prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — 20 § Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer av andra stycket, medge dispens från 19 § första stycket, om kravet enligt 6 § skogsvårdslagen (1979:429) i fråga om återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska metoder. Vid bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen. En kommun får besluta att dispens enligt första stycket inte får medges för ett område inom kommunen, om det behövs med hänsyn till områdets betydelse för friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel eller något annat kommunalt intresse. I första stycket anges under vilka förutsättningar dispens kan ges från förbudet mot spridning enligt 19 §. Dispens kan inte ges beträffande områden inom vilka totalförbud gäller på grund av kommunens beslut enligt andra stycket. För att dispens skall kunna medges inom övriga områden inom kommunen krävs att det är nödvändigt att ta bort löv- vegetationen för att i enlighet med 6 § skogsvårdslagen trygga återväxten av en skog av tillfredsställande täthet och beskaffenhet i övrigt. Det krävs vidare att lövröjning inte rimligen kan ske med mekaniska metoder med hänsyn till skogsmarkens läge och beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen. Att hänsyn skall tas till spridningens inverkan på livsbetingelserna för växt- och djurlivet är en ny bedömningsgrund som innebär att hänsyn skall tas till spridningens inverkan på den biologiska mångfalden. I begreppet "andra allmänna intressen" ingår även hänsyn till arbetarskyddets krav samt bedömningar om läget på arbetsmarknaden i regionen. 21 § För att motverka utsläpp i luften av ämnen som kan medföra olägenhet för människors hälsa eller miljön får regeringen i fråga om bränslen meddela föreskrifter som gäller bränslets kvalitet och egen- skaper, förbränning, handel, överlåtelse eller införsel till . Regeringen får överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela sådana föreskrifter. Enligt paragrafen får regeringen i fråga om bränslen meddela föreskrifter som gäller bränslets kvalitet och egenskaper, förbränning, handel, överlåtelse eller införsel om det behövs för att motverka utsläpp i luften av ämnen som kan medföra olägenhet för människors hälsa eller för miljön. Bestämmelsen gäller alla typer av bränslen, vilket innebär att regeringen får meddela föreskrifter som gäller även andra typer av bränslen än svavelhaltiga sådana som reglerats i lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle. Enligt andra stycket får regeringen i likhet med vad som gällt enligt den lagen överlåta rätten att meddela sådana föreskrifter till en myndighet eller kommun. 22 § Bensin som är avsedd för motordrift eller uppvärmning och som innehåller högst bly per liter vid 15o C skall av den som tillverkar eller yrkesmässigt till för in sådan bensin delas in i och tillhandahållas i de miljöklasser som anges i bilaga till denna balk. Bestämmelsen som motsvarar 6 a § LKP innebär att bensin som är avsedd för motordrift eller uppvärmning delas in i olika miljöklasser. Indelning skall göras av den som tillverkar eller yrkesmässigt till för in sådan bensin. Denna skall också svara för att bensinen tillhandahålls indelad i olika miljöklasser. Miljöklassindelningen grundar sig på den mängd skadliga utsläpp som förbränning av bensinen normalt medför. I bilagan till balken anges miljöklassindelningens närmare utformning. Bestämmelsens motiv i övrigt finns i prop. 1994/95:4 och bet. 1994/95:JoU5 samt prop. 1994/95:54 och bet. 1994/95SkU4. Dessutom kan erinras om att för motorbensin gäller också särskilda föreskrifter som meddelats av regeringen i förordningen (1985:838) om motorbensin. Skyldighet att underrätta om skadliga verkningar 23 § Den som tillverkar eller släpper ut en kemisk produkt eller bioteknisk organism på marknaden skall underrätta den myndighet som regeringen bestämmer, om det efter ett tillstånd eller godkännande kommer fram nya uppgifter om att den kemiska produkten eller biotekniska organismen eller resthalter av ett aktivt ämne i produkten eller organismen kan ha skadliga effekter på människors hälsa, grundvattnet eller miljön i övrigt. Sådan upplysningsskyldighet gäller även för kemiska produkter och biotekniska organismer för vilka krav på tillstånd eller godkännande inte gäller, om nya uppgifter kommer fram att produkten eller organismen kan ha cancerogena, mutagena eller reproduktionstoxiska egenskaper som kan antas påverka klassificeringen eller märkningen av produkten eller organismen. Enligt första stycket skall den som tillverkar eller släpper ut en kemisk produkt eller bioteknisk organism på marknaden underrätta den myndighet som regeringen bestämmer om det efter ett tillstånd eller godkännande kommer fram vissa nya uppgifter. Det gäller nya uppgifter om att den kemiska produkten eller den biotekniska organismen eller resthalter av ett aktivt ämne i produkten eller organismen kan ha skadliga effekter på människors hälsa, grundvattnet eller på miljön i övrigt. Miljön i övrigt innefattar även skadliga effekter på djur. har en motsvarande bestämmelse i 10 a § förordningen om bekämpningsmedel bara gällt godkända växtskyddsmedel. Den infördes för att uppfylla kravet i artikel 7 i dir. 91/414/EEG. Bestämmelsen i första stycket har utökats till en generell hänsynsregel om upplysningsskyldighet som skall gälla inte bara växtskyddsmedel utan alla kemiska produkter och biotekniska organismer för vilka tillstånd eller godkännande har lämnats. Uppgiftsskyldigheten avser alltså nya uppgifter som tillståndsmyndigheten inte hade tillgång till när tillståndet eller godkännandet meddelades. I andra stycket anges att sådan upplysningsskyldighet som anges i första stycket gäller även för kemiska produkter och biotekniska organismer för vilka krav på tillstånd eller godkännande inte gäller, om nya uppgifter om att produkten eller organismen kan ha cancerogena, mutagena eller reproduktionstoxiska egenskaper som kan antas påverka klassificeringen eller märkningen av produkten eller organismen kommer fram. I direktivet 67/548/EEG om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen som genom direktiv /325/EEG har anpassats till tekniska framsteg för tolfte gången finns i bilaga 6 p. 4 en skyldighet att underrätta om nya uppgifter kommer fram att produkten har egenskaper som kan påverka klassificeringen eller märkningen av ett ämne på grundval av hälsoeffekter enligt klassificeringen cancerframkallande ämnen, mutagena ämnen eller teratogena, dvs. reproduktionstoxiska, ämnen. Motsvarande bestämmelser har införts genom Kemikalieinspektionens föreskrifter om klassificering och märkning av kemiska produkter, KIFS 1994:12 . Bemyndiganden att meddela ytterligare föreskrifter om villkor, krav på tillstånd eller förbud m.m. 24 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga om hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter och biotekniska organismer meddela ytterligare föreskrifter i frågor som avses i 7, 8, 17, 18 och 23 §§ samt 2 kap. 2, 3 och 6 §§. Detsamma gäller föreskrifter som behövs till följd av medlemskap i unionen. Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer även i andra fall än som anges i 12 15 och 21 §§ 1. föreskriva att en kemisk produkt eller bioteknisk organism inte får hanteras, föras in i eller ut ur utan att tillstånd eller godkännande har lämnats, och 2. föreskriva om särskilda villkor för hantering, införsel eller utförsel av en sådan produkt eller organism. Enligt paragrafen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela ytterligare föreskrifter i fråga om hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter och biotekniska organismer. enligt 2 kap. kan avse exempelvis försiktighetsmått, kunskapskrav eller tillämpningen av produktvalsprincipen. Som exempel på föreskrifter som enligt denna paragraf kan meddelas i frågor som avses i 7 § kan nämnas bestämmelser med precisering av hur en utredning skall genomföras och redovisas. Det kan vara fråga om vilka ämnen eller föreningar som ger produkten eller organismen farliga egenskaper, arten och graden av dessa egenskaper, lämpliga skyddsåtgärder och vilka åtgärder som behövs för att ta hand om avfall från produkten eller organismen. I föreskrifter med stöd av denna paragraf kan regeringen meddela närmare föreskrifter om vad produktinformationen enligt 8 § skall innehålla och hur den skall utformas. Enligt paragrafens andra stycke kan föreskrivas om ytterligare krav på tillstånd eller godkännande. Om tillstånd krävs och meddelas kan tillståndsmyndigheten också föreskriva villkor som direkt tar sikte på att förebygga skador. Tillståndsbeslut inom detta område är inte förbundna med någon rättskraft. Detta innebär att villkor kan ändras och att tillstånd kan återkallas när helst det finns skäl för detta. T.ex. kan ett återkallande bli aktuellt om en produkts sammansättning ändras eller nya risker som inte tidigare varit kända upptäcks. Vid prövningen av tillstånd skall beaktas om den kemiska produkten eller biotekniska organismen för en specifik användning kan ersättas med någon mindre farlig produkt eller organism. Om sådan finns eller om det inte finns behov av produkten i , skall tillstånd inte lämnas, exempelvis om produkten anses onödig. Enligt andra stycket kan även föreskrifter utfärdas om t.ex. krav på anmälan av kemiska produkter. Även föreskrifter av helt eller delvis nytt slag kan meddelas. Som exempel kan nämnas skärpta krav vad gäller företagens hantering på så sätt att den som överlåter en kemisk produkt också blir skyldig att återta denna som ett led i avfallshanteringen. Beträffande kemikaliekontrollen i marknadsföringsledet har Kemi- kalieinspektionen med stöd av lagen om kemiska produkter utfärdat föreskrifter. Arbetarskyddsstyrelsen har också med stöd av arbetsmiljölagen utfärdat sådana avseende användningen av farliga ämnen. Sammantaget finns det således ett antal generella föreskrifter som rör andra kemiska risker än risker för den yttre miljön i användarledet. Förutsättningar för tillstånd eller godkännande som kan stödjas på balkens hänsynsregler, på de grundläggande principerna för balken eller på miljökvalitetsnormer får självfallet tas in i föreskrifterna. För tillståndsprövningen blir bl.a. 16 kap. tillämpligt. blir den myndighet som regeringen bestämmer. 25 § Om det är av särskild betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer även i andra fall än som har angetts i detta kapitel förbjuda hantering, införsel eller utförsel av en kemisk produkt eller en bioteknisk organism. Om en kemisk produkt eller en bioteknisk organism kan medföra en särskilt betydande risk för människors hälsa eller för allvarlig miljöskada är det möjligt att med stöd av denna paragraf ingripa med ett generellt förbud mot produkten. En förutsättning måste dock vara att krav på tillstånd eller annat särskilt villkor enligt 24 § inte bedöms vara en tillräckligt ingripande åtgärd för att undanröja den akuta hälso- eller miljörisken. Det ligger i sakens natur att ett beslut om förbud underlättas om den kemiska produkten eller biotekniska organismen kan ersättas med någon mindre farlig produkt eller organism. Som exempel på fall där förbud kan bli aktuellt kan nämnas produkter som på kortare eller kan befaras vara cancerframkallande, fosterskadande eller ärftlighetsändrande. Det kan också vara produkter vars befarade skadeverkningar i det enskilda fallet inte behöver vara av allvarligt slag men som genom den utbredda användningen kan leda till skadeverkningar för många människor eller miljön, t.ex. kosmetiska och hygieniska medel samt bekämpningsmedel. Regeringen har med stöd av motsvarande bestämmelse i 12 § lagen om kemiska produkter förbjudit stråförkortningsmedel i 12 a § förordningen (1985:836) om bekämpningsmedel. Förbud mot en bioteknisk organism kan meddelas på grund av att faran för att den skall komma lös i naturen och påverka den ekologiska balansen framstår som särskilt stor. Eftersom ett förbud är den mest ingripande åtgärden vad gäller hanteringen av kemiska produkter och biotekniska organismer, bör föreskrifter normalt meddelas av regeringen. I detta kapitel har inarbetats bestämmelser som inte har ingått i lagrådsremissen om miljöbalk. Det gäller 19 och 20 samt 23 - 27 §§. Bestämmelserna är hämtade från de ändringar i renhållningslagen som har beslutat med anledning av regeringens proposition Hantering av uttjänta varor i ett ekologiskt hållbart samhälle - ett ansvar för alla (prop. 1996/97:172, bet. 1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55). Hänvisningar till Lagrådet i dessa paragrafer avser Lagrådets yttrande över de föreslagna ändringar i renhållningslagen i prop. 1996/97:172. Bestämmelserna har redaktionellt anpassats till . 1 § Med avfall avses varje föremål, ämne eller substans som ingår i en avfallskategori och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med. Regeringen meddelar föreskrifter om avfallskategorier enligt första stycket. I paragrafen har införts en definition av avfall. Definitionen överensstämmer med den som gäller inom EU. I rådets direktiv /442/EEG av om avfall, som har ändrats genom rådets direktiv /156/EEG av , definieras avfall i artikel 1 på följande sätt: "varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i direktivets bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med. Kommissionen skall enligt det förfarande som fastställs i artikel 18 upprätta en förteckning över vilket avfall som tillhör de kategorier som anges i bilaga 1. Denna förteckning skall ses över periodiskt och vid behov omarbetas med iakttagande av samma förfarande". Direktivets bilaga 1 innehåller en uppräkning av ett stort antal produkter och material i en generell form och är mycket vid. Kommissionen har genom beslut (94/3/EG) antagit den förteckning som anges i definitionen. Förteckningen (Europeiska avfallskatalogen) omfattar 18 sidor. Lagtekniskt är paragrafen konstruerad så att direktivets bilaga 1 och avfallskatalogen skall kunna läggas som bilagor till en regeringsförordning. 2 § Med hushållsavfall avses avfall som kommer från hushåll samt därmed jämförligt avfall från annan verksamhet. Vad som avses med avfall framgår av 1 §. I denna paragraf definieras det snävare begreppet hushållsavfall. Det är avfall som kommer från hushåll och därmed jämförligt avfall. Som exempel på avfall som kommer från hushåll kan nämnas sopor, köksavfall, latrin och slam från slambrunnar och slamtankar. Till hushållsavfall räknas också skrymmande avfall som exempelvis utrangerade möbler, cyklar och liknande föremål. Dit räknas även överblivna läkemedel samt miljöfarliga batterier, oljerester, färgrester, rester av bekämpningsmedel och annat farligt avfall som ingår som beståndsdel i avfall som kommer från hushåll. I enlighet med gällande rätt bör begreppet hushållsavfall ges en sådan omfattning att det svarar mot det behov av borttransport av avfall som regelmässigt uppkommer vid nyttjande av mark och byggnad för bostadsändamål. Med avfall från annan verksamhet som är jämförligt med hushållsavfall menas avfall från industrier, affärsrörelser och annan likartad verksamhet som i renhållningssammanhang är jämförligt med avfall som kommer från hushåll. Det är sådant avfall som uppkommer som en direkt följd av att människor oavsett ändamål eller verksamhet uppehåller sig inom en lokal eller i en anläggning. Som exempel kan nämnas avfall från personalmatsalar, restaurangavfall och toalettavfall. 3 § Med hantering av avfall avses en verksamhet eller åtgärd som utgörs av insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall. I paragrafen definieras hantering som är en sammanfattande benämning på alla de led av avfallshantering som regleras i balken. I förhållande till gällande rätt har några begrepp ändrats eller utgått för att nå bättre överensstämmelse med terminologin inom EG. Inom EG definieras hantering på följande sätt i direktivet 75/442/ EEG om avfall som har ändrats genom direktiv /156/EEG: insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall, inklusive kontroll av sådan verksamhet och efterbehandling av avfallsupplag. i gällande rätt har i enlighet med EG:s terminologi ändrats till insamling och bortforsling till transport. Insamling innefattar enligt , sortering eller blandning av avfall för vidare transport och har samma innebörd i denna paragraf. I EG:s definition används vidare begreppen återvinning och bortskaffande. Definitionerna av dessa begrepp enligt angivna direktiv är mycket omfattande. Med bortskaffande avses de förfaranden som räknas upp i bilaga IIA i kommissionens beslut 96/350/EG av om anpassning av bilagorna IIA och IIB till rådets direktiv /442/EEG om avfall. I bilaga IIA anges följande åtgärder: Deponering, jordförbättring, djupinjektering, användning av fyllnadsmassor, användning av särskilt anlagda upplag, utsläpp till vatten, förbränning och slutförvaring. I bilagan anges även biologisk och fysikalisk-kemisk behandling, som inte anges på annat ställe i bilagan och som resulterar i slutliga föreningar eller blandningar som omhändertas med användning av något av de förfaranden som räknats upp. Även sammansmältning eller blandning, omförpackning eller lagring före omhändertagande som innebär användning av något av de uppräknade förfarandena omfattas av begreppet (utom tillfällig lagring före insamling på den plats där det produceras). Med återvinning avses följande förfaranden som räknas upp i bilaga IIB i kommissionens beslut 96/350/EG: Huvudanvändning som bränsle eller andra metoder att generera energi, återvinning/vidareutnyttjande av lösningsmedel, återvinning/vidareutnyttjande av organiska ämnen som inte används som lösningsmedel (inklusive kompostering och andra former av biologisk omvandling), återvinning/vidareutnyttjande av metaller och metallföreningar, återvinning/vidareutnyttjande av andra oorganiska material, regenerering av syror eller baser, återvinning av de komponenter som används till att minska föroreningar, återvinning av katalysatorkomponenter, omraffinering eller andra sätt att återanvända olja, jordbehandling som är fördelaktig för jordbruket eller ekologisk förbättring, användning av avfall från något av ovanstående förfaranden, utbyte av avfall och lagring av avfall som skall underkastas något av ovanstående förfaranden (utom tillfällig lagring före insamling på den plats där det produceras). I avfallsdirektivets artikel 3 talas om återvinning genom återanvändning, vidareutnyttjande, materialåtervinning eller andra processer som syftar till att utvinna sekundära råvaror. Begreppet återvinning används således för en mängd åtgärder där material återutnyttjas och kan också innefatta återanvändning. Som benämning på det sista ledet i avfallshanteringen används enligt gällande rätt i uttrycket slutligt omhändertagande. Detta begrepp innefattar enligt förarbetena till renhållningslagen (prop. 1978/79:205 s 22) exempelvis sådana behandlingsåtgärder som återvinning, kompostering, oskadliggörande eller slutlig uppläggning av avfallet, dvs. Det innebär att även utnyttjande för energiutvinning innefattas. Eftersom det i gällande rätt använda begreppet slutligt omhändertagande omfattar både begreppet återvinning och begreppet bortskaffande används nu i stället de två sistnämnda uttrycken i lagtexten. Med begreppen avses detsamma som inom EG. Uttrycket förvaring i gällande rätt ingår i de båda begreppen återvinning och bortskaffande som lagring. Därför används inte längre förvaring som självständigt begrepp i definitionen. Den svenska definition av hantering överensstämmer med denna lydelse i stora delar med den som gäller inom EG. Här bör dock observeras att det förhållandet att en viss metod att ta hand om avfall finns upptagen i bilaga IIA eller IIB i nämnda direktiv inte innebär att metoden är tillåten i . Exempelvis förbränning av avfall till havs och dumpning är förbjudet enligt 31 §. Detta är även förbjudet enligt flera konventioner som ratificerat vilket framgår av avsnitt 4.20.6. Om det uppkommer behov av att komplettera definitionen utifrån EG- reglerna kan regeringen göra det med stöd av bemyndigandet i 9 §. 4 § Med producent avses 1. den som yrkesmässigt tillverkar, för in till eller säljer en vara eller en förpackning, eller 2. den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som kräver särskilda åtgärder av renhållnings- eller miljöskäl. Enligt paragrafen avses med producent såväl den som yrkesmässigt tillverkar eller till för in varan eller förpackningen som hela försäljningskedjan från grossist till detaljist. Beträffande förpackningar och förpackningsavfall avses med producent för i tillverkade förpackningar den som tillverkar förpackningsmaterial, förpackningstillverkaren eller den som för försäljning förpackar eller innehar en vara. Med producent avses enligt andra punkten även den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som fordrar särskilda åtgärder av renhållnings- eller miljöskäl. Exempel på sådant avfall är processavfall och bygg- och rivningsavfall. Den närmare fördelningen av ansvaret mellan olika producentled kan bestämmas i föreskrifter som meddelas med stöd av 6 §. 5 § Med fastighetsinnehavare avses i detta kapitel den som äger fastigheten eller den som enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) skall anses som fastighetsägare. I paragrafen definieras begreppet fastighetsinnehavare. Fastighetsinnehavet har knutits till bestämmelserna i 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen där den speciella grupp av nyttjanderättshavare m.fl. som avses i renhållningslagen räknas upp. 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för producenter att se till att avfall samlas in, transporteras bort, återvinns, återanvänds eller bortskaffas på ett sätt som kan krävas för en hälso- och miljömässigt godtagbar avfallshantering. Sådana föreskrifter får meddelas i fråga om avfallet av de varor eller förpackningar som producenterna tillverkar, för in till eller säljer och avfallet från sådan verksamhet som de bedriver. Enligt paragrafen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva om producentansvar. Genom bemyndigandet kan meddelas föreskrifter om skyldighet för producenterna att se till att avfallet av de varor eller av de förpackningar som de tillverkar, för in till eller säljer eller avfallet från sådan verksamhet som de bedriver samlas in, transporteras bort, återvinns, återanvänds eller bortskaffas på ett sätt som kan krävas för en hälso- och miljömässigt godtagbar avfallshantering. Det innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om producentansvar för det avfall som blir av en vara eller förpackning sedan den har förbrukats eller tjänat ut. Denna skyldighet kan föreskrivas för den som yrkesmässigt tillverkar, för in till eller försäljer en vara eller förpackning och som enligt definitionen i 4 § är att anse som producent. Bemyndigandet omfattar även avfall som producenten frambringat i yrkesmässig verksamhet och som fordrar särskilda åtgärder från renhållnings- eller miljövårdssynpunkt. Bemyndigandet kan alltså tillämpas på annat avfall än sådant som blir av varor eller förpackningar, t.ex. processavfall eller avfall från byggarbetsplatser. Det ansvar som kan föreskrivas med stöd av paragrafen är både det fysiska och det därmed sammanhängande ekonomiska ansvaret för insamling, borttransport, återvinning, återanvändning och bortskaffande.