde Lagrådet att det synes välbetänkt att inte låta tystnadsplikten omfatta någon som helt tillfälligt och utan inslag av yrkesmässighet inkasserar en fordran för annans räkning eller dylikt, även om detta sker under sådana förhållanden att lagen i och för sig är tillämplig. Straffsanktionerad tystnadsplikt brukar under liknande förhållanden inte gälla för enskilda personer, framhöll Lagrådet (prop. 1980/81:10 s. 328). Mot bakgrund därav infördes den nu gällande formuleringen som alltså anknyter till undantaget från tillståndsplikten i 2 § tredje stycket. De principer som Lagrådet gav uttryck för framstår fortfarande som relevanta. Enskilda personer som åtar sig enstaka uppdrag utan inslag av yrkesmässighet bör inte åläggas tystnadsplikt. I de fall där inkassouppdrag tillfälligt utförs i en yrkesmässig rörelse som huvudsak- ligen har en annan inriktning är det inte lika självklart. Det har emellertid inte framkommit några tecken på att undantaget missbrukas eller några andra omständigheter som motiverar att man nu skulle frångå den gällande ordningen. Det föreslås därför att undantaget från tystnadsplikten kvarstår för verksamhet som är av tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar. 6.7 Redaktionella ändringar Regeringens förslag: Bankinspektionen byts ut mot Finans- inspektionen . Bestämmelserna om utgår. Straffbestämmelsen i 17 § 1 inkassolagen (1974:182) ändras redaktionellt så att det tydligare framgår att också enstaka åtgärder kan utgöra olovlig inkassoverksamhet. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Riksåklagaren har föreslagit ytterligare en redaktionell ändring. Enligt Riksåklagarens uppfattning är begreppet inkassoverksamhet inte helt adekvat i de situationer då det handlar om enstaka inkassoåtgärder. Riksåklagaren befarar att det med hänsyn till legalitetsprincipen kan medföra problem att tillämpa straffbestämmelser som talar om inkassoverksamhet i fall där den tilltalade åtagit sig något enstaka uppdrag. Skälen för regeringens förslag: Ärendet föranleder två ändringar av närmast redaktionell karaktär i 2 § tredje stycket och 13 § inkassolagen. I 2 § tredje stycket inkassolagen anges att företag under bank- inspektionens tillsyn är undantagna från kravet på Datainspektionens tillstånd för bedrivande av inkassoverksamhet. Vidare sägs i 13 § första stycket att företag under bankinspektionens tillsyn är undantagna från Datainspektionens tillsyn. Bankinspektionen och försäkringsinspektionen slogs emellertid per samman till en central förvalt- ningsmyndighet, . Enligt lagen (1991:936) med anled- ning av inrättande skall författningsbestämmelser om bankinspektionen avse . Sålunda skall hänvis- ningarna i inkassolagen till bankinspektionen egentligen avse Finans- inspektionen. I motiven till lagen om inspektionens inrättande anfördes att nödvändiga ändringar i andra lagar eller förordningar som hänvisade till bankinspektionen eller försäkringsinspektionen borde göras i det löpande författningsarbetet (se prop. 1990/91:177 s. 11). I enlighet härmed föreslås att bankinspektionen byts ut mot både i 2 och 13 §§. I 2 och 13 §§ nämns . Det var en statligt ägd bank som hade till syfte att finansiera projekt inom näringslivet. Särskilda villkor gällde för denna banks verksamhet. överläts den till dåvarande (numera Nordbanken). De speciella förutsättningar som hade gällt för investeringsbankens verksamhet och som motiverade bl.a. undantaget från kravet på tillstånd för inkasso- verksamhet upphörde därmed att gälla. Eftersom sålunda har upphört, skall det särskilda undantaget för denna bank i 2 och 13 §§ utgå. När det gäller den fråga som Riksåklagaren väckt får regeringen till en början framhålla att de föreslagna lagändringarna inte innebär någon terminologisk förändring i förhållande till vad som gäller . Den definition av inkassoverksamhet som anges i 1 § täcker även enstaka inkassoåtgärder. Ingenting har framkommit som tyder på att detta vållat några problem som inkassolagen har varit gällande. Vad som däremot är nytt är att ansvar enligt 17 § 1 kan komma ifråga även när någon som en engångsföreteelse åtagit sig att driva in en eller ett par fordringar. I lagrummet anges att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriver inkassoverksamhet utan föreskrivet tillstånd döms till böter eller fängelse i högst . Begreppet verksamhet synes i straffrättsliga sammanhang i allmänhet avse åtgärder eller aktiviteter av en viss varaktighet (jfr brotten olovlig kårverksamhet och olovlig underrättelseverksamhet, 18 kap. 4 § respektive 19 kap. 10 § ). Om en verksamhet är krimi- naliserad brukar det med andra ord vara fråga om ett s.k. perdurerande brott. Ansvarsbestämmelsen i inkassolagen måste emellertid läsas mot bakgrund av den tydliga definition av begreppet inkassoverksamhet som inleder lagen. För att tydligare markera att även enstaka åtgärder kan utgöra en olovlig inkassoverksamhet i lagens mening, bör emellertid 17 § 1 ändras redaktionellt. Ett lämpligt alternativ kan då vara att ange att straffansvar inträder för den som utan föreskrivet tillstånd vidtar en åtgärd som utgör inkassoverksamhet enligt denna lag . På så sätt framhävs i legalitetsprincipens intresse att också enstaka åtgärder kan vara straffbara utan att inkassolagens inarbetade terminologi behöver ändras. 7 Granskning av uppteckning av förhörsutsaga Regeringens förslag: I 23 kap. 21 § införs en möjlighet att låta den som har hörts under en förundersökning granska uppteckningen av utsagan först efter det att förhöret har avslutats. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Promemorians förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser utom . Samfundet menar att den möjlighet att granska uppteckningen som föreslås bli införd skall gälla generellt, och inte bara beträffande förhör som varit särskilt omfattande eller behandlat komplicerade sakförhållanden. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt skall en uppteckning av en förhörsutsaga få sin slutliga avfattning och granskas av den hörde innan förhöret avslutas. -90 föreslog i betänkandet Ett reformerat åklagar- väsende (SOU 1992:61) att den som hörts under en förundersökning skulle ges tillfälle att granska vad som upptagits av förhöret i protokollet innan förundersökningen avslutades. Regeringen fann i sina över- väganden (prop. 1994/95:23 s. 82 f.) i likhet med utredningen att dokumentationen av vad som framkommit under en förundersökning inte borde göras mer omfattande än vad som behövs i det enskilda fallet för att syftet med förundersökningen skall fyllas. I likhet med vad Riksåklagaren anförde i sitt remissvar på utredningen ansåg regeringen att frågorna om dokumentation lämpade sig väl för metodutveckling i fråga om teknikanvändning och den allmänna uppläggningen av förundersökningsprotokollen. Detta bedömdes emellertid kunna ske inom ramen för gällande lagstiftning. Utredningens förslag i dessa delar ledde inte till lagstiftning. I mer komplicerade ärenden kan det emellertid vara svårt för förhörsledaren att under förhöret ge uppteckningen dess slutliga avfattning. En annan aspekt på problemet är att det också kan vara svårt för den hörde att, efter att kanske bara ha lyssnat på förhörsledarens efter hand på ljudband intalade redogörelse, ta ställning till om han har några synpunkter att lämna på den avfattning som uppteckningen har fått. En möjlighet bör därför införas att, i enlighet med vad Riksåklagaren nu föreslagit, i mer komplicerade sammanhang låta skriva ut förhöret och genomföra den hördes granskning av uppteckningen efter det att förhöret är avslutat. Erfarenheterna av det gällande systemet berättigar dock inte till den slutsatsen att den ordningen, som föreslagit, bör gälla som en huvudregel för alla förhör. 8 Kostnader De ökade kostnader som kan komma att följa av de föreslagna ändringarna i och varusmugglingslagen skall kunna hanteras utan att polis och tull tilldelas ökade resurser. De föreslagna ändringarna i inkassolagen kan medföra ett ökat antal ansökningar om tillstånd hos Datainspektionen. Ökningen torde dock bli tämligen marginell och Datainspektionen bör kunna handlägga ansökningarna utan tilldelning av ökade resurser. 9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser De ändrade bestämmelserna föreslås träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser har inte föreslagits. har i sitt remissyttrande över departements- promemorian Skärpt krav på tillstånd för inkassoverksamhet (Ds 1997:63) anfört att tidsmarginalerna blir alltför snäva för den som bedriver en begränsad, tillståndsbefriad verksamhet och som måste hinna söka och få tillstånd innan lagen träder i kraft. Detta kan framförallt vålla problem för den som i rörelseform erbjuder olika slags service, där inkassouppdrag ingår som ett led. har därför föreslagit att sanktioner för brott mot tillståndsplikten inte skall komma i fråga . Regeringen anser att det vore tämligen meningslöst att utvidga tillståndsplikten , om sanktioner för brott mot tillståndsplikten inte kan komma i fråga förrän längre fram. I så fall är det bättre att skjuta upp lagändringens ikraftträdande. Lagändringen har emellertid föranletts av ett allvarligt och skrämmande fenomen som förefaller ha fått ökad spridning . Det är därför angeläget att lagen kan träda i kraft . För den som bedriver inkassoverksamhet som ett begränsat inslag i en mer omfattande service är det angeläget att söka tillstånd före . Datainspektionen har förutskickat att snabb handläggning kan påräknas. Om tillståndet ändå inte skulle vara klart tills lagen träder i kraft, innebär det att uppdragstagaren måste avstå från att framställa krav eller vidta andra inkassoåtgärder innan tillstånd har meddelats. Han eller hon är dock oförhindrad att ingå uppdragsavtal om indrivning och marknadsföra sin inkassoservice. Mot bakgrund av detta anser regeringen inte att avsaknaden av övergångs- bestämmelser leder till några olägenheter som inte kan godtas. 10 Författningskommentar 10.1 Förslaget till lag om ändring i 23 kap. 21 § I det andra stycket införs en regel som innebär att den hördes granskning av uppteckningen av förhörsutsagan under vissa förutsättningar får ske efter det att förhöret har avslutats (se avsnitt 7). Detta får ske om förhöret har varit särskilt omfattande eller behandlat komplicerade sak- förhållanden. Uttrycken särskilt omfattande och komplicerade sakförhållanden har valts för att markera att det är fråga om en undantagsregel. Den största delen av förhören skall således behandlas i enlighet med huvudregeln, dvs. den hördes granskning av uppteckningen skall ske innan förhöret avslutas. I vissa typer av ärenden, t.ex. ärenden avseende ekonomisk brottslighet av större omfattning, kan det dock vara av värde att förhörsledaren bereds möjlighet att i efterhand göra färdigt uppteck- ningen av förhöret. Han får därigenom möjlighet att kontrollera att sifferuppgifter och redogörelser för komplicerade transaktioner redovisas på ett sätt som överensstämmer med vad som har förekommit under förhöret. Även den hördes möjligheter att bedöma om det som upptecknats står i överensstämmelse med hans uppfattning om händelseförloppet ökar. I de fall där uppteckningen inte får sin slutliga avfattning under förhöret skall den hördes granskning av uppteckningen ske . I normalfallet bör detta innebära att uppteckningen färdigställs påföljande arbetsdag och att den hörde därefter på lämpligt sätt, t.ex. med post, får del av uppteckningen för granskning. Paragrafen har också bearbetats redaktionellt. 28 kap. 3 § Paragrafens första led om husrannsakan i lokaler som är tillgängliga för allmänheten har bearbetats redaktionellt och bringats i överens- stämmelse med lydelsen av 20 § första stycket andra meningen polis- lagen (1984:387), som avser samma typ av lokaler. Den särskilda bestämmelsen om husrannsakan i tillhåll för lösdrivare och förbrytare eller där handel och dylikt sker med eftersökt gods paragrafens andra led har upphävts (se avsnitt 5.2). De särskilda bestämmelser som finns i 27 § pantbankslagen (1995:1000) och 5 § lagen (1981:2) om handel med skrot och begagnade varor, som har anknytning till den upphävda bestämmelsen och som bl.a. föreskriver en skyldighet för den som driver verksamheten att lämna polismyndigheten respektive tillsynsmyndigheten tillträde till de lokaler som verksamheten bedrivs i, behålls oförändrade. I ett nytt andra stycke införs en särregel om husrannsakan för sådant ändamål som avses i 28 kap. 1 och 2 §§ , dvs. såväl reell som personell husrannsakan, när det för brottet är föreskrivet fängelse eller däröver. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.3. För att bestämmelsen skall vara tillämplig förutsätts att lokalen inte huvudsakligen utgör bostad (se sista meningen). Att en person med anknytning till en mc-klubb mer eller mindre permanent bosätter sig i en klubblokal eller att gäster till klubben tillfälligt övernattar i den utesluter alltså inte en tillämpning av regeln. Om en klubb håller sammankomster i någon medlems permanenta bostad ställer sig saken dock annorlunda. Det avgörande för om regeln är tillämplig eller inte blir en samlad bedömning av lokalens huvudsakliga användningsområde. Det kan här påpekas att ordet lokal inte används i samma betydelse som i t.ex. 12 kap. jordabalken eller i bostadsrättslagen (1991:614) utan kan innefatta också t.ex. vad som är avsett att användas som bostad. Exempel på att ordet används i denna betydelse finns i annan central lagstiftning, t.ex. 18 kap. 4 § . Vidare förutsätter en tillämpning av bestämmelsen att lokalen brukar användas av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet. I rekvisitet brukar användas ligger ett krav på en viss återkommande frekvens i användningen av lokalen. Att en sammanslutning vid ett enstaka tillfälle hyr t.ex. en konsertlokal kan alltså inte medföra att bestämmelsen blir tillämplig. Det är dock inte nödvändigt att de aktuella personerna är de enda som använder lokalen eller att de innehar den på mer permanent basis. En ytterligare förutsättning för en husrannsakan enligt bestämmelsen är att de personer som använder lokalen kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet.