prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — 8 § Till böter eller fängelse i högst döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 1. föreskrift för totalförsvaret meddelad med stöd av 1 kap. 5 §, om överträdelse av den lagbestämmelse från vilken avvikelse har föreskrivits är straffbelagd, 2. i beslut om naturreservat eller kulturreservat angivna inskränkningar i rätten att använda mark enligt 7 kap. 5 § andra eller tredje stycket, 3. förbud att bedriva verksamhet eller vidta åtgärder inom biotopskyddsområde enligt 7 kap. 11 §, 4. föreskrifter som behövs för särskilt skydd för djur eller växter enligt 7 kap. 12 §, 5. förbud att inom strandskyddsområde uppföra ny byggnad eller vidta annan åtgärd i strid mot 7 kap. 16 §, 6. föreskrifter om försiktighetsmått inom miljöskyddsområde meddelade med stöd av 7 kap. 20 §, 7. föreskrifter om inskränkning inom vattenskyddsområde meddelade med stöd av 7 kap. 22 §, 8. interimistiskt förbud enligt 7 kap. 24 § första stycket, 9. föreskrifter om förbud till skydd för djur- och växtarter meddelade med stöd av 8 kap. 1 eller 2 §, 10. föreskrifter om förbud eller föreskrifter om särskilda villkor för att sätta ut djur- eller växtarter meddelade med stöd av 8 kap. 3 §, 11. föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 4 § genom att ta sådan befattning med djur, växter, ägg, rom, bon eller produkter av djur eller växter som strider mot en sådan föreskrift eller mot ett villkor i beslut i enskilt fall, 12. föreskrifter eller beslut om förbud mot utsläpp av avloppsvatten m.m. meddelade med stöd av 9 kap. 4 §, 13. föreskrifter om försiktighetsmått vid miljöfarlig verksamhet meddelade med stöd av 9 kap. 5 §, 14. inskränkningar, villkor eller anmälningsskyldighet föreskrivna beträffande miljöriskområde enligt 10 kap. 12 §, 15. skyldighet att underhålla en vattenanläggning enligt 11 kap. 17 § första stycket eller 20 § första stycket eller 21 § första stycket, 16. förbud att påbörja en verksamhet enligt 12 kap. 6 § tredje stycket, 17. förbud till skydd för naturmiljön enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket, 18. särskilda föreskrifter om utredning och försiktighetsmått vid genteknisk verksamhet meddelade med stöd av 13 kap. 8 eller 11 §, 19. förbud att sprida bekämpningsmedel från luftfartyg enligt 14 kap. 18 § andra stycket, 20. förbud att sprida bekämpningsmedel mot lövsly enligt 14 kap. 19 § första stycket, 21. föreskrifter som avser förbränning, handel, överlåtelse eller införsel av bränslen meddelade med stöd av 14 kap. 21 §, 22. föreskrifter i fråga om hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter eller biotekniska organismer meddelade med stöd av 14 kap. 24 §, 23. förbud att hantera, föra in eller föra ut kemisk produkt eller bioteknisk organism enligt 14 kap. 25 §, 24. förbud mot dumpning eller förbränning av avfall enligt 15 kap. 31 §, 25. skyldighet att göra anmälan eller lämna uppgifter enligt rådets förordning (EEG) nr 2455/92 av om export och import av vissa farliga kemikalier eller att lämna uppgifter enligt rådets förordning (EEG) nr 793/93 av om bedömning och kontroll av risker med existerande ämnen, 26. förbud eller skyldighet att lämna uppgifter enligt rådets förordning (EG) nr 3093/94 av om ämnen som bryter ned ozonskiktet, 27. bestämmelser om transport och därigenom transporterar avfall i strid mot rådets förordning (EEG) nr 259/93 av om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, 28. en bestämmelse eller mot villkor i beslut i enskilt fall som meddelats med stöd av rådets förordning (EG) nr 338/97 av om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem såvitt avser import till , export och reexport från , handel med artificiellt förökade växter, transport och transitering eller köp, försäljning och annan kommersiell åtgärd. För försök till brott mot första stycket 24 döms till ansvar enligt 23 kap. . Till ansvar enligt första eller andra stycket döms inte, om ansvar kan ådömas enligt 1 eller 2 §. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag utom såvitt avser första stycket 16 och 18. Genom paragrafen sanktioneras att någon bryter mot de bestämmelser till vilka paragrafen hänvisar. Kriminaliseringen i denna och nästa paragraf har skett med utgångspunkt från att kriminaliseringen skall var densamma som . De mera allvarliga brotten finns i denna paragraf, medan de förhållandevis mindre allvarliga har arbetats in i nästa paragraf. Lagrådet anser att punkten 16 i första stycket bör utgå som obehövlig eftersom en överträdelse av det i punkten angivna förbudet måste vara att hänföra till Otillåten miljöverksamhet enligt 4 §. Enligt regeringens mening är detta inte riktigt. För att 4 § skall vara tillämplig förutsätts det att anmälningsskyldigheten inte fullgjorts. Förevarande punkt tar emellertid sikte på det fallet att anmälan gjorts men förbudet att påbörja arbetet tidigare än efter anmälan inte åtlytts. Straffsanktioneringen i förevarande punkt bör därför stå kvar. Lagrådet har i anslutning till första stycket 25-27 anfört att dessa punkter motsvarar gällande rätt i 20 § första stycket 4-6 lagen om kemiska produkter (LKP). Det finns ingen motsvarighet till 21 § LKP som straffbelägger lämnande av oriktig uppgift. Enligt Lagrådets mening bör emellertid en bestämmelse som är formulerad så, att den föreskriver straff för den som bryter mot skyldighet att lämna uppgifter i visst hänseende kunna anses inbegripa även lämnande av oriktig uppgift i samma hänseende. Regeringen delar Lagrådets mening. I andra stycket sanktioneras förbud avseende dumpning redan på försöksstadiet. Detta överensstämmer med gällande rätt. I tredje stycket anges att ansvar i första hand skall ådömas för de allvarligare brotten i 1 eller 2 §. 9 § Till böter eller fängelse döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 1. föreskrifter om allmänhetens uppträdande meddelade med stöd av 7 kap 30 §, 2. föreskrifter om förbud mot djurhållning meddelade med stöd av 9 kap. 11 §, 3. föreskrifter till skydd mot olägenheter för människors hälsa meddelade med stöd av 9 kap. 12 §, 4. skyldighet att göra anmälan enligt 11 kap. 15 § tredje stycket om arbeten som kan skada fisket, 5. föreskrifter rörande skötsel av jordbruksmark meddelade med stöd av 12 kap. 8 §, 6. föreskrifter om begränsning av djurantalet i ett jordbruk m.m. meddelade med stöd av 12 kap. 10 §, 7. förbud eller föreskrifter om transport enligt 15 kap. 21 § genom att yrkesmässigt eller annars i större omfattning samla in och forsla bort avfall, 8. föreskrifter om borttransport meddelade med stöd av 15 kap. 25 § första stycket 2, 9. nya eller ändrade villkor för vilthägn enligt 24 kap. 12 §, 10. förbud mot fiske enligt 28 kap. 13 §, 11. skyldighet enligt rådets förordning (EG) nr 338/97 av om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem att i en ansökan eller annan handling lämna uppgift om förhållanden av betydelse för tillstånd eller tillsyn. Till ansvar enligt första stycket döms inte, om ansvar kan ådömas enligt 1 eller 2 §. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag utom såvitt avser första stycket punkterna 7 och 8. Paragrafen innehåller straffsanktionering av förhållandevis mindre allvarliga brott än de som upptas i 8 §. I likhet med 3, 4 och 8 §§ är ansvaret enligt förevarande paragraf subsidiärt till ansvaret enligt 1-2 §§. 10 § Till böter eller fängelse i högst döms den som obehörigen tar befattning med exemplar av en djur- eller växtart, ägg, rom eller bon som gärningsmannen vet eller har skälig anledning att anta har åtkommits genom brott mot föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 1 eller 2 §. Paragrafen har en motsvarighet i 46 § jaktlagen (1987:259) som behandlar jakthäleri. För att den bestämmelsen skall var tillämplig skall det dock vara fråga om jaktbrott. För att stärka skyddet för fredade djur och växter togs 1994 (prop. 1994/95:117, bet. 1994/95:JoU10) in en motsvarande bestämmelse i naturvårdslagen (37 b §). Genom att arbeta in förevarande bestämmelse i ges samma skydd för fredade djur och växter som enligt gällande rätt. 11 § Om gärning som avses i 3 10 §§ är att anse som ringa, döms inte till ansvar. Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i eller om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt detta kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet. Enligt paragrafens första stycke undantas ringa fall från straffbarhet. Detta överensstämmer med gällande rätt. Avsikten är att endast bagatellartade förseelser skall undantas från det straffbara området. Detta utvecklas i avsnitt 4.31.4. Skälet till att 1 och 2 §§ inte omfattas är att i dessa paragrafer är ringa fall redan undantagna genom lokutioner som "som inte är av ringa betydelse" och "betydande olägenhet". I paragrafens andra stycke anges att det inte skall dömas till ansvar enligt balken om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i . Olika miljöbrott kan tänkas motsvara också förhållandevis lindrigare gärningar som behandlas i , t.ex. skadegörelse och åverkan. I sådant fall skall alltså dömas till ansvar enligt . Detta är dock inte fallet med brott mot varusmugglingslagen som alltså skall bedömas enligt den lagen framför detta kapitel av balken. Detta medför bl.a. att införsel av bränsle i strid mot föreskrift som har meddelats med stöd av 14 kap. 21 § är att bedöma enligt varusmugglingslagen. I tredje stycket anges att om ett vitesföreläggande har överträtts så skall det inte dömas till ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet. 12 § Djur, växter, produkter som utvunnits av djur eller växter, kemiska produkter, biotekniska organismer eller varor innehållande kemiska produkter eller genetiskt modifierade organismer eller produkter som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer vilka har varit föremål för brott enligt 1 4, 6, 8, 9 eller 10 § får förklaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller värdet av egendomen eller utbytet av sådant brott. Fortskaffningsmedel och andra hjälpmedel som har använts eller medförts vid brott enligt 1 4, 8, 9 eller 10 § får förklaras förverkade om det behövs för att förebygga brott eller annars finns särskilda skäl. I stället för hjälpmedlet kan dess värde helt eller delvis förklaras förverkat. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Dock har tillagts att produkter som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer kan förverkas. Detta är i överensstämmelse med gällande rätt. Det kan ibland finnas behov av att kunna förverka kemiska produkter eller biotekniska organismer, t.ex. sådana som förts in i strid med 8 § första stycket 23 punkten. Detsamma gäller t.ex. utrotningshotade djur- och växtarter som hanterats i strid med förbud enligt 8 § första stycket 9 punkten. Det skulle kunna framstå som stötande om den som begår brott skulle få behålla ett exemplar av en art som skyddas av balken eller behålla pengar som fåtts vid en försäljning. Det är ibland fråga om en hantering som är mycket lönsam. Djurarter kan betinga ett högt pris på marknaden. I paragrafen ges därför möjlighet att förverka värdet och utbytet av brottet. Vid brotten används ofta fortskaffningsmedel som närmast är en förutsättning eller hjälpmedel för att hanteringen skall kunna ske. Dessa kan också förverkas. Som ytterligare exempel på hjälpmedel som det kan bli aktuellt att förverka enligt andra stycket kan nämnas värmelådor för transport av levande ägg och fågelungar samt frysboxar för förvaring av döda djur. 13 § Den som begått brott enligt 8 § första stycket 24 döms vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § inte är tillämplig. Har brottet förövats i ekonomiska zon, får åtal väckas vid den tingsrätt vars domkrets är närmast den plats där brottet förövades. Genom paragrafen utsträcks svensk domsrätt till att omfatta gärningar begångna utom riket. Paragrafen motsvarar 10 § i lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten. I lagen (1996:517) om begränsningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg finns särskilda bestämmelser om svensk domsrätt när dumpning sker från utländskt fartyg. 14 § Om någon som ådragit sig ansvar enligt 1 eller 2 §, frivilligt avvärjt en sådan fara eller verkan som anges där innan avsevärd olägenhet har uppkommit, får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för gärningen. Paragrafen har vad angår miljöbrott och vållande till miljöstörning brutits ut ur 13 kap. 11 § . Någon saklig ändring är inte avsedd. 5.1.30 30 kap. Miljösanktionsavgifter 1 § En särskild avgift (miljösanktionsavgift) skall betalas av en näringsidkare som vid bedrivandet av näringsverksamhet 1. åsidosätter föreskrifter som har meddelats med stöd av denna balk, 2. påbörjar en verksamhet som är tillståndspliktig eller anmälningspliktig enligt denna balk eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av balken, utan att tillstånd har meddelats eller anmälan har gjorts, eller 3. åsidosätter tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av denna balk eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av balken. Detta gäller dock endast för sådana överträdelser för vilka regeringen har föreskrivit om avgift enligt 2 §. Miljösanktionsavgift skall tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Miljösanktionsavgift skall dock inte tas ut om det är uppenbart oskäligt. Miljösanktionsavgiften skall tillfalla staten. I paragrafen anges vem som kan påföras miljösanktionsavgift och för vilka överträdelser sådan avgift kan komma ifråga. Avgift kan påföras näringsidkare. Uttrycket har samma betydelse som på andra håll i lagstiftningen, exempelvis i 1 § bokföringslagen (1976:125). Det är att notera att i begreppet näringsidkare inräknas kommuner som bedriver verksamhet som omfattas av balken. Det är endast överträdelser som näringsidkaren gör sig skyldig till i sin verksamhet som kan föranleda miljösanktionsavgift. Det krävs inte att överträdelsen har medfört ekonomisk fördel. Detta saknar betydelse från miljösynpunkt. Syftet är inte att eliminera den ekonomiska fördel överträdelsen föranlett, utan att öka den allmänna noggrannheten vid bedrivandet av näringsverksamhet. Så snart en överträdelse kan konstateras skall därför avgift påföras, oavsett om den medfört fördel för näringsidkaren eller inte. Det saknar också betydelse om överträdelsen har medfört någon olägenhet i det enskilda fallet. Alla miljööverträdelser kan inte föranleda miljösanktionsavgift. Det är enbart de i första stycket angivna överträdelserna som kan komma i fråga för sanktionsavgift. Första punkten avser föreskrifter. I balken finns bemyndiganden att meddela generella föreskrifter på olika områden för att ge mer detaljerade regler inom ramar. Föreskrifterna kan utfärdas av regeringen eller i vissa fall av myndigheter. Åsidosättande av sådana föreskrifter kan föranleda att miljösanktionsavgifter påförs. Andra punkten tar sikte på att sådan verksamhet som kräver anmälan eller tillstånd påbörjas utan att anmälan har gjorts eller tillstånd har erhållits. Med denna punkt avses även ansökan om dispens där sådan krävs för att en anläggning eller verksamhet skall få påbörjas. Reglerna för områdesskydd är exempel där sådan dispens kan krävas. Naturligtvis omfattas inte enbart ny verksamhet, utan även förändringar i pågående verksamhet. Att den som bedriver näringsverksamhet fullgör sina skyldigheter vad gäller anmälan och ansökan är av avgörande betydelse för möjligheterna att begränsa miljöpåverkan på ett adekvat sätt. Det har betydelse inte bara för villkor om begränsningar och försiktighetsmått i de enskilda fallen, utan även som faktaunderlag till grund för utfärdande av generella föreskrifter, upprättande av åtgärdsprogram med anledning av miljökvalitetsnormer etc. Det är också en inkörsport eller incitament för tillsyn. Att myndigheterna känner till vilken verksamhet som bedrivs är också en förutsättning för en meningsfull samhällsplanering. Även om underlåtenhet i detta avseende inte med nödvändighet i det enskilda fallet har någon betydelse för miljön, får betydelsen av att varje verksamhetsutövare tar sitt ansvar anses vara så stor att det finns skäl att ha en möjlighet till ett snabbt sanktionsförfarande. Tredje punkten avser åsidosättande av tillstånd eller villkor som har meddelats vid prövning i enskilda fall. Även överträdelser av tillåten produktionsvolym eller andra begränsningar i verksamhetens omfattning kan medföra påförande av miljösanktionsavgift. I paragrafens första stycke anges de överträdelser som kan föranleda avgift. Av andra stycket framgår att det endast är i de fall regeringen genom föreskrifter har fastställt med vilket belopp avgift skall påföras som miljösanktionsavgift kan komma ifråga. Av tredje stycket framgår att avgift skall föras på oavsett om uppsåt eller oaktsamhet föreligger. Det får anses vila på den som utövar näringsverksamhet ett ansvar för att verksamheten bedrivs på ett sådant sätt att i paragrafen angivna överträdelser inte sker. Ett strikt ansvar kan antas öka den allmänna aktsamheten och noggrannheten vid driften av verksamhet som har inverkan på hälsa och miljö. Om det i något fall är uppenbart oskäligt, finns möjlighet att besluta om att inte föra på någon avgift. Det kan vara fallet exempelvis om överutsläpp har skett till följd av att en felaktig kemikalie har levererats, vilket har varit omöjligt att kontrollera, eller att ett ämne har ingått som inte framgår av innehållsförteckningen. Det har inte någon betydelse för frågan om påförande av miljösanktionsavgift om straff ådöms för samma gärning. Miljösanktionsavgiften är en administrativ avgift som tas ut i särskild ordning oavsett om åtal väcks. 2 § Regeringen meddelar föreskrifter om de överträdelser för vilka miljösanktionsavgift skall betalas och om avgiftens storlek för olika överträdelser. När avgiftens storlek bestäms, skall hänsyn tas till överträdelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Miljösanktionsavgiften skall uppgå till och högst . I första stycket slås fast att det är regeringen som genom föreskrifter dels bestämmer för vilka överträdelser miljösanktionsavgift skall betalas, dels bestämmer avgiftens storleken för dessa fall. Av 1 § andra stycket framgår att en näringsidkare kan påföras avgift endast för sådana överträdelser som regeringen enligt 2 § har fastställt en avgift för. Vidare anges i detta stycke de grunder som gör det möjligt för regeringen att föreskriva om avgifternas storlek för olika överträdelser mera schablonmässigt. De parametrar som regeringen skall beakta när den bestämmer avgiften för en överträdelse är dels överträdelsens allvar, dels betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Med "överträdelsens allvar" avses de objektiva omständigheterna, medan "betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser" syftar på betydelsen av bestämmelsen som sådan och intresset av det den är avsedd att reglera. I den allmänna motiveringen, avsnitt 4.32.3, har närmare angivits vad som avses med de olika parametrarna. I avsnittet har också givits exempel på tariffer, dvs. vilka överträdelser som kan bli aktuella för miljösanktionsavgift och vilka avgiftsbelopp de olika överträdelserna kan rendera. I andra stycket anges det spann inom vilket regeringen kan fastställa avgifterna för olika överträdelser. Utrymmet är från till . Variationerna i konsekvenserna av de gärningar som kan föranleda avgift motiverar ett relativt stort spann. Det innebär att det maximala beloppet som kan bestämmas i ett beslut är . Det gäller även vid fortlöpande överträdelser som beräknas per tidsenhet. Om rättelse inte sker kan dock tillsynsmyndigheten fatta ett beslut som avser en annan tidsperiod och även då kan utkrävas. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 3 § beslutar om miljösanktionsavgift. Innan tillsynsmyndigheten beslutar om avgift skall den som anspråket riktas mot ges tillfälle att yttra sig. I första stycket slås fast att det är tillsynsmyndigheterna som skall besluta om påförande av miljösanktionsavgifter. Detta kan användas som ett verktyg i tillsynsverksamheten när en överträdelse har upptäckts. ansvarar för att erforderlig kompetens för prövning och beslutsfattande finns. Tillsynsmyndigheter som inte själva direkt har den efterfrågade kompetensen kan enligt 26 kap. 7 § efter överenskommelse med annan tillsynsmyndighet utnyttja kompetensen där. Av andra stycket framgår att näringsidkaren skall beredas tillfälle att yttra sig över tillsynsmyndighetens iakttagelser innan beslut fattas. Om näringsidkaren då vidtar rättelse innebär inte det att möjligheten att föra på miljösanktionsavgift bortfaller. Så snart de i 1 § angivna förutsättningarna har uppkommit skall miljösanktionsavgift påföras även om förutsättningarna har upphört innan beslut meddelas. Det blir inte fråga om någon skuldbedömning, eftersom strikt ansvar gäller. 4 § Beslut om att ta ut miljösanktionsavgift skall delges verksamhetsutövaren. Ett beslut om påförande av miljösanktionsavgift skall delges den det avser. Delgivning skall ske enligt bestämmelserna i delgivningslagen (1970:428). Att delgivning sker har betydelse så till vida att tiden för överklagande börjar löpa från delgivning. Att näringsidkaren har delgivits beslutet är ingen förutsättning för verkställighet (jämför 5 §). 5 § Miljösanktionsavgift skall betalas efter det att avgiften har beslutats eller den som anges i beslutet. Beslut om miljösanktionsavgift får efter sista betalningsdagen verkställas såsom en dom som har vunnit laga kraft. Av första stycket framgår att miljösanktionsavgiften skall betalas från det att den har beslutats. Tillsynsmyndigheterna ges dock en möjlighet att förlänga denna frist inom vilken avgiften skall betalas. Tillsynsmyndigheterna kan också dela upp betalningarna på olika betalningsterminer. Möjligheten att frångå tidsfristen kan tillämpas exempelvis när en påförd avgift med hänsyn till sin storlek, företagets likviditetsförhållanden och liknande kan hota företagets existens om den tas ut inom just trettiodagarsperioden. I andra stycket anges att ett beslut om miljösanktionsavgift får verkställas såsom en dom som har vunnit laga kraft. Det innebär att avgiften kan tas ut, i sista hand med hjälp av kronofogdemyndigheten, även om beslutet att påföra avgiften har överklagats. För att miljösanktionsavgiften skall bli ett effektivt styrmedel krävs att avgift inte bara kan beslutas, utan att beslutet också kan verkställas från det att förutsättningar för påförande föreligger. Finns det skäl att avvakta med verkställighet kan domstolen inhibera det överklagade beslutet i enlighet med 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). 6 § Miljösanktionsavgift får inte beslutas, om den som anspråket riktas mot inte från det att förutsättningarna enligt 1 § att besluta om avgift har inträffat har getts tillfälle att yttra sig. Preskriptionstiden stämmer överens med motsvarande straffrättsliga reglering i 35 kap. för brott av normalgraden. 7 § Den som enligt ett beslut av en tillsynsmyndighet skall betala en miljösanktionsavgift får överklaga beslutet till miljödomstol. I paragrafen ges den näringsidkare som påförs miljösanktionsavgift möjlighet att överklaga beslutet. Organisationer eller enskilda har inte talerätt även om de berörs av överträdelsen. Dessa har möjlighet att yttra sig och föra talan avseende tillstånd och villkor för verksamhet som omfattas av regler. Det ankommer sedan på myndigheterna att säkerställa att de miljöregler som har beslutats följs och miljösanktionsavgiften är ett verktyg i detta arbete. Frågor om miljösanktionsavgift är en angelägenhet för det allmänna och den näringsidkare som påförs avgift. Enskildas möjlighet att agera är att de kan anmäla de faktiska förhållandena till tillsynsmyndigheten. Överklagandet görs till miljödomstolen.