prop · GL0345D5 · 1998-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna i detta kapitel har i stort sett oförändrade överförts från 2 kap. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. Som Lagrådet påpekat i de inledande synpunkterna har detta medfört att kommer att innehålla regler till skydd för vissa näringar. Sådana hör inte naturligen hemma i en lagstiftning som primärt har till syfte att bidra till hälso- och miljöskyddet. Enligt Lagrådets mening bör dessa regler ta sikte inte på själva näringarna utan på de naturresurser som tas i anspråk av näringarna. Någon annan lagstiftning som är bättre anpassad för sådana regler finns inte, när naturresurslagen har upphävts. Lagrådet anser att det skulle föra för långt att nu utreda möjligheterna att utforma en sådan lagstiftning. Lagrådet anser att förslaget i detta hänseende får godtas. Kapitlet innehåller grundläggande skyddsregler för mark- och vattenområden. I flera paragrafer anges att sådana områden så långt möjligt skall skyddas mot åtgärder som kan få en påtagligt negativ inverkan. Enligt författningskommentaren till 2 § avses med uttrycket "så långt möjligt" att en avvägning skall göras mellan skyddsintresset och motstående intressen. I första hand är avsikten att ge utrymme i det enskilda fallet för samhällsekonomiska hänsynstaganden, t.ex. regionalpolitiska eller sysselsättningspolitiska intressen. Enbart ekonomiska hänsynstaganden skall dock inte få äventyra de värden som bestämmelsen avser att skydda, såvida det inte främjar en från allmän synpunkt god hushållning. Enligt Lagrådets mening är det inte godtagbart att ett så oprecist uttryck som "så långt möjligt" används i lagtexten för att ange när avvikelse från skyddsreglerna kan ske och att innebörden av uttrycket framgår endast av författningskommentaren. Vad där sägs om undantagsmöjligheternas omfattning har i 4 § uttryckts med ordalag som Lagrådet finner på ett adekvat sätt ange vad som avses. Lagrådet föreslår att det i en ny paragraf ges en generell undantagsregel med motsvarande lydelse. I en sådan paragraf bör också kunna tas med det undantagslösa skyddet för områden av riksintresse, som enligt förslaget behandlas i 5-9 §§. Lämpligen bör en sådan paragraf ges beteckningen 10 § och utformas enligt följande. "Bestämmelserna i 2-9 §§ hindrar inte åtgärder som behövs för att tillgodose väsentliga samhällsintressen, om detta behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt tillfredsställande sätt genom att ett annat mark- eller vattenområde tas i anspråk. Åtgärder som avses i första stycket får dock inte vidtas i ett område där de intressen som enligt 5-9 §§ skall skyddas är av riksintresse." Med utgångspunkt i dessa allmänna synpunkter har Lagrådet granskat kapitlets olika paragrafer. 2 och 3 §§ Lagrådet föreslår att orden "så långt möjligt" utgår. 4 § Lagrådet föreslår att paragrafen ges följande lydelse. "Jord- och skogsbruk är av nationell betydelse. Brukningsvärd jordbruksmark får inte tas i anspråk för bebyggelse eller anläggningar. Skogsmark skall skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra ett rationellt skogsbruk." 5 § Lagrådet föreslår att orden "så långt möjligt" i första stycket samt andra stycket utgår. 6 § I remissen används ibland uttrycket "mark, vatten och fysisk miljö i övrigt". Med fysisk miljö i övrigt avses den bebyggda miljön, landskapsbilden m.m. (avsnitt 4.9). Paragrafen avser att skydda inte endast mark- och vattenområden utan också den bebyggda miljön (jfr prop. 1985/86:3). I författningskommentaren anges att bestämmelsen är avsedd att skydda även sådana kulturmiljöer som dokumenterar olika utvecklingsperioder i vårt lands historia. Lagrådet anser att detta inte kommer till uttryck i lagtexten, om den begränsas till att gälla mark- och vattenområden i inskränkt bemärkelse. Lagrådet föreslår att andra stycket utgår och att paragrafen i övrigt ges följande lydelse. "Mark- och vattenområden samt fysisk miljö i övrigt som har betydelse från allmän synpunkt på grund av deras naturvärden eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet skall skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada natur- eller kulturmiljön. Behovet av grönområden i tätorter och i närheten av tätorter skall särskilt beaktas." 7-9 §§ Lagrådet föreslår att orden "så långt möjligt" i paragrafernas första stycken utgår och att även paragrafernas andra stycken utgår. 5 kap. 5 § Enligt 5 § skall en åtgärdsplan upprättas om det behövs för att en miljökvalitetsnorm skall uppfyllas. Regeringen skall i samband med att föreskrifter enligt 1 § meddelas eller när behov annars uppkommer besluta en sådan åtgärdsplan eller bestämma att en eller flera myndigheter eller kommuner skall upprätta sådana åtgärdsplaner. I 6 § första stycket sägs bl.a. att det i en åtgärdsplan skall anges de åtgärder som skall vidtas för att miljökvalitetsnormen skall vara uppfylld samt vilka myndigheter och kommuner som skall se till att angivna åtgärder vidtas och när de skall vara utförda. I den allmänna motiveringen (avsnitt 4.10.3) uttalas bl.a. att en åtgärdsplan inte avses vara direkt bindande för enskilda och att beslut om planen inte kan anses vara en sådan myndighetsutövning mot enskild som kräver rätt att överklaga. Däremot har i remissens motiv inte berörts frågan i vad mån en plan skall anses utgöra föreskrifter i den mening som avses i 8 kap. regeringsformen. Spörsmålet i vad mån planer av olika slag skall anses utgöra föreskrifter har emellertid fått en ingående belysning i samband med tillkomsten av plan- och bygglagstiftningen (se främst prop. 1985/86:1 s. 89 ff och bilaga 10 s. 209 ff, BoU 1986/87:1 s. 17 ff och 453 ff samt KU 1985/86:8 y). Vad som därvid stod i blickpunkten var bl.a. den konstitutionella valören av en sådan översiktsplan som varje kommun enligt 1 kap. 3 § (1987:10) är skyldig att upprätta och som skall omfatta hela kommunens område. Under lagstiftningsärendets slutskede eftersträvades att ge reglerna om översiktsplan en sådan avfattning att en plan av detta slag inte skulle kunna uppfattas som bindande direktiv och således inte vara att hänföra till föreskrifter (BoU 1986/87:1 s. 28 ff). Detta har kommit till uttryck bl.a. genom att det i 1 kap. 3 § första stycket uttryckligen anges att en översiktsplan inte är bindande vare sig för myndigheter eller för enskilda. Bestämmelserna i 5 kap. 6 § miljöbalksförslaget är däremot kategoriskt avfattade och det är svårt att uppfatta dem på annat sätt än att en åtgärdsplan i flera avseenden blir bindande i varje fall för de berörda myndigheterna och kommunerna. Detta betyder inte utan vidare att åtgärdsplaner i alla lägen är att hänföra till föreskrifter; av betydelse är härvidlag också i vad mån en plan omfattar endast ett konkret fall eller får mera generell giltighet liksom planens geografiska omfattning. Det går därför inte att göra ett generellt uttalande om i vad mån åtgärdsplanerna kommer att utgöra föreskrifter eller förvaltningsbeslut, utan detta kan vara beroende av utformningen och inriktningen av planen i det särskilda fallet. Eftersom regleringen i 5 § måste kunna betraktas som ett bemyndigande till regeringen enligt 8 kap. 7 § regeringsformen förenat med ett medgivande till s.k. subdelegation enligt 8 kap. 11 § får det här - till skillnad från vad fallet var vid tillkomsten av - ingen avgörande betydelse för planernas giltighet om de är att hänföra till föreskrifter eller förvaltningsbeslut. Att märka är dock att, om en plan skall anses innefatta föreskrifter, det strikt måste iakttas att de håller sig inom ramen för de ämnen som enligt 8 kap. 7 § regeringsformen över huvud taget kan bli föremål för delegation, dvs. - såvitt här är av intresse - skydd för hälsa samt natur- och miljövård. Som nämnts innebär förslaget att regeringen skall kunna besluta att en eller flera myndigheter eller kommuner skall upprätta åtgärdsplaner. I de fall då den aktuella miljökvalitetsnormen omfattar flera kommuner i ett län bör det enligt motiven i många fall vara mest lämpligt att får till uppgift att ta fram åtgärdsplanen, men det avses även vara möjligt att, i de fall det är lämpligt och berörda kommuner så önskar, låta kommunerna i mellankommunal samverkan upprätta en åtgärdsplan. Det förtjänar med anledning av dessa uttalanden erinras om att samordningen av frågor om användningen av mark- och vattenområden som berör flera kommuner gemensamt har fått en annan lösning i . Enligt 7 kap. 1 § nämnda lag skall sålunda, när den utrednings- och samordningsverksamhet som behövs inte kommer till stånd på annat sätt, regeringen utse ett regionplaneorgan som eller tills vidare skall ha hand om denna uppgift. Till regionplaneorgan kan regeringen utse ett befintligt kommunalförbund, men regeringen kan också förordna att de berörda kommunerna skall bilda ett särskilt . Den i valda lösningen har den fördelen att man säkerställer att en plan kommer till stånd även om de berörda kommunerna inte skulle vara ense i alla frågor, eftersom omröstning om planen skall ske i kommunalförbundets fullmäktige och inte i fullmäktige för de berörda kommunerna. Eftersom det i förevarande fall är förutsatt att uppgiften att upprätta en åtgärdsplan skall ges till flera kommuner gemensamt bara när dessa önskar det och en åtgärdsplan normalt torde avse mera avgränsade frågor än en regionplan, synes det inte finnas tillräckliga skäl att på samma sätt som enligt göra delegation till kommunalförbund till ett obligatorium för fall då en åtgärdsplan berör flera kommuner. Det synes emellertid kunna vara lämpligt att, för de fall då ett regionplaneorgan eller något annat kommunalförbund med likartade uppgifter redan har inrättats, öppna möjlighet att anförtro även upprättandet av åtgärdsplanen åt ett sådant organ. Lagrådet förordar med hänsyn härtill att 5 § kompletteras med ett nytt sista stycke av följande lydelse. "Med kommun avses i denna paragraf även kommunalförbund." 8 § Av paragrafen framgår inte vem som skall upprätta ett åtgärdsprogram; om det är regeringen eller om regeringen får delegera uppgiften till någon myndighet eller kommun. Inte heller remissens allmänna motivering eller författningskommentar ger någon ledning härvidlag. Lagrådet utgår emellertid ifrån att ett åtgärdsprogram liksom en åtgärdsplan skall kunna upprättas antingen av regeringen eller, efter delegation, en eller flera myndigheter eller kommuner. Lagrådet föreslår därför att paragrafen ges följande lydelse, som överensstämmer med vad som anges i 5 § första stycket. "Regeringen får upprätta sådana åtgärdsprogram som kan krävas till följd av medlemskap i unionen eller besluta att en eller flera myndigheter eller kommuner eller kommunalförbund skall upprätta sådana åtgärdsprogram." 6 kap. 2 § Bestämmelserna ger regeringen bemyndigande att meddela föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivning när det behövs för att kunna bedöma miljöpåverkan i ärenden som avser tillämpning av andra lagar än . Bemyndigandet har gjorts mer omfattande än det som finns i 5 kap. 2 § naturresurslagen, vilket avgränsas genom hänvisning till vissa angivna lagar som räknas upp i 1 kap. 2 § naturresurslagen (de s.k. naturresurslagsanknutna lagarna). Att bemyndigandet föreslås utvidgat så att i princip alla lagar omfattas har inte närmare motiverats i lagrådsremissen. Vid lagrådsföredragningen har upplysts att utvidgningen kan ses mot bakgrund av den utveckling som pågår bl.a. inom Europeiska unionen mot att ställa krav på miljökonsekvensbeskrivningar i allt fler sammanhang, t.ex. inför olika slags policybeslut. Bemyndiganderegeln täcker in även "andra fall än som avses i 1 §" när det behövs för att kunna bedöma miljöpåverkan. Härmed avses enligt författningskommentaren att ge regeringen möjlighet att meddela föreskrifter om att en beslutsmyndighet i enskilda fall skall kunna kräva att miljökonsekvensbeskrivning upprättas i ett ärende för vilket det inte gäller några föreskrifter med generellt krav på sådan beskrivning. Lagrådet bedömer att det föreslagna bemyndigandet har blivit alltför vidsträckt, eftersom dess räckvidd avgränsas enbart genom rekvisitet om ett behov för bedömning av miljöpåverkan. Bemyndigandet bör kunna ges något fastare utformning, om den förutsättningen ställs upp för föreskrifter avseende ärenden enligt annan lag att det av den andra lagen skall framgå att hälso- eller miljöhänsyn skall beaktas. Såvitt gäller den del av bemyndigandet som avser enskilda fall synes det önskvärt att det som åsyftas kommer till klarare uttryck i lagtexten. Med hänsyn till det anförda förordar Lagrådet att paragrafen ges följande utformning. "Om det behövs för att miljöpåverkan skall kunna bedömas, får regeringen föreskriva att det skall finnas en miljökonsekvensbeskrivning 1. i ärenden enligt annan lag, av vilken det framgår att hänsyn till människors hälsa eller miljön skall beaktas vid lagens tillämpning, 2. i särskilda ärenden av annat slag inom område än som avses i 1 §. I fråga om sådana miljökonsekvensbeskrivningar som avses i första stycket gäller vad som sägs i detta kapitel, om inte något annat har föreskrivits." 8 § Enligt andra meningen i första stycket skall en miljökonsekvensbeskrivning, som upprättats i ett mål eller ärende som inte rör miljöfarlig verksamhet eller vattenverksamhet, kungöras om det är fråga om en verksamhet eller åtgärd som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Kungörelse skall då ske tillsammans med ansökan i de fall en sådan har gjorts. Av 1 och 2 §§ framgår att en miljökonsekvensbeskrivning kan föreskrivas även i ett mål eller ärende där ett ansökningsförfarande inte förekommer, t.ex. i vissa typer av anmälningsärenden. Om ett sådant ärende rör en verksamhet eller åtgärd som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan, synes det mest förenligt med EG-direktivet 85/337/EEG (ändrat genom direktiv /11/EG) att miljökonsekvensbeskrivningen kungörs, trots att det inte är fråga om ett ansökningsärende. Lagrådet föreslår därför att andra meningen i första stycket ges följande lydelse. "Om en miljökonsekvensbeskrivning upprättas i något annat mål eller ärende som rör en verksamhet eller åtgärd som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan, skall detta kungöras. Har en ansökan gjorts skall kungörelsen ske tillsammans med kungörelsen av ansökan." 9 § I paragrafens första stycke föreskrivs enligt förslaget att en myndighet som skall pröva en ansökan i ett mål eller ett ärende där det krävs en miljökonsekvensbeskrivning skall i samband med den prövningen genom ett särskilt beslut ta ställning till om miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven enligt förevarande kapitel. Detta beslut får inte överklagas särskilt. Enligt författningskommentaren innebär regleringen att, om miljökonsekvensbeskrivningen underkänns, denna måste kompletteras till dess myndigheten godkänner den; annars bör ansökningen avslås. Detta uttalande står inte i full överensstämmelse med den reglering som föreslås i 22 kap. 1 och 2 §§. I den förstnämnda av dessa båda paragrafer föreskrivs att en ansökan skall innehålla bl.a. en miljökonsekvensbeskrivning enligt 6 kap. Om ansökningen är ofullständig skall domstolen enligt 22 kap. 2 § förelägga sökanden att avhjälpa bristen. Följs inte föreläggandet får miljödomstolen besluta att bristen skall avhjälpas på sökandens bekostnad eller, om bristen är så väsentlig att ansökan inte kan ligga till grund för prövning av målet eller ärendet, avvisa ansökningen. Till följd av hänvisningen i 19 kap 5 § blir dessa regler tillämpliga även för myndigheter. Reglerna i 22 kap. 1 och 2 §§ innebär alltså att en godtagbar miljökonsekvensbeskrivning har gjorts till en processförutsättning, en ordning som också får anses vara den mest följdriktiga. Detta hindrar inte att domstolen eller myndigheten i enlighet med 22 kap. 2 § kan avhjälpa förekommande brister på sökandens bekostnad, och skulle bristerna vara oväsentliga bör de i enlighet med vad som följer av nämnda paragraf inte hindra målets eller ärendets prövning i sak. Ett avvisningsbeslut grundat på att miljökonsekvensbeskrivningen inte uppfyller föreskrifterna i 6 kap. måste givetvis kunna överklagas. Huruvida domstolen eller myndigheten i ett fall när miljökonsekvensbeskrivningen bedöms som godtagbar bör ge detta tillkänna genom ett särskilt beslut under rättegången eller ta upp frågan först vid avgörande av målet eller ärendet torde få bli beroende av omständigheterna, varvid det är av särskild betydelse om invändning har gjorts mot miljökonsekvensbeskrivningen eller denna annars framstår som kontroversiell. Någon erinran från Lagrådets sida föreligger inte mot förslaget att särskild talan inte skall vara tillåten i det fall frågan har tagits upp i ett särskilt beslut under rättegången och beslutet inte innebär att ansökan avvisas. För att innebörden av första stycket skall stå fullt klar förordar Lagrådet med de angivna utgångspunkterna att stycket erhåller följande lydelse. "Den myndighet som skall pröva en ansökan i ett mål eller ett ärende där det krävs en miljökonsekvensbeskrivning skall genom ett särskilt beslut eller i samband med avgörandet av målet eller ärendet ta ställning till om miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven i detta kapitel. Ett sådant ställningstagande får inte överklagas särskilt utan endast i samband med att avgörandet i målet eller ärendet överklagas." 1 § Enligt 1 § andra stycket naturvårdslagen gäller att envar skall visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med naturen. Som förevarande paragraf har avfattats enligt det remitterade förslaget har denna skyldighet begränsats till att gälla den som utnyttjar allemansrätten, och paragrafen har också upptagits under rubriken . Efter orden skulle skyldigheten således inte längre gälla den som vistas i naturen med markägarens medgivande eller med stöd av en särskild reglering och inte heller markägaren själv. Denna förändring har inte motiverats i lagrådsremissen; tvärtom sägs det i författningskommentaren till paragrafen att alla som vistas i naturen skall visa hänsyn och varsamhet. Mot denna bakgrund skulle den gällande lydelsen av regeln vara att föredra. Anses det vara ett önskemål att allemansrätten särskilt nämns skulle rubriken till paragrafen kunna få lyda "Allemansrätt m.m." och paragrafen få följande lydelse. "Var och en som utnyttjar allemansrätten eller annars vistas i naturen skall visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med denna." 4 § Enligt paragrafen får ett mark- eller vattenområde förklaras som naturreservat i syfte bl.a. att bevara värdefulla natur- och kulturmiljöer. Härmed avses i författningskommentaren områden som enligt 7 § naturvårdslagen skall skyddas och vårdas "på grund av sin betydelse för kännedomen om landets natur, sin skönhet eller eljest märkliga beskaffenhet." Som exempel anges att behovet av skydd för landskapsbilden och av geologiskt intressanta formationer kan tillgodoses med hänvisning till att de utgör värdefulla naturmiljöer. Genom att paragrafen omfattar också kulturmiljöer kan ifrågasättas när den skall tillämpas i stället för bestämmelserna i 9 § om kulturreservat. Syftet med kulturreservat är att bevara värdefulla kulturpräglade landskap, dvs. sådana som, enligt författningskommentaren till 9 §, präglas av äldre tiders hävd och brukningsformer eller som innehåller värdefulla kulturlandskapselement. I författningskommentaren sägs att beteckningen kulturreservat skall användas när kulturmiljön är det huvudsakliga skälet för att området skall skyddas och att denna skyddsform kompletterar bestämmelserna om naturreservat. Enligt Lagrådets mening finns risk att de båda paragrafernas avfattning kan leda till att ett visst område förklaras som naturreservat medan ett annat område av samma karaktär förklaras som kulturreservat. Det kan visserligen sägas att en sådan olikartad behandling inte har någon praktisk betydelse. De faktiska konsekvenserna är desamma vare sig området förklaras som naturreservat eller som kulturreservat; bestämmelserna i kapitlets 4-8 §§ gäller i båda fallen. Lagrådet anser dock att, om det bedöms som angeläget att ha båda dessa skyddsformer, en distinktion görs mellan dem vad avser skyddssyftet för att undvika osäkerhet om vilken bestämmelse som skall tillämpas i ett visst fall. Skillnaden mellan värdefull kulturmiljö och värdefulla kulturpräglade landskap kan knappast sägas vara av sådan art att den motiverar olika skyddsformer. Enligt Lagrådets mening kan skyddsyftet i båda fallen tillgodoses genom att området förklaras som kulturreservat. Lagrådet föreslår därför att hänvisningen till kulturmiljö utgår ur 4 §. 7 § Genom bestämmelserna i paragrafen föreslås särskilda spärrar mot att upphäva beslut om förklaring som naturreservat, om inskränkande föreskrifter i samband med sådan förklaring och om förpliktelse för rättighetshavare att tåla intrång inom reservatsområde samt mot att ge dispens från föreskrifter för ett naturreservat. För helt eller delvis upphävande av ett beslut fordras synnerliga skäl och för medgivande av dispens särskilda skäl. Vidare uppställs ett obligatoriskt villkor om kompensationsåtgärder i skälig utsträckning på reservatet eller annat område. Bestämmelserna är enligt motiven grundade på tanken att inrättande av naturreservat skall ske för att skapa ett definitivt skydd, från vilket endast undantagsvis avsteg skall kunna göras. Bestämmelserna har i naturvårdslagen i huvudsak motsvarighet för naturreservat i 12 § och för naturvårdsområde i 19 §, men kravet på kompensation har getts ett väsentligt vidgat tillämpningsområde i förhållande till vad som gäller . Restriktionerna mot upphävande av här avsedda beslut ger enligt Lagrådets mening intryck av att kunna skapa onödiga hinder mot anpassning av fattade beslut till ändrade förhållanden inom ett reservat. Med beaktande av att eller kommunen enligt 4-6 §§ inte har någon skyldighet utan endast befogenhet att inrätta naturreservat och att meddela begränsande föreskrifter och intrångsförpliktelser ter sig restriktionerna som alltför stelbenta och onyanserade. Detta understryks i viss mån av att begreppet naturreservat enligt förslaget vidgas till att omfatta även vad som avses med naturvårdsområde. Lagrådet anser att kravet på synnerliga skäl enligt första stycket utan att syftet med reservatsinstitutet skulle riskeras bör kunna ersättas av ett mindre strängt rekvisit. Inte minst gäller detta upphävande av inskränkande föreskrifter som meddelats enligt 5 § och skyldighet att tåla intrång enligt 6 §. Ett ytterligare skäl för att något modifiera restriktionerna är att de genom hänvisningar i 9 och 10 §§ görs tillämpliga också på den nya skyddsformen kulturreservat och på naturminnesförklaring. Bestämmelsen i fjärde stycket om kompensation för intrång i naturvärdet synes lämpligen kunna utformas som ett fakultativt krav, varvid i så fall anknytning torde kunna ske till vikten av det beslut som upphävs eller från vilket avsteg görs. Vad härefter angår utformningen av regeln i tredje stycket vill Lagrådet påminna om de synpunkter Lagrådet anförde i anledning av en lagrådsremiss med bl.a. förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (se prop. 1996/97:75 bil. 4 s. 138). Som följd av dessa synpunkter utformades ett tillägg i 12 § naturvårdslagen såsom en erinran i stället för som en regel med konstitutiv betydelse. Av motsvarande skäl bör med hänsyn till innehållet i den föreslagna 29 § det aktuella stycket ges formen av en erinran om vad som för vissa fall följer av 29 §. På grund av det anförda förordar Lagrådet att kravet på "synnerliga skäl" enligt första stycket ersätts av "särskilda skäl" samt att tredje och fjärde styckena ges följande lydelse. "Att regeringens tillåtelse behövs i vissa fall innan upphävande eller dispens beslutas för ett sådant särskilt skyddsområde eller särskilt bevarandeområde som anges i 28 § följer av 29 §. Beslut om upphävande eller dispens får, om det leder till påtagligt intrång i naturvärdet, meddelas endast om intrånget kompenseras i skälig utsträckning på naturreservatet eller på något annat område."