prop · GL03168 · 1998-01-01 00:00:00 — Utredningen föreslår den justeringen när det gäller kravet på god tro att omständigheterna vid förvärvet skall ha varit sådana att förvärvaren inte ens borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. Därmed framgår det enligt utredningen klart att varje skäl till misstanke om överlåtarens bristande behörighet utesluter ett godtrosförvärv. Huvuddelen av remissinstanserna ställer sig antingen bakom förslaget eller riktar inga invändningar mot det. JO är dock tveksam till om det föreslagna uttryckssättet är mer klargörande än det nuvarande. Hovrätten för ifrågasätter om ändringen är sakligt befogad. Den ändring som utredningen föreslår innebär enligt regeringens mening ett förtydligande av det relativt stränga aktsamhetskrav som ställs för att en förvärvare skall anses vara i god tro. Sålunda kommer det tydligare att framgå att det när omständigheterna är sådana att det finns anledning till misstanke om överlåtarens rätt att förfoga över egendomen krävs att förvärvaren närmare undersöker hur det verkligen förhåller sig. Ett sådant förtydligande är i sig värdefullt. Den föreslagna ändringen innebär dock inte enbart ett förtydligande av det aktsamhetskrav som redan gäller. En ändring från att omständig- heterna vid förvärvet skall ha varit sådana att förvärvaren inte borde ha insett överlåtarens bristande behörighet till att han inte ens borde ha misstänkt detta innebär en klar skärpning av aktsamhetskravet. Varje omständighet som gör förvärvaren misstänksam om säljarens rätt att förfoga över egendomen ställer med den föreslagna lydelsen ett krav på förvärvaren att vidta kontrollåtgärder, t.ex. genom att ställa följdfrågor eller att ta kontakt med en tidigare ägare. Sådana åtgärder måste leda till att de omständigheter som gett anledning till misstanke fått en rimlig och acceptabel förklaring. Det blir inte heller möjligt att som förvärvare freda sig enbart med att det vid förvärvet inte funnits någon praktisk möjlighet att vidta ytterligare kontroller. Ger situationen anledning till misstanke kan något godtrosförvärv i ett sådant läge inte göras. Det finns enligt regeringens mening goda skäl för en skärpning av godtroskravet. Hovrätten för har utöver sitt ifrågasättande av det sakligt befogade i den föreslagna ändringen också ansett att det är betänkligt att använda sig av olika bevisgrader eftersom innebörden av begreppen ändå är så vag. Dessutom för enligt hovrätten den föreslagna lydelsen tankarna till brottmål. Ändringen tar emellertid som framgår av det som sagts ovan bara sikte på aktsamhetskravet. Förslaget innebär sålunda enbart en förändring av den måttstock som de samlade omständigheterna vid förvärvet skall prövas mot. Den föreslagna ändringen skulle alltså inte medföra någon förändring när det gäller frågan om bevisbördan för dessa omständigheter eller när det gäller bevisvärderingen. Uttrycket "misstänkt" är som hovrätten konstaterar lätt att förknippa med brottmål. Emellertid förekommer uttrycket också inom civilrätten, t.ex. i flera av skuldebrevs- lagens bestämmelser. Hovrättens invändningar i dessa delar är sålunda enligt regeringens uppfattning inte sådana att de bör hindra att godtrosförvärvslagen ändras på det sätt som utredningen föreslagit. Regeringens slutsats av det anförda blir att godtrosförvärvslagen bör ändras på det av utredningen föreslagna sättet. För god tro bör alltså i detta sammanhang krävas att omständigheterna vid förvärvet var sådana att förvärvaren inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. 6 Förstärkt rätt för målsägande vid hävande av återställandebeslag 6.1 En tidsfrist införs Regeringens förslag: En målsägande skall underrättas om att ett beslag av egendom som han gör anspråk på kan komma att hävas. För att ge målsäganden möjlighet att säkerställa sin rätt kombineras underrättelsen med en tidsfrist innan beslaget får hävas. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se promemorian s. 7). I promemorian föreslås att tidsfristen skall vara . Remissinstanserna: Alla remissinstanser utom en tillstyrker förslaget om en tidsfrist eller lämnar det utan invändning. Flera remissinstanser anser dock att tidsfristen bör vara längre. Bakgrund: Enligt 27 kap. 1 § kan ett föremål tas i beslag bl.a. om det skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott. Sådana beslag görs för att egendom som misstänks ha tagits från någon genom brott skall kunna återställas till ägaren. De brukar benämnas återställandebeslag. Denna typ av beslag syftar alltså närmast till att säkra en målsägandes rätt till viss egendom och kan därför i viss mån liknas vid det civilprocessuella tvångsmedlet kvarstad. Ett yrkande om att få ut egendom som grundas på ett påstående om bättre rätt kan i ett brottmål riktas inte bara mot en misstänkt utan även mot t.ex. den som påstår sig ha förvärvat den omtvistade egendomen i god tro. Eftersom beslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel, även om återställandebeslag har civilrättsliga syften, får det endast förekomma inom ramen för en förundersökning eller en brottmålsrättegång som inte har avgjorts genom ett lagakraftvunnet avgörande. Ett beslag skall därför hävas så snart förutsättningarna för beslaget inte längre föreligger. Så är fallet t.ex. när en förundersökning läggs ned (se 27 kap. 8 § första stycket ). Detsamma gäller om åklagaren först sedan åtal har väckts finner att så inte borde ha skett och lägger ned åtalet med stöd av 20 kap. 9 § , eller om rätten med stöd av 22 kap. 5 § avskiljer en talan om enskilt anspråk från behandlingen av åtalet för att handläggas som ett tvistemål. Den fortsatta handlägg- ningen av enskilda anspråk skall under alla förutsättningar ske efter civil- processuella principer (22 kap. 6 § , m.fl., Nya , s. 282 och 284 f., samt prop. 1987/88:1 s. 7). När en domstol avgör ett mål skall den pröva om eventuella beslag skall bestå (27 kap. 8 § ). Ett beslag skall alltid hävas när ogillande dom meddelas (m.fl., Nya , s. 361 och s. 369, samt JO:s ämbetsberättelse 1978/79 s. 28). Utgångspunkten i gällande rätt är således att det inte är tillåtet att besluta om fortsatt beslag efter en frikännande dom eller sedan ett yrkande om återställande av beslagtaget gods ogillats. Utgångspunkten för beslag är att det endast utgör en tillfällig besittningsrubbning. Konsekvensen av att beslaget hävs blir därför att egendomen skall lämnas tillbaka till den person från vilken den togs, om inte en domstol har bestämt att någon annan skall få ut egendomen eller har förklarat den förverkad. Även om ett beslag hävs innan ett yrkande om bättre rätt till egendomen prövats av domstol, skall inte någon sådan prövning göras av den som fattar beslutet om hävning. Detta gäller även i de fall där det framstår som helt klart att den hos vilken beslaget gjordes inte har gjort något godtrosförvärv. Detta beror på att beslag endast är ett straff- processuellt tvångsmedel och inte ett förfarande för att avgöra vem som har bättre rätt till egendom. Några särskilda regler om att målsäganden skall underrättas i samband med att ett beslag hävs finns inte. En målsägande som antingen har angett brottet, anmält enskilt anspråk eller begärt att bli underrättad skall däremot i regel underrättas när förundersökningen läggs ned eller beslut fattas om att åtal inte skall väckas (se 14 § förundersökningskungörelsen, 1947:948). Skälen för regeringens förslag: När stöldgods påträffas och det kan spåras till en målsägande, underrättas den bestulne. Denne uppfattar då ofta situationen så att han kan räkna med att myndigheterna kommer att agera för att hans anspråk på egendomen skall säkerställas och prövas. Om emellertid utredningen leder till att åtal inte väcks, skall beslaget hävas och den beslagtagna egendomen genast lämnas tillbaka till den tidigare misstänkte. Målsäganden måste i detta läge agera själv för att ta till vara sin rätt, något som han oftast är helt oförberedd på eftersom han dels ofta tror att myndigheterna skall bevaka hans rätt, dels inte får någon underrättelse om att beslaget hävs. Dessa förhållanden leder till att målsäganden i många fall inte får tillbaka sin egendom, trots att det kan tyckas vara helt klart att den tidigare misstänkte inte har gjort ett godtrosförvärv av egendomen. Detta är otillfredsställande och målsägandens rätt bör stärkas. Genom en ändring av reglerna för förfarandet i samband med att beslag hävs bör den som gör anspråk på egendomen ges ökade praktiska möjligheter att få sin rätt prövad. En sådan ändring kan också leda till att missuppfattningarna om möjligheterna att göra godtrosförvärv minskar. Regeringen föreslår sålunda att en målsägande som har gjort anspråk på viss beslagtagen egendom alltid skall underrättas om att egendomen kommer att lämnas tillbaka till den hos vilken beslaget gjordes. Vidare föreslås att ett återställandebeslag får hävas först efter underrättelsen. Regeringen har ovan förordat en övergång till vindikationsprincipen när det gäller stöldgods (se avsnitt 4). Den nu föreslagna regeln kommer inte att förlora sin betydelse i ett sådant regelsystem. I ett fall när en förundersökning läggs ned finns det, oavsett vilken princip man tillämpar, en risk att den hos vilken beslaget har gjorts skaffar undan egendomen om beslaget hävs. Flera remissinstanser har framhållit att den frist som föreslås i promemorian är för kort. Man har pekat på att målsäganden på grund av sjukdom, resa eller liknande kanske inte får del av underrättelsen direkt och att det också är nödvändigt för målsäganden att få tid på sig för att skaffa tillräckligt underlag för att ta ställning till eventuellt fortsatta åtgärder. Regeringen instämmer i bedömningen att den föreslagna tidsfristen är väl kort. En sådan frist som den nu föreslagna innebär dock ett men för den hos vilken beslaget gjordes. Tidsfristen bör därför inte vara längre än som krävs för att målsäganden skall kunna vidta åtgärder för att säkerställa sin rätt. Det innebär i regel att ansöka om kvarstad och få sin ansökan prövad. Enligt regeringens mening bör en tidsfrist från det att underrättelsen avsänts till målsäganden vara tillräcklig för detta syfte. Rätten till underrättelse och tidsfrist innan beslag hävs bör förutom målsäganden omfatta även den som har trätt i dennes ställe och har anmält anspråk på egendomen, t.ex. ett försäkringsbolag som har övertagit målsägandens rätt till egendomen. Däremot kan det knappast vara nödvändigt att underrätta den hos vilken beslaget gjordes eftersom egendomen enligt huvudregeln skall återlämnas till denne om inte domstol beslutar annat. 6.2 Vilka skeden av handläggningen skall bestämmelserna omfatta? Regeringens förslag: Bestämmelserna om underrättelse och tidsfrist skall omfatta samtliga skeden av förundersökningen och handlägg- ningen av åtalet fram till dess att domstol har avgjort målet genom dom. Beslaget skall bestå under tidsfristen. Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 9). Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Riksåklagaren anser att beslagsbeslutet alltid skall hävas men att hävningsbeslutet skall verkställas först efter det att underrättelsen har sänts till målsäganden. Skälen för regeringens förslag: Syftet med en underrättelseskyldighet och en tidsfrist innan ett beslag hävs är att göra det möjligt för den som gör anspråk på egendomen att få sitt anspråk prövat av domstol. För att nå detta syfte bör underrättelseskyldigheten omfatta först och främst de situationer då ett beslag kan komma att hävas innan åtal har väckts, dvs. när en förundersökning läggs ned eller när beslut fattas om att inte väcka åtal. Det finns också efter det att åtal har väckts situationer när det inte finns några straffprocessuella skäl att låta ett beslag bestå och detta därför skall hävas trots att den som gör anspråk på egendomen inte hunnit få sitt anspråk prövat av domstolen. Detta gäller om åklagaren beslutar att lägga ned åtalet samt om domstolen avvisar åtalet eller avskiljer ett enskilt anspråk för att handläggas som ett tvistemål. Förfarandet med underrättelseskyldighet och tidsfrist bör därför bli tillämpligt även för sådana situationer. Syftet med den föreslagna bestämmelsen är som anfördes inled- ningsvis att göra det möjligt för den som gör anspråk på egendomen att få anspråket prövat av domstol. Det finns således inte skäl att låta regeln omfatta även de situationer när domstolen faktiskt prövat frågan om bättre till egendomen. När en åklagare väcker åtal är han eller hon skyldig att på målsägandens begäran i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan (se 22 kap. 2 § ). I denna situation får den som gör anspråk på egendom hjälp att få sitt anspråk prövat av domstol. Om anspråket då också prövas i samband med brottmålet finns det i enlighet med det sagda inte skäl att låta de föreslagna reglerna bli tillämpliga. Reglerna bör däremot, som anfördes ovan, bli tillämpliga i den situationen att anspråket avskiljs för att handläggas som tvistemål och således inte kommer att omfattas av domen i brottmålet. I undantagsfall behöver åklagaren inte föra målsägandens talan (jfr 22 kap. 2 § ). I en sådan situation får målsäganden besked om detta och har då möjlighet att själv föra sin talan. Efter det att åtal har väckts kan målsäganden föra en sådan talan utan att det behöver ske genom stämning (45 kap. 5 § andra stycket ). Även här kommer det nu föreslagna förfarandet att vara tillämpligt om domstolen anser att en sådan talan bör avskiljas för att handläggas som ett tvistemål. Om målsäganden avstår från möjligheten att få sitt anspråk prövat finns det, mot bakgrund av syftet med den föreslagna förfarandet, inte skäl att göra detta tillämpligt. Om varken åklagaren eller målsäganden framställer något anspråk på den beslagtagna egendomen i samband med att brottmålet prövas skall således beslaget, i likhet med vad som gäller , hävas när det inte längre finns straffprocessuella skäl för det, t.ex. om domstolen ogillar åtalet. När det gäller frågan om beslaget skall bestå under fristen har Riksåklagaren föreslagit att beslagsbeslutet skall hävas men att beslutet om hävning skall verkställas först har gått från det att underrättelsen har avsänts. Ansvaret för avsändande av underrättelsen och den därmed sammanhängande bevakningsuppgiften skulle på detta sätt inte behöva ligga på åklagaren utan i stället på den tjänsteman inom polisen som har hand om godset. Syftet med förslaget skulle enligt Riksåklagaren vara att handläggningen skulle bli mer praktiskt utformad. En nackdel med att utforma bestämmelsen på det av Riksåklagaren föreslagna sättet är emellertid att man mister den naturliga kopplingen mellan det bakomliggande beslutet, t.ex. ett beslut att lägga ned en förundersökning, och beslutet av häva beslaget. I bedömningen av hur bestämmelsen bör utformas bör dessutom beaktas att bevakningsuppgifter inte är något ovanligt för vare sig åklagare eller domstolar. Bestämmelserna om en tidsfrist bör mot bakgrund av det anförda utformas på så sätt att beslaget består under fristen. Härigenom uppnås en enkel och praktisk lösning. Oavsett om åklagaren, undersöknings- ledaren eller domstolen har fattat beslagsbeslutet, får den som har fram- ställt anspråk på egendomen en underrättelse i samband med att en åtgärd vidtas som innebär att beslaget kan komma att hävas. Ansvaret för underrättelsen kommer i regel att ligga på den som har fattat det bakomliggande beslutet, vilket i sig är en lämplig ordning. Undantag från regeln om en tidsfrist bör dock som framhållits ovan göras när domstolen avgör målet genom dom. Dessutom bör undantag göras för det fallet att den som framställt anspråk på egendomen medger att beslaget hävs. I dessa fall finns det inte något skäl för en tidsfrist, utan beslaget bör hävas . 7 Ikraftträdande De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft . Ändringen i godtrosförvärvslagen bör inte tillämpas på förvärv som har gjorts före ikraftträdandet. En övergångsbestämmelse med detta innehåll bör tas in. De nya reglerna om beslag bör tillämpas även på beslag som har gjorts före ikraftträdandet. Några övergångsbestämmelser behövs därför inte i den delen. Den föreslagna underrättelsen till målsäganden i samband med att ett beslag skall hävas bör ofta kunna samordnas med annan information som lämnas till målsäganden under förundersökningen. Den föreslagna tidsfristen för målsäganden i samband med hävande av beslag innebär att polisen i vissa fall kommer att förvara det beslagtagna godset under ytterligare någon tid. Kostnaderna för en sådan förvaring bör dock bli marginella. Den möjlighet som tidsfristen ger och förtydligandet av de stränga krav som enligt lagen ställs för att ett godtrosförvärv skall anses föreligga kan förmodas medföra att målsägande och försäkringsbolag i ökad omfattning hävdar sin rätt att utan lösen få tillbaka stulen egendom. De nu framlagda förslagen kan emellertid enligt regeringens mening komma att medföra endast marginellt ökade kostnader för rättsväsendet. En ökning ryms inom den befintliga ramen för rättsväsendet. I detta sammanhang bör dessutom beaktas att den skärpning av aktsamhetskravet som föreslås även kan antas leda till att allmänheten i ökad utsträckning avstår från köp om det finns minsta misstanke om säljarens bristande förfoganderätt till egendomen. Den minskade handel med stöldgods som den föreslagna ändringen sålunda kan antas medföra bör ha en viss positiv kostnadseffekt särskilt för polisens brotts- bekämpande verksamhet. 9 Författningskommentar 9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre 3 § En förvärvare skall anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. En förutsättning för att ett godtrosförvärv skall uppkomma är att förvärvaren är i god tro beträffande överlåtarens behörighet att överlåta egendomen. I förevarande paragraf talas om vad som skall avses med begreppet god tro. Ändringen innebär att kravet när det gäller god tro skärps från inte borde ha insett till inte borde ha misstänkt . Övervägandena bakom ändringen har redovisats i avsnitt 5. När en förvärvare inser att överlåtaren inte är behörig att överlåta egendomen är han naturligtvis inte i god tro (se prop. 1985/86:123 s. 28 och 33). Med den nya bestämmelsen är förvärvaren inte heller i god tro när överlåtaren inte är behörig och förvärvaren vid överlåtelsen faktiskt misstänker detta. Men härtill kommer alltså att god tro förutsätter att förvärvaren inte heller på grund av omständigheterna borde ha misstänkt överlåtarens bristande behörighet. Det är främst bedömningen av vad som i detta hänseende kan krävas av förvärvaren som blir avgörande för tillämpningen av bestämmelsen. De förhållanden som skall beaktas vid bedömningen av om förvärvaren har varit i god tro eller inte är som förut egendomens beskaffenhet, förhållandena under vilka den utbjöds och omständig- heterna i övrigt. En exemplifiering av situationer där redan det hittills- varande aktsamhetskravet borde leda till bedömningen att förvärvaren inte varit i god tro finns i förarbetena till godtrosförvärvslagen (prop. 1985/86:123 s. 21 f.). Genom att "inte borde ha insett" ersätts med "inte borde ha misstänkt" försvåras möjligheterna att göra godtrosförvärv ytterligare. Med det nya rekvisitet blir det helt klart att förvärvaren inte kan freda sig med att det inte fanns några faktiska möjligheter att göra undersökningar angående överlåtarens behörighet. Vissa omständigheter medför ofta att förvärvaren inte skall anses ha varit i god tro, även om han faktiskt inte lagt märke till dessa omständig- heter eller ens ägnat dem en tanke. Att någon åtgärd har vidtagits för att förhindra eller försvåra identifiering är en sådan omständighet. En annan sådan omständighet är att det beträffande egendom som finns registrerad t.ex. bilar strax före överlåtelsen noterats flera ägarförändringar i registret. Som Lagrådet har framhållit kan dock inte en omständighet som förvärvaren saknat möjlighet att upptäcka i sig medföra att förvärvaren skall anses inte ha varit i god tro. Detsamma gäller omständigheter som förvärvaren visserligen hade kunnat upptäcka men som han inte haft anledning att efterforska. En situation där förvärvaren ofta inte kan anses vara i god tro enligt den nya bestämmelsen är att överlåtaren bjuder ut egendomen under ovanliga omständigheter som inte har en naturlig förklaring. Att en privatperson säljer begagnade föremål som han inte själv ägt och använt kan exempelvis ge skäl till misstankar som kan kräva ytterligare kontroll. När det gäller bilar som tagits in till från något annat land får den nya bestämmelsen antas inte sällan medföra ett krav på andra och ytterligare kontrollåtgärder än när förvärvet gäller bilar som förekommit bara i svensk handel. Det beror på att bilregistret i dessa fall endast ger begränsade upplysningar om ägarkedja och bilens ursprung. Emellertid är det även enligt den nya bestämmelsen möjligt att göra godtrosförvärv trots att omständigheterna initialt ger anledning till misstankar. Om förvärvaren tar reda på bakgrunden till ett misstänkt sakförhållande och därvid får en fullt rimlig förklaring, får han ofta anses ha gjort vad som ankommer på honom. Självklart innebär dock den nya regeln att särskilt den som köper något av en privatperson eller en okänd näringsidkare på gatan eller på marknader o.d. i fortsättningen utsätter sig för större risker än . Riskerna är särskilt stora vid köp av begagnade föremål, men även vid handel med nya varor finns det anledning till stor försiktighet utanför den reguljära handeln. Bestämmelsen är uppbyggd på samma sätt som enligt gällande rätt. Det innebär att bedömningen av om godtroskravet är uppfyllt i princip skall ske i två led. I det första ledet skall bedömas vad som faktiskt förekommit vid förvärvet, medan i det andra ledet skall avgöras om omständigheterna var sådana att förvärvaren borde ha misstänkt över- låtarens bristande behörighet. Därvid skall de samlade omständigheterna beaktas. I det första ledet ligger bevisbördan på förvärvaren på så sätt att han vid tveksamhet om vad som förekommit har att göra sannolikt att omständigheterna var sådana att han inte borde ha misstänkt överlåtarens bristande förfoganderätt. I det andra ledet sker däremot en rent objektiv prövning av vad förvärvaren med anledning av omständigheterna borde ha misstänkt. I verkligheten torde det ofta inte vara nödvändigt att genomföra en prövning i två led fullt ut. Sålunda torde domstolen ofta kunna konstatera vad förvärvaren borde eller inte borde ha misstänkt utan att behöva slå fast precis vad som förekommit. Det kan räcka att konstatera t.ex. att något förhållande var starkt ägnat att inge misstankar eller med motsatt utgång att någon omständighet gjorde situationen så betryggande att förvärvaren över huvud taget inte hade anledning att misstänka något. Denna lag träder i kraft . I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller 3 § i sin äldre lydelse. Ändringen föreslås träda i kraft . För förvärv som har gjorts gäller äldre lag. En person som före ikraftträdandet förvärvat ett föremål utan att ha insett eller bort inse överlåtarens bristande behörighet är alltså skyddad, även om omständigheterna var sådana att de gav anledning till misstankar. 9.2 Förslaget till lag om ändring i 27 kap. 8 § Om det inte inom den tid som avses i 7 § har väckts åtal eller kommit in någon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, skall beslaget hävas.