prop · GL0355 · 1998-01-01 00:00:00 — Medlen avsätts under det under femte huvudtiteln uppförda reservationsanslaget G 2. 12.4 Forskningsfrågor Regeringens bedömning: har fått i uppdrag att utveckla forskning om våld mot kvinnor och att införliva ett jämställd- hetsperspektiv inom ramen för myndighetens forsknings- och utveck- lingsverksamhet. Kommissionens förslag: Kommissionen anser att forskningen om våld måste utvecklas och att regeringen bör uppdra åt lämplig myndighet att utarbeta en plan för hur en sådan utveckling skall kunna komma till stånd. Remissinstanserna: Samtliga instanser är positiva till eller har ingen- ting att erinra mot kommissionens bedömning att forskningen om våld mot kvinnor behöver utvecklas. Skälen för regeringens bedömning: Forskning om olika aspekter av våld mot kvinnor är ett viktigt led i en ökad kunskapsutveckling på om- rådet. Härvidlag har senare års kvinnoforskning lämnat viktiga bidrag. Regeringen delar kommissionens uppfattning att det är angeläget att forskningen på området fortsätter att utvecklas. har emellertid mycket hänt i dessa frågor, inte minst som en följd av den av regeringen inrättade professuren i sociologi, särskilt kvinno- forskning, särskilt våld mot kvinnor, vid . Inom ra- men för professuren pågår ett omfattande forskningspro- gram, Kön i förändring och stabilitet, i vilket 26 forskare deltar. Inom ramen för forskningsprogrammet finns också ett organiserat samarbete med forskare i andra EU länder. bildades ohälsa till hälsa, med forskare från universiteten i , och i ämnena sociologi, statsvetenskap, psykologi, teologi, allmän medicin, gynekologi och psykiatri. Även vid Rikskvinnocentrum i för kvinnor som misshandlats och våldtagits pågår, som nämnts i avsnitt 8, forskning och dokumenta- tion om främst behandlingsmetoder och andra frågor i samband med centrumets verksamhet. Rikskvinnocentrum samarbetar med , bl.a. i ett forskningsprojekt om våld mot kvinnor med invand- rarbakgrund. Rikskvinnocentrum har även initierat ett nordiskt forskar- nätverk. genomförs i centrumets regi även ett forsknings- projekt om förekomsten av misshandel under graviditet. Vid har, på upp- drag av regeringen, docenten arbetat fram en kunskaps- sammanställning om svensk och internationell forskning om våld mot kvinnor med titeln mot kvinnor, En kunskapsöversikt om kvinnomisshandel och våldtäkt, dominans och kontroll, utgiven av förla- get . Även om forskning i frågor om våld mot kvinnor såldes, genom den särskilda professuren, genom genom Rikskvinnocentrums verksamhet, ha kommit att få en hemvist i , bedrivs forskning på området även på många andra håll. T.ex. har och Brottsofferfonden lämnat stöd till sådan forsk- ning. Regeringen vill i sammanhanget även framhålla verksamheten vid det Nationella sekretariat för genusforskning som är en särskild inrättning vid . Sekretariatet skall enligt sin förordning (SFS 1997:61) främja genusforskning och verka för att bety- delsen av ett genusperspektiv uppmärksammas i alla forskning. Detta skall ske genom utredningsarbete, opinionsbildning och informations- spridning. Genom att det i sekretariatets uppgifter ingår att bl.a. över- blicka genusforskningen i och att aktivt främja spridningen av dess resultat och att analysera behovet av genusforskning inom alla ve- tenskapsområden, utgår regeringen från att även forskning om våld mot kvinnor kommer att uppmärksammas i sekretariatets arbete. Det kan i sammanhanget även nämnas att regeringen beviljade Jämställdhetscentrum vid ett bidrag för att kunna genomföra en kartläggning av befintlig s.k. mansforskning, såväl nationell som internationell. Syftet med kartläggningen är bl.a. att identifiera sådana områden inom mansforskningen, d.v.s. forskning om förändrade mansroller och om maskulinitet, som är bristfälligt utfors- kade. Därmed kan ökad kunskap även komma att vinnas om i vilken ut- sträckning frågor om mäns våld mot kvinnor har belysts utifrån ett mans- perspektiv i befintlig forskning. Sådan forskning är enligt regeringens uppfattning angelägen. Mot den ovan beskrivna bakgrunden anser regeringen inte det nu på- kallat att, som kommissionen föreslagit, ge en myndighet ett särskilt uppdrag att utarbeta en plan för hur forskning om våld mot kvinnor skall utvecklas. Under avsnittet 8 har regeringen dock aviserat sin avsikt att besluta om medel till Rikskvinnocentrums forsknings- och utvecklings- arbete. Därutöver anser regeringen att den kriminal- och rättsvetenskapliga forskningen om våld mot kvinnor är eftersatt. Verksamheten vid Brotts- förebyggande rådet är föremål för förändring. över- tog myndigheten ansvaret för den officiella rättsstatistiken från Statis- tiska centralbyrån. överfördes forskningsenhet till . Rådet skall även i fortsätt- ningen vara expertorgan åt regeringen och rättsväsendets myndigheter. Genom organisationsförändringarna kommer myndigheten mer än tidi- gare att fungera som ett centrum för forsknings- och utvecklingsverk- samheten inom hela rättsväsendet. Rådet skall prioritera samma områden som prioriteras inom kriminalpolitiken i stort och skall även prioritera lokalt brottsförebyggande arbete. Sammantaget innebär detta även att rådets förutsättningar för att kunna öka insatserna i fråga om våldsbrottsligheten mot kvinnor väsentligt för- bättrats. Regeringen anser det angeläget att så sker och har därför gett i uppdrag att utveckla sin forskning på området och att öka insatserna för att införliva ett jämställdhetsperspektiv och frågor om våld mot kvinnor i rådets hela forsknings-, utvecklings- och informationsverksamhet (se bilaga 12). Det innebär bl.a. att rådet bör avsätta resurser för kompetensuppbyggnad, metodutveckling m.m. och att ett ökat erfarenhets- och informationsutbyte bör ske med kvinno- forskningen i dessa frågor. Myndigheten skall även följa den internatio- nella utvecklingen i frågor om våld mot kvinnor. I avsnitt 6 har rege- ringen angett att nu pågående arbete för att förbättra statistiken när det gäller våldsbrott mot kvinnor inom bör bedri- vas skyndsamt. I avsnitten 7 och 16 har regeringen redovisat att har fått i uppdrag att bedriva ett utvecklingsarbete dels fråga om våld mot kvin- nor och dels i fråga om prostitution, det senare bl.a. för att sammanställa kunskap om prostitutionens omfattning och utveckling. Mot bakgrund av det nu nämnda och i beaktande av det aktiva forsk- ningsarbete som således redan bedrivs, gör regeringen bedömningen att några ytterligare insatser inte behöver vidtas för att sti- mulera en ökad forskning om våld mot kvinnor. 13 Brott mot kvinnofrid m.m. 13.1 Ett kvinnofridsbrott införs Regeringens förslag: Ett nytt brott skall införas i . Det tar främst sikte på upprepade straffbara kränkningar som riktas mot närstående kvinnor men omfattar även barn och andra närstående per- soner. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskild hänsyn tas till det upprepade eller systematiska i beteendet. Förslaget innebär att den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. mot en närstående eller tidigare närstå- ende person skall dömas för grov fridskränkning. En förutsättning för att kunna döma för det nya brottet är att gärningarna varit ett led i en upprepad kränkning av personens integritet och varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Straffet skall vara fängelse, lägst och högst . Har gärningarna begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhål- landen, skall brottet i stället rubriceras som grov kvinnofridskränk- ning. Kommissionens förslag: Överensstämmer i viss mån med regeringens förslag. Kommissionen har emellertid förslagit att det nya brottet också skall omfatta sådana gärningar som inte är straffbara . Kommissio- nen har också velat fokusera på mäns våld och andra övergrepp mot kvinnor. Kommissionens lagtextsförslag har därför utformats så att be- stämmelsens första stycke endast omfattar mäns gärningar mot kvinnor och rubriceras som kvinnofridsbrott. Ett andra stycke omfattar sådana handlingar som begås av en man mot en annan man eller av en kvinna mot en annan kvinna eller mot en man och rubriceras som fridsbrott. Kommissionens förslag omfattar inte heller handlingar mot minderåriga barn. Fängelse föreslås som lägsta straff för det nya brottet. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ungefär hälften av re- missinstanserna avstyrker förslaget och åberopar betydande tillämp- ningsproblem. Flera remissinstanser påpekar också att det föreslagna lägsta straffet (fängelse ) är alltför strängt, särskilt eftersom det fö- reslås en kriminalisering av nu inte straffbelagda gärningar. Många re- missinstanser avstyrker också förslaget att gå ifrån straffbestämmelser- nas könsneutrala utformning. Flertalet av de remissinstanser som avstyrker förslaget tillstyrker i stället reservanternas förslag i denna del. Reservanternas förslag innebär att, istället för att ett kvinnofrids- respektive fridsbrott införs, det skall framgå direkt av lagtexten beträffande misshandel, olaga tvång och olaga hot att brottet skall anses som grovt om det varit ett led i en syste- matiska kränkning av en närstående eller tidigare närstående person. Bakgrund: Kommissionen har haft sitt fokus inriktat på mäns våld mot kvinnor i nära relationer. Kommissionen har beskrivit det som i mo- dern kvinnoforskning kallas för normaliseringsprocessen. Det är en pro- cess i vilken våldet och vidmakthållandet av våldet gradvis blir ett nor- malt inslag i vardagen i de relationer där det förekommer. I den proces- sen är många mekanismer verksamma, mekanismer som var för sig och särskilt i kombination med varandra gör misshandeln till en process med djupgående konsekvenser för båda parter i relationen. Kännetecknande för de resultat som kvinnoforskningen presenterat på detta område är att våldet i nära relationer snarare är knutet till föreställningar om mannens kontroll och kvinnans underordning i relationen, än relaterat till förkla- ringar där misshandeln ses som en rad mer eller mindre isolerade hand- lingar utförd av en misshandlare som har andra problem, t.ex. alkohol- missbruk eller övergrepp i barndomen. Kommissionen har även konkret beskrivit hur mannens övergrepp mot en kvinna i nära relationer kan se ut, ett mönster som enligt kommissio- nen många utsatta kvinnor känner igen (betänkandet s. 300): I början av förhållandet är mannen ofta mycket kärleksfull och upp- vaktande. Han har en stark övertalningsförmåga och vill lära känna kvinnan på djupet. börjat uppvaktningen att ta sig onormala proportioner, varvid den första tidens positiva uppmärksam- het mot kvinnan vänds i kontroll av henne. Mannen börjar tala illa om kvinnans släkt och vänner. Han vill inte att hon skall umgås med nå- gon eller att hon ska ha egna fritidsintressen. Han är svartsjuk. Kvin- nan blir på detta sätt alltmer isolerad. Därefter är det inte ovanligt att mannen börjar kritisera henne. Allt hon gör är fel. På detta sätt bryts kvinnan ned psykiskt, och det är ofta i detta skede, när hennes själv- känsla är skadad, som det första slaget kommer. Övergreppen mot kvinnan konstituerar den s.k. normaliseringsprocessen, som är en följd av upprepat våld i förening med isolering samt växling mellan våld och värme. Den nära relationen mellan offer och gärningsman kom- mer därför att förstärka kvinnans utsatthet. Genom normaliseringspro- cessen kommer kvinnan att successivt flytta sina gränser för vad som kan accepteras i ett förhållande. Övergreppen har inte sällan pågått innan de kommer till myndigheternas kännedom, om kvinnan överhuvud taget berättar om brotten. Att leva med en man som misshandlar och hotar och att ständigt ha ett latent hot hängande över sig innebär en mycket stor psykisk påfrestning för kvinnan. Det straffrättsliga regelsystemet fokuserar på enskilda handlingar. Be- visningen koncentreras till följd härav normalt på ett preciserat händelse- förlopp. I misshandelsmål är det t.ex. ofta fråga om ett eller flera slag har utdelats en viss dag på en viss plats. När det är fråga om upprepade över- grepp kan det vara svårt för den drabbade att hålla isär olika händelser och att i detalj beskriva dem och precisera när och var de har utspelat sig. Ett undantag från denna fokusering på enskilda gärningar är om brottet är konstruerat som ett fortlöpande, s.k. perdurerande brott. Frågan om i vilken omfattning varje påstådd gärning måste detaljeras och preciseras har bl.a. tagits upp av i rättsfallet NJA 1991 s. 83. I rättsfallet behandlades frågan om beviskrav och bevisvärde- ring i mål om våldtäkt och misshandel vid ett stort antal tillfällen . Av avgörandet framgår att det inte är nödvändigt att beträf- fande varje enskild gärning ange detaljerade uppgifter och precisera tid och plats för att beviskravet skulle vara uppfyllt. Däremot måste några konkreta gärningar kunna specificeras. Även i NJA 1992 s. 446, som rörde sexualbrott mot en underårig dotter, har beviskravet tillämpats på samma sätt. Även psykiskt våld är under vissa förutsättningar straffbart. Den som tillfogar en annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta kan dömas för misshandel. Till sjukdom räknas även psykisk sjukdom och psykisk invaliditet, dvs. handlingen skall medföra en medicinskt påvisbar effekt, t.ex. psykisk chock eller neuros. För ansvar krävs att gärningen har orsa- kat effekten (kroppsskadan, sjukdomen eller smärtan) och att orsakssam- bandet mellan gärningen och effekten är adekvat, dvs. det måste röra sig om en effekt som typiskt sett kan uppkomma i samband med gärningen. Vidare krävs att gärningsmannen har uppsåt att åstadkomma både gär- ningen och effekten. Vid allvarliga former av psykiskt våld är det troligt att det går att bevisa att de medicinskt påvisbara effekterna hänger sam- man med våldet. I sådana fall kan det därför vara möjligt att döma till ansvar för misshandel. Vid mindre allvarliga former av psykiskt våld kan det dock vara svårt att bevisa att en medicinskt påvisbar effekt har ett sådant samband med våldet att det går att döma till ansvar. Skälen för regeringens förslag: Ett kvinnofridsbrott med en annan lagteknisk konstruktion Kommissionens förslag bygger på redogörelser från kvinnor som utsätts för våld av en man som de har eller har haft en nära relation till. Därav framgår tydligt att det inte är de enskilda handlingarna i sig som karaktäriserar kvinnans utsatta situation, utan främst den press och den systematiska kränkning hon ständigt utsätts för. Många kvinnor beskriver övergreppen som en pågående process, liknande den som be- skrivits i kvinnoforskningen. Kommissionen har velat straffbelägga denna process som ett enda fortlöpande (perdurerande) brott, bland annat med motiveringen att de enskilda handlingarna var för sig inte förmår täcka det samlade straffvärdet av denna process. Gärningarna måste en- ligt kommissionens förslag visserligen preciseras till sin karaktär och ha utförts , men det skall inte krävas att kvinnan tidsmässigt anger varje handling i detalj. Regeringen delar bedömningen att den situation som en kvinna som utsatts för upprepade kränkningar kan befinna sig i är något som kan göra ett brott särskilt straffvärt. Dagens lagstiftning medger i viss utsträck- ning också att sådana hänsyn tas. Domstolarnas praxis tyder på att de, särskilt när det är fråga om mer allvarliga kränkningar, beaktar den sär- skilda utsatthet som följer av att offret är en närstående person. kan således misshandel av en närstående kvinna bedömas som grov misshandel under åberopande av sådana skäl som kommissionen anfört till stöd för sitt förslag till ny straffbestämmelse. När det gäller grövre brott finns det enligt regeringens bedömning inte någon anledning att anta att domstolarna inte bedömer upprepad misshandel mot närstående eller tidigare närstående kvinnor som grov misshandel i de fall det finns skäl för det. Frågan är dock om sådana hänsyn tas när de enskilda kränk- ningarna inte når upp till denna nivå. Kränkningar av det slag som kom- missionen behandlat kan inte sällan bestå av upprepade, var för sig rela- tivt lindriga gärningar. Det kan röra sig om exempelvis upprepad lindrig misshandel, ofredande och hemfridsbrott. Det systematiska i förfarandet kan emellertid sammantaget leda till en mycket betydande kränkning av den utsatta personen. Regeringen delar kommissionens bedömning att det behövs en generell uppgradering av straffvärdet för sådana gärningar även i fall då grovt brott inte bedöms föreligga. Kommissionens förslag bygger därutöver på att förfarandet snarare är en fortlöpande kränkning än en serie individualiserade händelser och att straffbestämmelsen skall omfatta också förfaranden som inte är straffbara. Kommissionens förslag att ge brottet en karaktär av fortlöpande kränk- ning kan i och för sig te sig tilltalande. Kommissionen har dock, som flera remissinstanser påpekat, inte tillräckligt beaktat att detta inte löser de grundläggande bevisproblem som ofta finns i mål av denna typ. Även om brottet framställs som ett fortlöpande förfarande måste åklagaren kunna bevisa de enskilda händelser som manifesterar den kränkning som förfarandet innefattar. Kommissionens konstruktion kan leda till att be- skrivningen görs vag och oprecis, vilket försvårar förutsättning- arna för att bevisa brott. Flera remissinstanser som avstyrkt förslaget har också pekat på risken att bestämmelsen kan leda till avsevärda svårigheter när det gäller frågan om vilka gärningar som har prövats av domstolen, dvs. vid en bedömning av domens räckvidd eller den s.k. rättskraften. Enligt kommissionens förslag skall grova brott, t.ex. grov misshandel, inte omfattas av den nya straffbestämmelsen och därmed inte av rätt- skraften, även om de begåtts inom den tidsperiod som kvinnofridsbrottet enligt åklagarens gärningsbeskrivning omfattar. Brott av normalgraden skall däremot omfattas av rättskraften. För handlingar som utgör grövre brott och som inte har behandlats av domstolen när frågan om kvinno- fridsbrott prövats skall alltså åklagaren senare kunna väcka åtal även om de begåtts inom den tid för vilken mannen redan dömts för kvinnofrids- brott, medan det inte är möjligt för brott av normalgraden eller för lindri- gare brott. För att kunna konstatera vilka handlingar som omfattas av rättskraften kan det vara nödvändigt med en omfattande bevis- ning inför domstolen avseende frågan om en enskild handling i sig utgör grovt brott. Sådana svårigheter att bedöma domens rättskraft kan visser- ligen uppkomma vid andra brott som består av flera handlingar, men den av kommissionen föreslagna konstruktionen av brottet som ett fortlö- pande s.k. perdurerande brott förstärker dessa svårigheter. Kommissionens förslag innebär vidare att brottet skall omfatta sådan psykisk misshandel som inte är straffbelagd. Kommissionen har velat straffbelägga t.ex att förbjuda kvinnan att träffa släktingar eller vänner eller att gå ut eller att mannen på ett grovt sätt talar nedsättande till kvinnan. Hit räknas också enligt kommissionen diffusa hot från man- nens sida, såväl uttalade som outtalade, att mannen gömmer telefon eller nycklar samt vissa kontrollerande beteenden från mannens sida. Enligt den föreslagna lagtexten skall det vara tillräckligt för kvinnofridsbrott att en fysisk eller psykisk påverkan har skett som varit ägnad att varaktigt kränka kvinnans integritet och skada hennes självkänsla. Det är alltså enligt kommissionen förslag tillräckligt att endast en psykisk påverkan har skett. Något klargörande resonemang om vilka handlingar, utöver våld eller hot, som innefattas i bestämmelsen finns inte i förslaget. I den s.k. lega- litetsprincipen ingår att det straffbara området skall vara tydligt avgrän- sat. Straffbuden skall alltså vara så klart formulerade att det i förväg går att avgöra vilka gärningar som är straffbara och vilka som inte är det. Enligt regeringens uppfattning finns det en uppenbar risk att en straffbe- stämmelse som tar sikte på lindrigare psykisk misshandel skulle bli allt- för oprecis och omfatta en alltför oöverskådlig krets av gärningar för att kunna godtas. Legalitetsprincipen talar alltså emot en sådan reglering. Att straffbelägga sådan lindrigare psykisk misshandel har inte heller i tidigare lagstiftningsärenden bedömts vara ändamålsenligt (se prop. 1992/93:141 s. 57 f.). Kommissionens förslag i denna del bör därför en- ligt regeringens mening inte genomföras. Regeringen delar dock kommissionens uppfattning att det är angeläget att ytterligare markera allvaret i sådan brottslighet som riktar sig mot per- soner i nära relationer och som präglas av att de sammantaget är avsedda att systematiskt kränka den utsatta personen. Detta bör, såsom kommis- sionen föreslagit, åstadkommas genom införandet av ett särskilt frids- brott. Vid konstruktionen av ett sådant brott bör beaktas att det torde vara ytterst ovanligt att det, vid sådana kränkningar som avses, den krän- kande personen inte begår några straffbara handlingar. Detta talar för att gärningen, vid utformningen av brottsbeskrivningen, bör bestå i en serie i och för sig straffbelagda gärningar. En lösning som innebär att den nya straffbestämmelsen omfattar flera straffbara gärningar som va- rit ett led i en upprepad kränkning och som varit ägnad att allvarligt skada personens självkänsla tar tillvara vad kommissionen velat åstad- komma med sitt förslag, nämligen att markera allvaret i sådan brottslig- het och få till stånd en helhetsbedömning av den utsatta kvinnans situa- tion. Med en sådan konstruktion av brottet minskar vidare svårigheterna att bedöma vad som omfattas av domens rättskraft. Domstolen måste såle- des kunna konstatera vilka enskilda straffbara gärningar som har begåtts. Några remissinstanser har också framfört att svårigheter att bedöma nödvärnssituationer kan uppkomma på grund av utredningsförslagets brottskonstruktion. Nödvärnsrätten innebär bl.a. en rätt att använda en i och för sig straffbar handling för att skydda sig mot ett pågående eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom, under förut- sättning att det inte kan anses uppenbart oförsvarligt med hänsyn till an- greppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt (24 kap. 1 § ). Eftersom kvinnofridsbrottet enligt kommissionens förslag är konstruerat så att det är den pågående proces- sen som straffbeläggs skulle det kunna hävdas att kvinnan har nödvärns- rätt under hela den tid åtalet avser, oavsett om mannen vid tillfället har påbörjat ett brottsligt angrepp eller om det kan anses överhängande. Med en konstruktion som innebär att brottet består av en serie i och för sig straffbara gärningar måste nödvärnshandlingen vara knuten till de brotts- liga angrepp som omfattas av åtalet. Regeringen finner, mot bakgrund av det anförda, övervägande skäl tala för att det skall införas ett nytt brott som markerar det särskilt straffvärda i en långvarig och upprepad kränkning av en annan person och där förfa- randet består i en serie i och för sig straffbelagda gärningar. Konstruktio- nen bygger på att domstolen skall döma för det nya brottet i stället för de brott som de enskilda gärningarna innefattar. Att på detta sätt konstruera ett brott som består i att gärningsmannen begår vissa i och för sig som särskilda brott straffbelagda gärningar är inte ovanligt. Det kan således jämföras med konstruktionen av brotten rån (8 kap. 5 § ) och olaga tvång (4 kap. 4 § ). Vad avser den närmare avgräns- ningen av det nya brottet kan följande anföras. Vid införandet av ett nytt brott måste utgångspunkten vara att bestäm- melsen skall avse alla straffvärda förfaranden inom det område den är avsedd att skydda. Sådana kränkningar som ovan berörts kan i och för sig uppstå i en mängd situationer. Starka skäl talar dock för att brottet endast skall omfatta gärningar som riktar sig mot närstående.