prop · GL031D16 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta innebär att utbildningsbidraget i detta avseende ger en längre gående möjlighet till ledighet än vad som finns vid anställning som doktorand, för vilken föräldraledighetslagen (1995:584) gäller. Utbildningsbidraget utgår med . Beloppet har varit oförändrat . Med hänsyn till den allmänna löne- utveckling som skett bör bidraget höjas. För anställning som doktorand gäller att minst två tredjedelar av arbetstiden skall ägnas åt den egna forskarutbildningen. Resterande tid får ägnas åt arbete inom grundutbildningen och övrigt institutionsarbete. Studentorganisationer har anfört att doktorander ibland överutnyttjas inom institutionerna och att de då får alltför liten tid till den egna forskarutbildningen. Arbete inom grundutbildningen är, som regeringen framhållit ovan, berikande men bör inte inkräkta alltför mycket på den huvudsakliga uppgiften, nämligen studierna. Därför bör av arbetstiden inom en anställning som doktorand avse den egna forskarutbildningen. Som tidigare nämnts kan anställning som doktorand finansieras på olika sätt. Det är dock alltid lärosätet som anställer doktoranderna. Det ligger i samhällets och lärosätenas intresse att åtminstone de anställningar som doktorand och de utbildningsbidrag som finansieras av lärosätenas anslag för forskning och forskarutbildning annonseras nationellt. I regleringsbrev för har regeringen angivit att av de medel som lärosätena använder för studiefinansiering inom fakultetsanslagen skall avse anställningar som doktorand. Denna regel bör gälla även i fortsättningen. Annan anställning med anknytning till forskarutbildningen Det är relativt vanligt att doktorander har någon annan anställning (än anställning som doktorand) inom eller utom högskolan med anknytning till forskarutbild- ningen. Det gäller t.ex. högskoleadjunkter samt anställda inom sjukvården eller näringslivet med tidsutrymme för forskarstudier. Dessa doktorander bör dock enligt de regler som föreslås ovan ha ett sådant utrymme för studierna att dessa kan slutföras . Studiemedel Studiemedel kan beviljas för studier på högskolenivå och för ytterligare tid om det finns särskilda skäl. För forskarutbildningen har en generös praxis utvecklats och som regel beviljas studiemedel så länge studierna bedrivs i normal takt. Även studietakten tenderar att bedömas mycket generöst. Detta innebär att doktorander i praktiken kan få studiemedel under hela forskarutbildningen även om tidsgränsen för studiemedel väsentligt överskrids. De flesta som får studiemedel för doktorandstudier kan på grund av höga sammanlagda studieskulder förmodas få en stor del av lånen avskrivna . Om nuvarande praxis för beviljande av studiemedel för forskarutbildning behålls, blir en bestämmelse om begränsning av antagningen till studerande med adekvat studiefinansiering och koncentration av handlednings- resurser m.m. till dessa studerande verkningslös. Regeringen avser därför införa följande begränsningar. Studiemedel bör få lämnas för forskarutbildning endast om följande två villkor är uppfyllda. Det sammanlagda antalet år med studiemedel inom grundutbildning och forskarutbildning överskrider inte det högsta antal år (sex) som studiemedel enligt huvudregeln, dvs. utan särskilda skäl, får lämnas. Doktoranden är inte och har inte varit anställd som doktorand samt innehar inte och har inte innehaft utbildningsbidrag. Ett förslag till ändring av studiestödslagen med denna innebörd finns under utgiftsområde 15. Det första villkoret motiveras av att skuldbördan inte bör tillåtas bli alltför tung. Vid tillämpningen av sexårsregeln bör forskarutbildning således inte få utgöra särskilda skäl. Studiemedlen bör primärt användas för en bred grundutbildning med inslag av olika ämnen. Därmed ökar studenternas möjligheter att få arbete också utanför högskolan efter examen. Den andra begränsningen avser att förhindra att studiemedel utnyttjas för att finansiera ett regelmässigt femte år inom forskarutbildningen. Finansiering utöver de stipulerade fyra åren bör endast i undantags- fall vara nödvändig; denna bör i så fall tillskjutas av fakulteten eller institutionen. Vid antagningen till forskarutbildning skall fakultets- nämnden bedöma om studenten har sin försörjning säkrad under hela utbildningen. Eftersom studiemedel endast skall kunna lämnas för sammanlagt inklusive grundutbildningen, måste således anslutande studiefinansiering finnas. En doktorand med helt studiemedel skall betecknas som heltidsstuderande vid beräkning av nettostudietiden. De doktorander som får studiemedel bör omfattas av övergångsregler vad gäller rätten att uppbära studiemedel. Stipendier m.m. En doktorands studier kan helt eller delvis vara finansierade på annat sätt än de ovan nämnda, t.ex. genom stipendier från privata fonder. Ett stipendium kan ge möjlighet för t.ex. en läkare eller en högskoleadjunkt att på deltid ägna sig åt forskarutbild- ning. Stipendier ger inte några sociala förmåner. Om en doktorand finansierar heltidsstudier med stipendium kan därför problem uppkomma, bl.a. vid långvarig sjukdom och vid behov av föräldraledighet. Lärosätena bör därför vara uppmärksamma på dessa problem. Som nämnts tidigare görs en översyn av arbetsskadeförsäkringen, varvid bl.a. studenters skydd behandlas. Doktorander som uppbär stipendier ingår självfallet i denna översyn. Stipendier för doktorander som är avsedda att vara ett alternativ till lön eller annan form av studiefinansiering bör inte finansieras med statsmedel. Redan antagna doktorander utan godtagbar studiefinansiering finns ett stort antal doktorander utan den finansiering som regeringen anser bör vara en förut- sättning för antagning och som beskrivits i avsnitt 5.5.6. Cirka 1 500 doktorander har t.ex. endast studiemedel som finansiering. I denna proposition, avsnitt 5.4, föreslår regeringen därför en särskild satsning om avseende studiefinansiering för doktorander. En del av dessa medel bör avse nyantagna doktorander, men , 1998 och 1999, bör lärosätena kunna använda en stor del av medlen till att underlätta för många doktorander utan godtagbar finansiering att slutföra sin utbildning . De doktorander som på detta sätt erhållit utbild- ningsbidrag före bör omfattas av övergångsregler vad gäller rätten till anställning som doktorand . Om det fram till nya reglers ikraftträdande skulle ske en onormalt stor antagning av doktorander utan adekvat studiefinansiering vid någon institution, bör detta inte premieras vid fakultetsnämndens fördelning av medlen. Det kan nämligen hävdas att en antagning av doktorander som inte kan ges godtagbara villkor vad gäller studiefinansiering är oförenlig med 10 kap. 1 § högskoleförordningen redan i dess nuvarande lydelse. beslutade att anslå för att stödja icke finansierade doktorander inom humaniora och samhällsvetenskap, vilka befinner sig i slutskedet av sin utbildning och som vid en adekvat insats skulle kunna slutföra sina studier . Detta stöd tillsammans med regeringens ovan nämnda satsning bör göra det möjligt för majoriteten av de doktorander, som inte har tillfredsställande finansiering men som vid en koncentrerad tvåårig insats skulle kunna slutföra sina studier, att avlägga examen. Denna samlade satsning kommer dessutom att underlätta för lärosätena att erbjuda nytillkommande doktorander den studiefinansiering som krävs för antagning enligt de nya regler som beskrivs ovan. 5.5.8 Utbildningens uppläggning, handledning m.m. Regeringens bedömning: Varje fakultetsnämnd bör utse en studierektor för forskarutbildningen som skall ha ett övergripande ansvar för forskarutbildningens uppläggning, samordning av forskarutbildningskurser, eventuella forskarskolor, samt utbildning av handledare. Studierektorn bör även utöva allmän tillsyn över forskarutbildningen. Den individuella studieplanen för varje doktorand bör upprättas vid antagningen och bör ange doktorandens och fakultetsnämndens åtaganden. Studie- planen bör följas upp . En fakultetsnämnd bör kunna besluta att en doktorand som i väsentlig mån åsidosatt sina åtaganden i den individuella studieplanen inte längre skall ha rätt till handledning och övriga resurser. En doktorand bör dock ha rätt till handledning och övriga resurser han eller hon är anställd som doktorand eller har utbildningsbidrag. En doktorand som inte längre har tillgång till hand- ledning eller andra resurser bör under vissa förutsättningar kunna återfå dessa efter ansökan hos fakultetsnämnden. Utredning och rapporter: I betänkandet Studiefinansiering och examina i forskarutbildningen föreslås att doktorandkontrakt, innehållande en individuell studieplan samt doktorandens och institu- tionens åtaganden, skall upprättas vid antagningen av doktoranden. I ningen inom det språkvetenskapliga området förordas att den individuella studieplanen skall uppfattas som ett avtal mellan doktoranden och handledaren. RRV fram- håller i sin rapport forskarutbildning att fakultetsnämnderna bör ta ett större ansvar för kontinuerlig uppföljning av bl.a. individuella studieplaner. I de ovannämnda rapporterna och betänkandet liksom i med inaktiva doktorander framförs förslag om att doktorander skall kunna avregistreras från utbildningen och därmed avstängas från handledning . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser anser att avregistrering av doktorander bör kunna ske . Ett stort antal tillstyrker införande av ett doktorandkontrakt. avstyrker ett formellt kontrakt. Verket föreslår att en funktion som studierektor för forskarutbildningen införs. Skälen för regeringens bedömning: Samhällets stigande behov av vetenskapligt utbildade personer leder till krav på bättre effektivitet i forskarutbildningen. Detta medför i sin tur ökat intresse för och större krav på forskarutbildningens organisation och handledningens kvalitet. Det är fakultetsnämndernas ansvar att leva upp till detta och att organisera utbildning och erfarenhetsutbyte för handledarna. För den närmare organisationen av utbildningen ansvarar självfallet de enskilda institutionerna eller ämnena. Enligt 9 kap. 7 § högskoleförordningen skall det för varje doktorand utses en handledare, och doktoranden har rätt till handledning under sammanlagt den tid som kan anses behövas för den föreskrivna utbildningen om 160 poäng. Vidare föreskrivs att kraven på kunskaper för varje doktorand skall preciseras i en individuell studieplan. Enligt rapporter från och efterlevs denna regel i mycket varierande utsträck- ning. De individuella studieplanerna får ofta föga uppmärksamhet och uppföljningen uppvisar inte sällan stora brister. Forskarutbildningens karaktär av en systematiskt planerad utbildningsgång, den pedagogiska uppläggningen av utbildningen och handledarnas ansvar är ofta allt för litet betonade. Inom många ämnes- områden kommer en stor del av de disputerade att arbeta vidare inom högskolan. Forskarutbildningen bör därför i allmänhet planeras så att doktoranden även förbereds för en framtida verksamhet som högskole- lärare. Omfattningen av handledningen liksom av kvaliteten och intensiteten i handledningen kan likaså variera mellan fakulteterna. Studierna blir lidande om handled- ningen inte fungerar. Doktoranderna är i en beroende- ställning i förhållande till handledare och institution, vilket kan innebära stora svårigheter och kräva stöd från lärosätet. Även de som tar på sig rollen som handledare behöver stöd bl.a. i form av utbildning och erfarenhets- utbyte. Bl.a. för att minska doktorandens beroende av en handledare har många institutioner infört en ordning med flera handledare eller handledargrupper. Vid sidan om en ansvarig huvudhandledare utses biträdande hand- ledare. Om dessa har en kompletterande kompetens kan doktoranden få en ämnesmässigt bredare handledning. Vid vissa lärosäten förekommer försöksverksamhet med externa mentorer för doktorander. Det förekommer även att forskare utomlands fungerar som biträdande handledare eller mentorer för doktorander i . Om man väljer att utse biträdande handledare även från andra lärosäten, från myndigheter eller från näringsliv får doktoranden tillgång till ett nätverk av externa kontakter. Dessa kan få stor betydelse också för tiden efter disputationen och leda till en post-doc-vistelse eller vara inledningen till en karriär inom näringsliv eller offentlig verksamhet. Vid många institutioner finns handledarkommittéer eller handledarkollegier. Dessa utgör naturliga fora för den årliga uppföljningen av de individuella studieplanerna, som närmare beskrivs nedan. Detaljer i utformningen av handledningen i forskar- utbildningen varierar givetvis och frågan om handledar- kommittéer bör därför inte regleras av statsmakterna genom en författning. Det finns dock skäl att betona det angelägna i att fakultetsnämnderna kontinuerligt följer upp och utvecklar formerna för handledning. Flera fakultetsnämnder har på olika sätt inlett ett arbete med att förbättra forskarutbildningen. De har exempelvis givit ut handböcker med råd och anvisningar om handledningen. Många institutioner har, som nämnts, handledarkollegier för planering och upp- följning av forskarutbildningen. Vid flera lärosäten finns större s.k. forskarskolor, där utbildningen ofta är mer organiserad. Vissa forskarskolor har en mer tvärveten- skaplig karaktär och då ofta med ett större inslag av samverkan med t.ex. näringslivet. Regeringen anser att forskarutbildningens betydelse inom fakultetsnämndens ansvarsområde bör ytterligare betonas. Som ett led i detta avser regeringen föreskriva att varje fakultetsnämnd skall utse en studierektor för forskarutbildningen. Studierektorsfunktionen bör normalt vara ett uppdrag för en lärare inom fakultetsnämndens ansvarsområde. Vid de fakulteter som har en särskild forskarutbildnings- nämnd eller motsvarande skulle t.ex. ordföranden för nämnden kunna utses till studierektor. Studierektorn bör ha det övergripande ansvaret för forskarutbildningens uppläggning, för samordning av forskarutbildnings- kurser, för eventuella forskarskolor och för utbildning av handledare. Studierektorn bör även utöva allmän tillsyn över forskarutbildningen. Det bör framhållas att det direkta ansvaret för forskarutbildningen även i fortsättningen måste åvila de enskilda institutionerna eller ämnena. Den individuella studieplanens utformning och upp- följning bör ägnas närmare uppmärksamhet. Studie- planen bör upprättas vid antagningen och klart ange dels doktorandens, dels fakultetsnämndens åtaganden, t.ex. vad gäller doktorandens tillgång till handledning och övriga resurser. Det bör på lämpligt sätt dokumenteras att både handledare och doktorand tagit del av den individuella studieplanen för att inskärpa betydelsen av den. Studieplanen bör följas upp . I det normala fallet, då studierna fortskridit på ett tillfredsställande sätt, torde endast mindre justeringar av planen behövas. Om allvarliga problem har uppstått bör dock uppföljningen också kunna ge underlag för en bedömning av i vilken mån doktoranden i fortsättningen bör ha tillgång till handledning och övriga resurser. Universitetens och högskolornas resurser skall enligt 1 kap. 4 § högskolelagen utnyttjas effektivt för att hålla en hög kvalitet i verksamheten. Lagens krav på effektivt resursutnyttjande måste kunna ligga till grund för ett beslut om begränsningar av en doktorands rätt till handledning och andra resurser. Denna uppfattning har kommit till uttryck i ett ärende hos Justitiekanslern () (se JK-beslut A.5 s. 42 ff.). Av JK:s beslut i ärendet får det anses framgå att ett universitet under vissa förutsättningar kan avföra en inaktiv doktorand från forskarutbildning utan annat lagstöd än 1 kap. 4 § högskolelagen. JK har i beslutet fäst avgörande vikt vid att den avförde doktoranden hade kvar rätten att avlägga doktorsexamen. Med anledning av JK:s avgörande har inom ramen för sin tillsynsverksamhet gjort en kartläggning av behovet för universitet och högskolor att kunna vidta åtgärder mot inaktiva doktorander. har i rapporten inaktiva doktorander föreslagit att det i högskoleförordningen införs regler som förtydligar universitetens och högskolornas befogenheter när det gäller att avföra inaktiva doktorander. Det bör alltså vara möjligt att besluta att en doktorand inte längre skall få ta högskolans resurser i anspråk, om doktoranden skulle ha mycket liten framgång i studierna, och detta inte beror på orsaker som föräldraledighet, sjukdom, militärtjänst eller liknande. Om doktoranden i väsentlig mån har misslyckats med att uppfylla sina åtaganden enligt den individuella studieplanen, bör fakultetsnämnden kunna besluta att doktoranden inte längre skall ha rätt till handledning, arbetsplats och övriga resurser, och det även innan den tid gått som motsvarar 160 poäng. beslut skall föregås av ingående samtal mellan handledaren och doktoranden och beslutet skall fattas på grundval av redogörelser från dem. Vid dessa samtal skall doktoranden erinras om allvaret i situationen och normalt bör det inte komma i fråga att dra in resurserna förrän doktoranden fått en chans att försöka förbättra sitt studieresultat. Ett beslut att dra in resurserna skall vara motiverat. Vid bedömningen skall vägas in i vilken mån fakultetsnämndens åtaganden enligt studieplanen uppfyllts, t.ex. vad gäller handledningen. För doktorander som har anställning eller utbildningsbidrag kan ett beslut att dra in resurserna självfallet bli aktuellt endast vid anställningstidens respektive bidragstidens slut. Enligt förvaltningslagen kan ett universitet eller en högskola som finner att ett meddelat beslut är uppenbart oriktigt ändra beslutet. Doktoranden har möjlighet att begära en sådan omprövning när resurserna har dragits in. Det bör framhållas att det förhållandet att en doktorand har fråntagits rätten till resurser inte är detsamma som ett avskiljande. Doktoranden kan studera vidare men då helt på egen hand. Doktoranden är fortfarande antagen och kan exempelvis, på samma sätt som en doktorand med tillgång till resurser, ansöka om att få lägga fram en avhandling. Doktoranden kan vidare ansöka hos fakultetsnämnden om att åter få tillgång till handledning och andra resurser. Om doktoranden gör sannolikt att han eller hon nu har förmåga att gå igenom utbildningen bör resurserna kunna återfås. Detta borde kunna ske exempelvis om doktoranden på egen hand har kunnat driva studierna vidare i beaktansvärd omfattning. Det bör ankomma på regeringen att meddela föreskrifter i de frågor som här har redovisats. Eventuell ytterligare reglering, t.ex. rörande ansökan om studieuppehåll eller registrering av doktorander med tillgång till resurser, bör fattas lokalt av fakultetsnämnden eller något annat organ hos lärosätet, i likhet med vad som gäller för grundutbildningen. Regeringens bedömning: Förordningen (1970:276) om doktorsavhandlingar bör upphävas. Doktorsavhandlingar bör framställas med mindre kostsam teknik och endast i en liten upplaga före disputationen. Rapporter: föreslår i rapporten inom det språkvetenskapliga området att en utredning tillsätts för att utarbeta förslag till ändrade former för disputationen och publiceringen av avhandlingen. RRV förordar i rapporten forskarutbildning sammanlägg- ningsavhandlingar. Remissinstanserna: tar i sitt remissyttrande över rapporten och examina i forskarutbildningen upp problemen med tryckta monografiavhandlingar. I yttrandet sägs bl.a.: Vad handledarna men framför allt studenterna mäter sina prestationer mot torde alltjämt vara de bästa gradualavhandlingarna års reform och dessas internationella motsvarigheter. Men då förbiser man det betydelsefulla faktum, att dissertationer i och normalt inte trycks utan hålls tillgängliga via andra media. Det fåtal som anses värda trycket har ofta genomgått en grundlig omarbetning, och författaren har då bl.a. kunnat tillgodogöra sig den kritik som kommit fram vid ventileringen. Det var ett motsvarande system som [de svenska] reformkonstruktörerna tänkte sig, men av olika skäl bjöd de inhemska traditionerna ett övermäktigt motstånd. Det råder nog ingen tvekan om att publiceringsformerna spelar en stor roll för att förlänga studietiderna, inte minst inom det språkvetenskapliga ämnesområdet. Skälen för regeringens bedömning: De långa studietiderna inom humanistisk, teologisk, juridisk och delar av samhällsvetenskaplig fakultet har flera orsaker. Förutom tillgången till adekvat studiefinansiering och möjligheterna till arbete inom och utanför högskolan har ämnestraditionerna en mycket stor betydelse. Inom de nämnda fakulteterna är doktorsavhandlingen vanligen en monografi, som ofta trycks till avsevärd kostnad före disputationen. Inom övriga fakulteter är avhandlingen vanligen en sammanläggning av flera uppsatser, med en analyserande sammanfattning, tryckt med mindre kostsam teknik i en mindre upplaga. Regeringen delar åsikt att publiceringsformerna spelar en stor roll för studietidens längd och vill anlägga liknande synpunkter i övrigt på den problematik det här är fråga om. Monografi- avhandlingar och även andra avhandlingar bör därför framställas med mindre kostsam teknik och endast i en begränsad men tillräcklig upplaga före disputationen. Ansvaret för detta bör åvila fakultets- nämnden, som har att bedöma vad som är lämpligt i varje enskilt fall med tillämpande av de grundläggande regler om disputation och avhandlingens tillgänglighet som finns i högskoleförordningen. Mot denna bakgrund avser regeringen att upphäva förordningen (1970:276) om doktorsavhandlingar. De förändringar som här förordas förhindrar på intet sätt att avhandlingen får en lämplig utformning för examinationen, eftersom ett manuskript med dagens teknik liknar en typsatt text. Avhandlingen kan spridas till en vidare krets genom att t.ex. vara utlagd inom högskolans elektroniska forskningsinformationssystem (på Internet). 5.5.10 Genomförande De nya reglerna rörande studiemedel bör avse dem som påbörjar forskarutbildning efter den 1 /1998. I övrigt bör de nya reglerna träda i kraft . I samband med det kommande förordningsarbetet finns det anledning att närmare ta ställning till vilka övergångsregler som kan behövas. 5.6 Jämställdhet i högskolan Jämställdhet inom den högre utbildningen och forskningen är inte endast en rättvisefråga, utan en demokrati- och kvalitetsfråga. Jämställdhet ger en ökad kvalitet i högskolans verksamhet genom att undervis- ningen och forskningen blir mera mångsidig och intressant, engagerar studenterna i ökad utsträckning, ger unga kvinnor förebilder och synliggör kvinnor såväl inom högskolan som i samhället. Regeringen har arbetat aktivt för att komma till rätta med den bristande jämställdheten inom högre utbildning och forskning. För att påskynda utvecklingen föreslog regeringen ett antal åtgärder (prop. 1994/95:164, bet. 1994/95:UbU18, rskr. 1994/95:405 samt prop. 1996/97:1 utg.omr. 16, bet. 1996/97:UbU1, rskr. 1996/97:100). Bland förslagen kan nämnas resurser för doktorandtjänster, forskarassistenttjänster, postdoktorala stipendier, gästprofessurer och professurer. Regeringens förslag har även inneburit en avsevärd resursförstärkning till genusforskning. 18 tjänster med inriktning mot genusforskning har inrättats, fördelade så att en professur, en forskarassistenttjänst och en doktorandtjänst inrättas i samma ämne vid samma lärosäte. Regeringen fördelade medel till följande lärosäten och ämnesområden: för fysikundervisningens didaktik, för sociologi, för samhällsmedicin, för litteraturvetenskap, /för informationsteknologi (i samverkan med Kungl. Tekniska högskolan) och för människa-maskin. Vidare har medel anvisats för ett nationellt sekretariat för genusforskning. Sekretariatet är en särskild inrättning vid och skall enligt förordningen (SFS 1997:61) främja genusforskning och verka för att betydelsen av genusperspektiv uppmärksammas i all forskning. Detta skall ske genom utredningsarbete, opinionsbildning och informationsspridning.