prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — Prövningen i miljödomstolen sker enligt förvaltningsprocesslagens regler, se 20 kap. 3 §. 8 § En beslutad miljösanktionsavgift faller bort, om beslutet om avgiften inte har verkställts från det att beslutet har vunnit laga kraft. Bestämmelsen innebär att fullgörande av beslutet inte kan krävas efter det att gått sedan beslutet har vunnit laga kraft. Detta gäller även de fall då endast en del av avgiften återstår att betala. 9 § Miljösanktionsavgift skall återbetalas, om betalningsansvaret har upphävts genom beslut som har vunnit laga kraft. Ränta på miljösanktionsavgift som återbetalas enligt första stycket lämnas enligt 5 § räntelagen (1975:635) för tiden från den dag avgiften betalades till och med den dag avgiften återbetalas. Beslut om miljösanktionsavgift är direkt verkställbar som lagakraftvunnen dom enligt 5 § andra stycket. Genom första stycket regleras återbetalning av avgiften i de fall beslutet ändras. Enligt andra stycket skall ränta utgå på det belopp som betalas åter. Räntan beräknas enligt 5 § räntelagen. 10 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om den ordning i vilken miljösanktionsavgifter skall betalas. Genom paragrafen bemyndigas regeringen att föreskriva om sättet för betalning av miljösanktionsavgifter. Regeringen får bemyndiga en myndighet att meddela föreskrifterna. Ersättning och skadestånd m.m. 5.1.31 31 kap. Ersättning vid ingripanden av det allmänna och vid tillståndsprövning av vattenverksamhet m.m. 1 § Detta kapitel är tillämpligt i frågor om ersättning vid vissa ingripanden av det allmänna samt vid tillståndsprövning av vattenverksamhet. Kapitlet innehåller dessutom bestämmelser om ersättning när skada uppkommit till följd av förbud mot fiske. Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt. Naturvårdslagens och vattenlagens bestämmelser om ersättning och inlösen har i arbetats samman, eftersom de har stora likheter. Naturvårdslagens bestämmelser avser skador vid vissa ingripanden av det allmänna. Vattenlagens bestämmelser avser ersättning för skador som har bestämts i samband med tillståndsprövning av vattenföretag eller enligt bestämmelserna om oförutsedd skada. I vattenlagen finns dessutom bestämmelser om ersättning när skada uppkommit till följd av fiskeförbud. Likheten mellan lagarna består huvudsakligen i att expropriationsrättsliga ersättningsprinciper gäller. Vattenlagen innehåller vidare bestämmelser om vattenskyddsområden som, liksom naturvårdslagens regler, avser skador vid ingripanden av det allmänna. Kapitlet skall tillämpas även vid provisoriska bestämmelser om ersättning enligt 22 kap. 27 § och då ersättning för oförutsedd skada bestäms enligt 24 kap. 13-14 §§. 2 § Bestämmelserna i expropriationslagen (1972:719) skall gälla vid ersättning och inlösen enligt detta kapitel, om inte balken innehåller avvikande bestämmelser. Paragrafen, som har sin motsvarighet i 25 § andra stycket naturvårdslagen, innehåller en hänvisning till expropriationslagen. Hänvisningen avser både värderingsregler och förfaranderegler i den sistnämnda lagen. Vissa avvikande bestämmelser finns i balken, inte bara i detta kapitel utan även t.ex. bland de processuella reglerna. Ersättningsberäkningen enligt expropriationslagen utgår normalt från fastighetens marknadsvärde. Avvikelser förekommer dock, såsom att sådan värdeändring som expropriationsföretaget medför inte skall beaktas (4 kap. 2 § expropriationslagen) och att värdeökning som har skett endast ersätts om det blir utrett att värdeökningen beror på annat än förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt (4 kap. 3 § expropriationslagen; jfr 32 § nedan). Här kan erinras om att i betänkandet Presumtionsregeln i exprop-riationslagen (SOU 1996:45) har föreslagit att 4 kap. 3 § expropriationslagen ändras så att den som exproprierar åläggs bevisbördan för att värdeökningen beror på förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt. Tre ersättningsformer förekommer i expropriationslagen, nämligen löseskilling, intrångsersättning och annan ersättning. Om en fastighet exproprieras i sin helhet skall enligt 4 kap. 1 § expropriationslagen en löseskilling betalas motsvarande fastighetens marknadsvärde. Regler om löseskilling blir i tillämpliga vid inlösen av hel fastighet. Skador enligt uppstår dock normalt inte på hela fastigheten. Det blir då i stället aktuellt att tillämpa expropriationslagens bestämmelser om intrångsersättning. Även om fastigheten i sin helhet skadas utan att inlösen sker bör reglerna om intrångsersättning tillämpas. Sådan ersättning skall enligt 4 kap. 1 § expropriationslagen betalas vid expropriation av del av fastighet. Intrångsersättningen skall motsvara minskningen av fastighetens marknadsvärde. Sådan ersättning bör inte bestämmas med strikt utgångspunkt från fastighetsindelningen. Om flera fastigheter tillsammans bildar en brukningsenhet, bör den utgöra utgångspunkt för intrångsersättningens bestämmande. annan ersättning avser ekonomisk följdskada som uppkommer. Det är alltså fråga om allmän förmögenhetsskada och inte om fastighetsskada. Vid beräkningen av ersättningens storlek skall enligt 4 kap. 1 § andra stycket expropriationslagen hänsyn tas till skademinskande åtgärder som den ersättningsskyldige utför. Ersättningen skall enligt 5 kap. 23 § expropriationslagen bestämmas särskilt för varje sakägare och löseskilling, intrångsersättning och annan ersättning skall bestämmas var för sig. Ersättningen får enligt 5 kap. 25 och 26 §§ expropriationslagen inte bestämmas till högre belopp än det som den ersättningsberättigade har begärt och inte heller till lägre belopp än det som den ersättningsskyldige har erbjudit. innehåller i 22 kap. 18 § en bestämmelse som i någon mån avviker från dessa regler. Ersättningen skall enligt 5 kap. 27 § expropriationslagen bestämmas i pengar att betalas på en gång. Löseskilling och intrångsersättning betalas enligt 6 kap. 1 § samma lag normalt genom nedsättning, eller med ett annat ord deposition, hos . Syftet med depostionen är att se till att innehavare av panträtt i fastigheten inte lider förlust av att fastigheten går ner i värde. Deposition skall enligt 6 kap. 2 § inte ske om fastigheten inte svarar mot någon beviljad eller sökt inteckning eller om de borgenärer som har panträtt i fastigheten medgett att ersättningen betalas ut till den ersättningsberättigade. Medgivande behövs inte av panthavare för vars rätt avgörandet saknar betydelse. Det är praktiskt att domstolen först gör en oskadlighetsprövning och därefter talar om vilka medgivanden som behövs. Enligt 6 kap. 3 § expropriationslagen skall domstolen när den bestämmer löseskillingen eller intrångsersättningen ange i vad mån deposition skall ske. Om deposition inte sker skall ersättningen enligt 6 kap. 4 § samma lag betalas direkt till den ersättningsberättigade. Deposition skall enligt 6 kap. 7 § expropriationslagen ske senast efter det att domen har vunnit laga kraft. Enligt 18 § i samma kapitel skall betala ut deponerat belopp till den som är berättigad till medlen. 3 § Vad som i detta kapitel sägs om fastighet skall även gälla särskild rätt till fastighet. Enligt paragrafen skall vad som sägs om fastighet i kapitlets bestämmelser även gälla särskild rätt till fastighet. Det betyder alltså att ersättning skall betalas även till innehavare av särskild rätt, när denna rätt går förlorad eller rubbas. Vidare kan inlösen ske av den särskilda rätten. Med särskild rätt till fastighet avses arrende, hyra, tomträtt och annan nyttjanderätt samt servitut, rätt till elektrisk kraft och liknande sakrätter. Hit torde räknas även renskötselrätt. Av 13 kap. 26 § andra stycket jordabalken framgår redan att tomträtt är likställd med fast egendom vid expropriation och liknande tvångsförvärv. bestämmelse omfattar dock mera eftersom den dels avser även annan särskild rätt än tomträtt, dels avser även andra ingrepp än sådana tvångsförvärv som liknar expropriation. Ersättning och inlösen på grund av vissa föreskrifter, förelägganden och förbud 4 § Fastighetsägaren har rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras, om beslutet gäller 1. föreskrifter enligt 7 kap. 3 § om åtgärder och inskränkningar som rör nationalparker, 2. föreskrifter enligt 7 kap. 5, 6 eller 9 § om åtgärder och inskränkningar som rör naturreservat och kulturreservat, 3. förbud enligt 7 kap. 11 § andra stycket inom biotopskyddsområde, 4. föreskrifter enligt 7 kap. 22 § om åtgärder och inskränkningar som rör vattenskyddsområden, eller 5. förelägganden eller förbud enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket som rör viss verksamhet. En föreskrift enligt 7 kap. 3 § om begränsning av rätten till jakt efter björn, lo, varg, järv, älg eller örn medför inte rätt till ersättning. Enligt paragrafens första stycke skall ersättning betalas när det allmänna meddelar vissa särskilt angivna beslut som medför att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras. Paragrafen har utformats efter mönster i 26 § första stycket naturvårdslagen och 19 kap. 7 § första och andra stycket vattenlagen. kan tas i anspråk med stöd av bestämmelserna i 7 kap. 6 och 22 §§. Vad som menas med uttrycken "pågående markanvändning", "inom berörd del av en fastighet" och "avsevärt försvåras" har utvecklats i avsnitt 4.33.1. Enligt det tredje stycket skall ersättning inte betalas när jakten på vissa djur inskränks i en nationalpark. 5 § Innebär ett beslut som avses i 4 § första stycket 1 4 att det krävs tillstånd för en viss verksamhet eller åtgärd betalas ersättning endast om tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor. Har förbud att vidta en åtgärd utan tillstånd meddelats enligt 7 kap. 24 § och vägras tillstånd, gäller 4 § första stycket. Föreskrifter för nationalparker, natur- och kulturreservat, biotopskyddsområden eller vattenskyddsområden kan ibland innebära att det är förbjudet att vidta en viss åtgärd utan tillstånd. I sådana fall gäller inte huvudregeln att ersättningsskyldighet föreligger genast när föreskrifterna har meddelats. Ersättning skall enligt paragrafens första stycke i stället betalas först sedan tillståndsfrågan har prövats och resulterat i ett avslag eller att tillståndet har förenats med villkor. Ersättningsfrågan skall även i dessa fall bedömas med utgångspunkt i förhållandena när värderingen sker. Detta utesluter emellertid inte att tidpunkten för meddelande av föreskriften beaktas så att ersättning betalas för förlust genom att pågående markanvändning försvårades redan då. En fastighetsägare som har vägrats tillstånd till en åtgärd och har fått ersättning för detta har givetvis inte rätt till ytterligare ersättning, om han ansöker om tillstånd på nytt och åter får avslag. Situationen blir inte annorlunda om fastigheten har bytt ägare och den nya ansökan görs av fastighetens nya ägare. Upplysningar om tidigare beslut kan fastighetens förvärvare få i naturvårdsregister. Paragrafens andra stycke behandlar möjligheten att få ersättning vid interimistiska förbud enligt 7 kap. 24 §. Ett interimistiskt förbud skall innebära att åtgärder inte får vidtas utan tillstånd. I sådana fall kan ersättning utgå först sedan tillstånd har vägrats. 6 § Ersättning som avses i 4 § skall minskas med ett belopp som motsvarar vad fastighetsägaren är skyldig att tåla utan ersättning. Enligt gällande rätt betalas ersättning för hela den skada som en fastighetsägare lider när den s.k. kvalifikationsgränsen är överskriden, dvs. när pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras. När däremot en inskränkning inte är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras utgår inte någon ersättning. I avsnitt 4.33.1 har redovisats de skäl som ligger till grund för att i föra in en paragraf enligt vilken avdrag skall göras för ett belopp som motsvarar ersättning för skada upp till kvalifikationsgränsen. Paragrafen har utformats enligt förebild i 14 kap. 10 § andra stycket . Skada som inte ersätts enligt paragrafen kan senare komma att beaktas vid tillämpning av den s.k. ackumuleringsregeln i 9 §. Detta kommenteras ytterligare vid nämnda paragraf. 7 § Ersättning enligt 4 § betalas av staten. Har föreskrifter som avses i 4 § beslutats av en kommun, skall ersättningen i stället betalas av kommunen. Har föreskrifter som avses i 4 § första stycket 4 beslutats av efter ansökan av en kommun eller den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställts, skall ersättningen betalas av den sökande. I paragrafen anges vem som skall betala ersättning vid ingripanden av det allmänna. Huvudregeln i det första stycket är att sådan ersättning skall betalas av staten eller av kommun. Enligt vad som har utvecklats i avsnitt 4.13.2 ges kommunerna i en vidgad rätt direkt i lag att besluta om områdesskydd. Vid vattenskyddsområden gäller enligt paragrafens andra stycke i någon mån andra regler om betalningsansvar. eller kommun kan ta upp frågor om vattenskyddsområden, utan att någon framställning har gjorts. En kommun, som inte själv beslutar om vattenskyddsområde, eller någon annan som vill ha särskilt skydd för en vattentillgång kan vända sig till och begära att meddelar skyddsföreskrifter. Den som har begärt skyddsföreskrifter skall då enligt paragrafens andra stycke svara för eventuella ersättningsanspråk. 8 § Om det i ett fall som avses i 4 § första stycket uppstår synnerliga olägenheter vid pågående användning av fastigheten, har fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst i stället för att få ersättning enligt 4 §. Beror olägenheten på ett förbud att vidta viss åtgärd utan tillstånd skall 5 § första stycket tillämpas. Paragrafen ger fastighetsägaren rätt att få sin fastighet inlöst när inskränkande föreskrifter innebär mycket allvarliga intrång. Som framgår av bestämmelsens formulering finns det inlösenplikt endast beträffande hel fastighet. Det är inte tillräckligt att synnerliga olägenheter uppkommer för en mindre "berörd del" av fastigheten. Prövningen beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Avgörande bör vara om fastigheten till följd av föreskrifterna blivit så onyttig för ägaren att det framstår som skäligt att den övertas av staten eller kommunen. Synnerliga olägenheter skall enligt paragrafens lydelse uppstå när fastigheten används. Även i detta fall blir alltså uttrycket "pågående markanvändning" av betydelse. Hänsyn skall alltså inte tas till eventuell framtida ändrad markanvändning. Vid inlösen skall löseskilling betalas. 9 § Vid tillämpningen av 4 och 8 §§ skall beaktas även andra beslut enligt 7 kap. 3, 5, 6, 9 eller 22 §, förbud enligt 7 kap. 11 § andra stycket, förelägganden och förbud enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket, beslut enligt 18 § skogsvårdslagen (1979:429) samt beslut som avses i 14 kap. 8 § första stycket (1987:10). Detta gäller under förutsättning att besluten har meddelats före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden enligt 30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt . Har rätt till talan, ersättning eller inlösen med anledning av ett sådant beslut förlorats på grund av bestämmelserna i 12 eller 13 § eller motsvarande bestämmelser i , utgör detta förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket. Paragrafen innehåller den s.k. ackumuleringsregeln. Den tillkom vid riksdagsbehandlingen av med följdlagstiftning. Regeln har därefter funnits i bl.a. 27 a § naturvårdslagen och 19 kap. 7 § femte och sjätte styckena vattenlagen. Enligt paragrafen skall vissa beslut läggas samman med det senaste beslutet när bedömningen görs av om kvalifikationsgränsen för skadeersättning eller inlösen har överträtts. Härigenom ökar möjligheten till ersättning respektive inlösen. Regeln motiverades med att det ansågs stötande om lagstiftningen skulle kunna utnyttjas på ett sådant sätt att en fastighetsägare genom skilda på varandra följande restriktioner tvingades acceptera ett större intrång, än om skadan hade bedömts i ett sammanhang (bet 1986/87:BoU1, s. 152). En förutsättning för att ackumuleringsregeln skall bli aktuell är att de skador som uppstår genom skilda regleringar berör samma del av en fastighet. Om detta är fallet är det den sammanlagda skadan som skall beräknas, utan hinder av att sakägaren kan ha försuttit sin rätt att föra talan för en tidigare skada. Ackumuleringsregeln avser främst fall där skadan uppkommit stegvis. Den blir emellertid också tillämplig när två skador inträffar . Givetvis får endast sådana beslut räknas för vilka ersättning inte har betalats. Anledningen till att de tidigare besluten inte har föranlett någon ersättning är vanligen att restriktionerna har legat under kvalifikationsgränsen. En nyhet i förslaget till miljöbalk är att ersättningen skall minskas med ett belopp som motsvarar kvalifikationsgränsen (se 6 §). Ackumuleringsregeln innebär att detta belopp räknas den skadelidande tillgodo när en ny skada kommer upp till bedömning. Om exempelvis en fastighetsägare vid ett tidigare beslut har drabbats av en skada uppgående till och kvalifikationsgränsen ansetts ligga vid har avräkningsregeln i 6 § medfört att ersättning endast utgått med . Vid ett nytt beslut som medför skada innebär ackumuleringsregeln att någon avräkning enligt 6 § inte skall ske. (För enkelhetens skull bortses här från eventuella förändringar av kvalifikationsgränsen eller penningvärdet.) Om fastighetsägarens skada vid det tidigare beslutet i stället uppgick till utgick inte någon ersättning. Vid ett nytt beslut som medför skada innebär ackumuleringsregeln att skall räknas av enligt 6 §. En särskild fråga är vem som skall svara för ersättningen av ackumulerade intrångsskador om besluten har fattats av olika instanser. ansåg att det är den som meddelar det senare beslutet, dvs. det beslut som medför att kvalifikationsgränsen passeras, som gentemot den ersättningsberättigade skall svara för hela den ackumulerade skadan (bet. 1986/87:BoU4, s. 30). Något annat ansågs med hänsyn till de förhandlingsmässiga och processuella svårigheter som skulle uppstå knappast praktiskt tänkbart. påpekade att inget hindrar att den part som fått betala ersättning även för tidigare intrång i efterhand gör sin regressrätt gällande såvitt avser kostnaderna. Genom att avräkningsregeln i 6 § införs uppkommer frågan om uttalande alltjämt är relevant. Det kan nämligen ifrågasättas om en part har regressrätt på den grunden att ett mindre avdrag enligt 6 § har kunnat tillgodoräknas än vad som skulle ha varit fallet om något tidigare beslut inte hade funnits. Följande exempel kan illustrera problemet. En myndighet fattar ett beslut som medför en skada på . Någon ersättning utgår därför inte. En statlig myndighet fattar därefter ett beslut som medför en skada på . Om det kommunala beslutet aldrig hade fattats hade staten fått betala ersättning med 12 000 - 10 000 = . Ackumuleringsregeln medför dock att ersättning i stället skall betalas med 12 000 - 10 000 + 6 000 = . I detta fall bör regressrätt föreligga varvid staten kan få kompensation av kommunen som sluppit att betala något alls. uttalanden om regressrätt skulle vidare kunna ifrågasättas när en enskild skall betala ersättning vid vattenskyddsområden. Vid inrättande av sådana områden skall enligt 7 § andra stycket ersättning betalas av den som har begärt de ersättningsgrundande föreskrifterna. Föreskrifterna kan begäras av kommun eller den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställts, se 7 § andra stycket. Även en enskild kan alltså bli ersättningsskyldig och om utskottets uttalande följs skulle den enskilde kunna bli skyldig att stå för skador på grund av tidigare beslut av det allmänna. Möjligheten att göra gällande en regressrätt om kostnaden medför att utskottets uttalande bör vara vägledande även när det senaste beslutet avser föreskrifter för vattenskyddsområde som har begärts av en enskild. I används kvalifikationsgränsen "pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras". Enligt ackumuleringsregeln skall i vissa fall hänsyn tas till skador enligt bestämmelser där en annan kvalifikationsgräns används. Detta är fallet beträffande vissa beslut enligt 14 kap. 8 § , för vilka det anges att rätt till ersättning föreligger om "skadan är betydande i förhållande till värdet av berörd del av fastigheten". Frågan om ackumuleringsregelns tillämpning i fråga om skador för vilka gäller olika kvalifikationsgränser diskuteras i bet. 1986/87:BoU4, s. 29 f. Ersättning vid vissa undersökningar 10 § För skada och intrång som tillfogas fastighetsägaren genom åtgärder enligt 28 kap. 1 § betalas ersättning av staten. Om åtgärderna har vidtagits av en kommun eller av någon annan på uppdrag av en kommun, skall ersättning i stället betalas av kommunen. Ersättning enligt första stycket skall inte betalas, om åtgärderna vidtas med anledning av tillsyn över en verksamhet som utövas på fastigheten. Talan om ersättning väcks vid den miljödomstol inom vars område marken eller större delen av den finns. För att fullgöra sina uppgifter enligt denna balk har enligt 28 kap. 1 § en myndighet och den som på myndighetens uppdrag utför ett arbete rätt att få tillträde till fastigheter, byggnader, andra anläggningar samt transportmedel och att där utföra undersökningar och andra åtgärder. Åtgärderna skall enligt 28 kap. 6 § utföras så att minsta skada och intrång orsakas. Trots detta kan det naturligtvis uppkomma skador och intrång. Paragrafen ger rätt till ersättning, även om det allmänna har iakttagit all tänkbar aktsamhet. Det är alltså fråga om ett rent strikt ansvar. Rätten till ersättning är inte begränsad till fall där markägarens rådighet över marken har inskränkts. Ersättning förutsätter alltså inte att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten har avsevärt försvårats. Ersättning kan givetvis utgå för t.ex. hinder i den verksamhet som bedrivs, men även för faktiska skador på marken. Ersättning skall betalas av staten eller en kommun. Detta gäller även om skadan har orsakats av någon annan som handlar på statens eller kommunens vägnar. Tillträde enligt 28 kap. 1 § sker ofta för att utöva tillsyn. Ersättningsskyldighet enligt paragrafen föreligger inte för åtgärder som sker som ett led i utövande av tillsyn mot en verksamhet som bedrivs på den skadade fastigheten. Detta gäller även om verksamheten utövas av någon annan än fastighetsägaren och åtgärderna medför skada för fastighetsägaren. Rätt till ersättning har däremot den fastighetsägare som lider skada t.ex. för att mätinstrument placeras på fastigheten som ett led i utövandet av tillsyn över en verksamhet som bedrivs på en annan fastighet. Undantaget från ersättningsskyldighet i det andra stycket hindrar inte att skadestånd kan utgå enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen vid fel eller försummelse i myndighetsutövning. Talan om ersättning skall enligt paragrafens tredje stycke väckas vid miljödomstol. Ersättning vid förelägganden om stängselgenombrott 11 § Den som har stängsel och har anordnat en grind eller någon annan genomgång på grund av ett föreläggande enligt 26 kap. 11 § är berättigad till ersättning av staten för detta och för underhåll av genomgången. Ersättning skall dock inte betalas, om det är uppenbart att stängslet endast avser att stänga ute allmänheten från ett område där den annars skulle ha fått färdas fritt. Första stycket gäller också, när en övergång har gjorts över ett dike på grund av ett föreläggande enligt 26 kap. 11 §. Enligt paragrafen skall staten betala ersättning vid förelägganden om stängselgenombrott och dikesövergångar. Motsvarande gäller enligt 30 § naturvårdslagen. Både materialkostnad och arbetskostnad skall ersättas. Däremot skall ersättning inte utgå för eventuell olägenhet av att allmänheten får tillträde till området.