prop · GL03104 · 1998-01-01 00:00:00 — , som inte motsätter sig förslaget, betonar behovet av att inte för den häktade avslöja de närmare skälen för enskilda restriktioner och önskar ett förtydligande i fråga om omfattningen av vad åklagaren skall behöva ange i samband med domstolsprövningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Den europeiska kommittén mot tortyr har i båda sina rapporter om de svenska förhållandena bl.a. rekommenderat att skriftliga skäl skall redovisas när frågan om att införa, fortsätta att ålägga eller ändra restriktioner för en frihetsberövad prövas och vidare att den misstänkte skall få ta del av dessa skäl om inte brottsutredningens behov dikterar annorlunda. rapport lämnades denna rekommendation bl.a. mot bakgrund av att rättens beslut att medge tillstånd och åklagarens beslut om enskilda former av restriktioner, båda normalt avfattade på förtryckta formulär, inte anger några skäl för besluten. Intresset av att kunna genomföra en effektiv förundersökning kräver, vilket flera remissinstanser särskilt framhåller, att närmare uppgifter om utredningsläget inte skall behöva redovisas för den misstänkte. Detta förhållande uppmärksammas och godtas i de rekommendationer som kommittén har lämnat. Rekommendationerna måste också ses i ljuset av den svenska processordningen i övrigt. Ansvarsfördelningen mellan åklagare och domstolar är sådan att domstolarna inte skall leda eller närmare följa förundersökningen. I den mån domstol har att pröva åtgärder under förundersökningen skall detta ske utifrån uppgifter som är kända för båda parterna, vilket begränsar domstolens möjligheter till en mer ingående prövning. I stället finns andra kontrollorgan Justitie- kanslern, och överordnade åklagare med möjligheter att göra en mer ingående tillsyn och kontroll samt att påkalla diciplinära eller straffrättsliga sanktioner. Enligt regeringens mening finns det likväl utrymme för förbättringar när det gäller redovisningen av skälen för restriktionsanvändningen. Åklagarens redovisning av skäl för restriktioner till rätten Problemet att åklagaren inte alltid kan redogöra närmare för vilka kollusionsriskerna är i det enskilda fallet utan att äventyra brotts- utredningen är inte specifikt för frågan om restriktioner. måste åklagaren inför domstolen ange skälen, och utveckla dessa, i samband med yrkandet om häktning och därmed i förekommande fall även för ett påstående att kollusionsfara föreligger. Enligt Riksåklagarens cirkulär om behandlingen av häktade och anhållna (RÅC I:120:4) bör åklagaren vid häktningsförhandlingen noggrant och uttömmande ange de omständigheter som denne anser utgöra kollusionsfara. I de flesta fall torde det vara samma skäl som också utgör grunden för åklagarens begäran om rättens tillstånd till restriktioner. Promemorians och utkastets förslag om en bestämmelse som föreskriver att åklagaren skall ange de omständigheter som hans begäran om tillstånd till restriktioner grundar sig på, innebär därmed inte någon egentlig nyhet jämfört med vad som gäller . I förtydligande syfte bör en uttrycklig bestämmelse om detta införas. Regeringen föreslår därför att det av skall framgå att åklagaren skall ange skälen för restriktioner i samband med begäran om rättens tillstånd till sådana. Det bör inte ställas upp några krav på att skälen redovisas skriftligen utan det bör räcka att dessa redovisas muntligen vid förhandling. En ordning som innebär att den häktade får begära rättens prövning av åklagarens restriktionsbeslut väcker också frågan vad åklagaren skall redovisa för rätten, och därmed för den häktade, när det gäller skälen för de enskilda restriktioner som ålagts. Rättens prövning skall ske som frågan om tillstånd till restriktioner, och följaktligen häktnings- frågan, prövas. Kravet på åklagaren att redovisa tillräckliga skäl för att övertyga rätten om behovet av vissa restriktioner skiljer sig här inte nämnvärt från situationen när denne vid häktnings- eller omhäkt- ningsförhandlingen skall övertyga rätten om kollusionsfara. Det som tillkommer är kopplingen mellan kollusionsfaran och den enskilda restriktion som skall prövas. Den ordning som föreslås i avsnitt 7.4 innebär att åklagaren normalt kommer att redovisa sina skäl för de enskilda restriktionerna vid en förhandling där även häktnings- och tillståndsfrågorna behandlas. Att åklagaren skall bemöta den häktades begäran om prövning är visserligen självklart, men en föreskrift om detta bör likväl tas in i lagen. Inte heller här bör det ställas krav på att skälen redovisas skriftligen. För att förundersökningen inte skall äventyras får domstolens krav på konkreta och detaljerade uppgifter inte ställas alltför högt vid dess prövning av restriktionsfrågor, vare sig det gäller tillstånd till restriktioner eller överprövning av enskilda restriktioner. Det gäller särskilt under den inledande delen av förundersökningen. Men ju längre förundersökningen pågår desto större krav på närmare uppgifter bör domstolen typiskt sett kunna ställa för att bl.a. kunna göra den proportionalitetsbedömning som framgår av 1 § behandlingslagen. Allmänt hållna uppgifter om att samtliga vittnen inte är hörda, att gods inte har återfunnits och konkreta uppgifter om att den misstänkte utsatt personer för hot eller vidtagit andra åtgärder för att försvåra utredningen torde ofta kunna lämnas. Däremot kan inte konkreta uppgifter redovisas t.ex. om medmisstänkta som man ännu inte fått tag på eller om förestående ingripanden och inte heller namn på vittnen som inte hörts eller information som i sig avslöjar källan. Åklagarens redovisning är alltså inte tänkt att vara mer detaljerad än vad den är när det gäller de omständigheter som åberopas till grund för häktning och tillstånd till restriktioner. Därmed måste de synpunkter som främst Riksåklagaren och lämnat anses vara tillgodosedda. Underrättelser till misstänkta om restriktionsbeslut Enligt regeringens mening bör den misstänkte få del av de restriktionsbeslut som meddelas av åklagaren eller undersökningsledaren. Dessa beslut skall, enligt Riksåklagarens cirkulär (RÅC I:120), avfattas skriftligen och ett av Riksåklagaren tillhandahållet formulär bör användas. framgår det varken av förordning eller av cirkuläret att en underrättelse om beslutet skall lämnas till den misstänkte. Regeringen avser att i förordning lämna föreskrifter om underrättelse av restriktionsbeslut till den misstänkte. Skriftlig dokumentation av de omständigheter som föranleder beslut om restriktioner Skälen för restriktionerna anges inte i restriktionsbesluten, vilket den europeiska kommittén mot tortyr har uppmärksammat. En formaliserad ordning för dokumentation av de omständigheter som ligger till grund för åklagarens beslut om restriktioner skulle innebära en ytterligare garanti för att innehållet i varje restriktionsbeslut inskränker sig till vad som är nödvändigt med hänsyn till brottsutredningen. En dokumentation skulle ge ett mer strukturerat beslutsunderlag och underlätta omprövningar av beslutet, vilka emellanåt görs av en annan åklagare än den som har fattat det ursprungliga beslutet. Vidare skulle den tillsyn som utövas av överordnad åklagare och av Justitie- ombudsmannen och Justitiekanslern underlättas. Enligt regeringens mening skulle en skriftlig dokumentation i anslutning till restriktionsbeslut vara en mer ändamålsenlig ordning än den som föreslogs i utkastet. Den tillgodoser också bättre den europeiska kommitténs rekommendationer om beslutsskäl. De omständigheter som skall dokumenteras är desamma som de åklagaren beaktar i samband med beslut om restriktioner. Nyheten vore att de sätts på pränt. Om dokumentationen sker på ett lämpligt sätt i anslutning till åklagarmyndigheternas nuvarande system med formulär, eller i datoriserad form, skulle den enligt regeringens bedömning inte behöva innebära något större merarbete. Uppgifterna bör i många fall kunna vara mer konkreta än dem som åklagaren lämnar vid en häktnings- eller omhäktningsförhandling. Det är dock inte fråga om att ålägga åklagarna en skyldighet att utforma regelrätta beslutsskäl. Det handlar snarare om kortfattade anteckningar om de faktiska förhållanden som gör att åklagaren beslutar om restriktioner. Hur dokumentationen närmare skall ske lämpar sig inte för lagreglering eller för föreskrifter i förordning utan bör utformas av Riksåklagaren. En föreskrift om detta kan ges i förordning. Det ligger i sakens natur att det på anhållningsstadiet endast undan- tagsvis är möjligt att ange annat än mycket allmänt hållna skäl för restriktioner. I utredningens inledningsskede förändras också bevisläget mycket snabbt. Det är därmed i regel först i samband med häktnings- förhandlingen som åklagaren kan ange mer konkreta omständigheter för restriktionerna. Mot den bakgrunden bör skyldigheten att dokumentera vilka omständigheter som föranleder restriktioner inte nödvändigtvis omfatta anhållna utan kan begränsas till att gälla för dem som är häktade. Den häktades insyn i dokumentationen Den dokumentation som avses här omfattas av vanliga regler om förundersökningssekretess. I likhet med den europeiska kommittén anser regeringen att den häktade bör kunna få del av dokumentationen, om det kan ske utan men för utredningen. Det kan i så fall enkelt ske i anslutning till att den häktade får del av själva restriktionsbeslutet. Här är det naturligtvis fråga om en balansgång där intresset av att kunna anteckna så konkreta uppgifter som möjligt måste väga tyngre än intresset av att den häktade skall kunna få del av dem. I vissa fall kan mycket precisa uppgifter delges den häktade medan i andra fall även mycket allmänt hållna uppgifter måste hemlighållas. I vad mån den häktade skall kunna få del av dokumentationen får lösas från fall till fall och kan inte lagregleras. En föreskrift om att Riksåklagaren meddelar närmare anvisningar om den häktades tillgång till dokumentationen kan ges i förordning. Rättens restriktionsbeslut och underrättelser om dessa Beträffande rättens beslut som inte är slutliga gäller enligt 30 kap. 11 § första stycket att skäl för beslutet skall anges i den utsträckning det behövs. Bestämmelsen är även tillämplig för rättens beslut i samband med dess prövning av enskilda restriktioner och inga särskilda regler för dessa beslut fordras. När det gäller beslut som innebär att en häktad inte längre skall underkastas restriktioner är det särskilt viktigt att rätten genast under- rättar den myndighet som svarar för förvaringen av den häktade. Med anledning av en anmälan mot bl.a. en åklagarmyndighet har Justitie- ombudsmannen i ett beslut påtalat att det finns ett behov att föreskriva en sådan skyldighet för domstolarna. Beslutet har överlämnats till . Hovrätten för har också framhållit denna fråga i sitt remissvar över promemorian. Föreskrifter om underrättelseskyldighet för domstolarna i detta avseende kan ges i förordning. 7.6 Åklagarens hantering av kopior m.m. efter brev- granskning Regeringens förslag: Kopior och översättningar av sådana försändelser till och från frihetsberövade personer som har granskats med stöd av behandlingslagen skall förstöras så snart de inte längre behövs. Skälen för regeringens förslag: har i ett initiativärende tagit upp frågan om åklagarmyndigheternas rutiner för registrering och arkivering av kopior och översättningar av granskade brev från häktade med restriktioner och har föreslagit att sådana över- sättningar och kopior av granskade försändelser skall förstöras så snart de inte längre behövs. Bestämmelser om restriktioner i form av inskränkningar i den frihetsberövades rätt att sända eller motta brev och andra försändelser finns i 9 och 10 §§ behandlingslagen. Med stöd av dessa bestämmelser, som är tillämpliga såväl för häktade som för andra intagna som omfattas av behandlingslagens regler, kan försändelser förhandsgranskas och kvarhållas. En försändelse får inte öppnas utan den frihetsberövades medgivande, men får istället hållas kvar om detta är motiverat av säkerhets- eller utredningsskäl. Vissa brev och andra skriftliga handlingar från den frihetsberövade, t.ex. brev till hans eller hennes offentliga försvarare eller till svensk myndighet, skall vidarebefordras utan föregående granskning. Närmare föreskrifter för granskningen finns i förordningen till behandlingslagen och i Riksåklagarens cirkulär om behandlingen av häktade och anhållna (RÅC I:120). Bestämmelserna i behandlingslagen innebär att en granskad för- sändelse skall vidarebefordras till adressaten efter granskningen om den inte skall hållas kvar. Under granskningen kan det i vissa fall finnas anledning att ta en kopia eller göra en skriftlig översättning av den handling som granskas. Sådana kopior eller översättningar översänds inte till adressaten utan arkiveras istället i åklagarmyndighetens granskningsliggare. Själva granskningsförsändelsen, och eventuella missiv till denna, utgör allmän handling i tryckfrihetsförordningens mening som vederbörande myndighet har hand om handlingen för granskning. Även en kopia av en sådan granskningsförsändelse är en allmän handling. Av tryckfrihetsförordningen följer vidare att skriftliga översättningar av granskade försändelser som en åklagarmyndighet har låtit en utom- stående person göra blir allmänna handlingar när de kommer in till myndigheten och att detsamma gäller i fråga om översättningar av granskningsförsändelser som tillkommer under sådana förhållanden att de skall anses upprättade hos myndigheten i tryckfrihetsförordningens mening. En myndighet skall, enligt arkivlagen (1990:782), som huvudregel behålla allmänna handlingar som kommer in eller upprättas i ett ärende. Enligt 12 § första stycket arkivlagen får dock myndigheten utöver gallring och överlämnande till en arkivmyndighet göra sig av med allmänna handlingar genom återlämnande eller överlämnande som antingen sker med stöd av lag eller föreskrift som meddelas av regeringen eller den myndighet till vilken beslutanderätten har delegerats eller med stöd av ett särskilt beslut av regeringen. Mot bakgrund av behandlingslagens regler skall alltså åklagar- myndigheten överlämna granskningsförsändelsen och eventuella missiv till adressaten. Motsvarande möjlighet saknas beträffande de kopior och översättningar av granskningsförsändelsen som skall anses som allmänna handlingar. För sådana handlingar som finns i en åklagarmyndighets granskningsliggare gäller, enligt gallringsbeslut 1989:3, en gallringsfrist . Det principiella intresset av att allmänna handlingar bevaras är knappast så starkt i fråga om kopior och översättningar av gransknings- försändelserna att detta intresse utgör hinder mot särskilda regler om hanteringen som skiljer sig från vad som i allmänhet gäller för allmänna handlingar. Istället bör kopior och översättningar av granskade handlingar, vilka närmast utgör arbetshandlingar, kunna förstöras så snart de inte längre behövs. Även Riksåklagaren, som har yttrat sig i Justitie- ombudsmannens ärende, anser att ett undantag från kravet att spara allmänna handlingar bör göras beträffande sådana översättningar för att konformitet i hanteringen av dessa och granskningsförsändelserna skall uppnås. En föreskrift om att översättningar och kopior av granskade försändelser skall förstöras så snart de inte längre behövs motsvarar vad som enligt 27 kap. 24 § andra stycket gäller för upptagningar vid hemlig teleavlyssning. Bestämmelsen bör, som påpekar, föras in i behandlingslagen som är en specialförfattning och inte i arkivlagen. Därmed begränsas dess tillämpningsområde till kopior och översättningar av försändelser som får granskas enligt behandlingslagens regler. 8 Behandlingen av häktade m.fl. 8.1 Reformbehovet Gemensam vistelse Kriminalvården och statsmakterna har allt sedan behandlingslagen trädde i kraft strävat efter att förbättra häktesverksamheten och öka möjligheterna för en häktad av vistas tillsammans med andra häktade. De möjligheter till gemensam vistelse som lagen ger utrymme för har dock inte tillvaratagits i den omfattning som är önskvärd. Orsakerna är bl.a. att det i många häkteslokaler inte har funnits utrymme för gemensamma aktiviteter. Begränsade personalresurser har också lagt hinder i vägen. Under arbetet med Häktesuppdraget påbörjade emellertid kriminalvården en tydlig förändring av häktesverksamheten i syfte att skapa mer humana förhållanden. Nya häkten har tagits i bruk med bättre förutsättningar för meningsfulla gemensamma aktiviteter. Vid andra häkten har genom ombyggnad skapats utökade utrymmen för sådana aktiviteter. Antalet platser med möjlighet till gemensamma aktiviteter ökar alltså fort- löpande. De häktade erbjuds olika former av sysselsättning i allt större utsträckning. Program som syftar till att motivera häktade som har missbruksproblem till behandling har utvecklats. Personalen arbetar närmare de häktade bl.a. genom att kontaktmannaskap har införts även på häktena. Möjligheterna att utforma en mer human häktesverksamhet för häktade med restriktioner är visserligen begränsade men s.k. samsittning med andra häktade med restriktioner förekommer. Regeringen har under en följd av år i regleringsbrev för kriminalvården framhållit att ytterligare åtgärder skall vidtas för att skapa en mer human utformning av häktesverksamheten och att arbetet med att öka möjligheterna för de häktade att vistas tillsammans med andra häktade skall fortsätta. I budgetpropositionen (prop. 1997/98:1 utg. omr. 4) anför regeringen att arbetet med att humanisera häktesverksam- heten skall vara en prioriterad uppgift för kriminalvården. Frihetsberövanden måste utformas på ett sådant sätt att de inte är mer ingripande än vad som är nödvändigt med hänsyn till de skäl som föranlett åtgärden. Ett viktigt led i arbetet med att skapa förutsättningar för en mer human häktesverksamhet är att se till att de intagna inte isoleras från yttervärlden. Häktade bör också så långt möjligt få träffa andra häktade. Enligt regeringens bedömning bör lokalförhållandena inte lägga hinder i vägen för olika meningsfulla aktiviteter och gemensam vistelse i häktena. Mot denna bakgrund bör behandlingslagens bestäm- melser om gemensam vistelse ändras. Provtagning för kontroll av drogfrihet Ungefär en tredjedel av dem som tas in på landets kriminalvårdsanstalter är narkotikamissbrukare. Det saknas motsvarande uppgift om dem som tas in i häkte. Sannolikt är det inte någon större skillnad i förhållande till andelen intagna narkotikamissbrukare i anstalt. Under de två sista kvartalen 1995 och de två första kvartalen 1996 gjorde häktena 105 beslag av cannabis, opiater och centralstimulerande medel vid visitering i samband med ankomst till häkte. Inne på häktena gjordes 49 beslag av sådana preparat och 114 beslag av läkemedel. omhändertogs sammanlagt drygt cannabis, drygt opiater och centralstimulerande medel. En jämförelse med beslag i krimi- nalvårdsanstalterna av cannabis och centralstimulerande medel under visar att det var endast anstalter i säkerhetsklass III som beslagtog en större mängd än häktena. Det har från några häkten rapporterats en ökad förekomst av narkotikapåverkan bland de intagna sedan möjligheterna till gemensam vistelse ökat. Det finns en överhängande risk för att problemen med narkotika i häktena ökar när de intagna får utsträckta möjligheter till kontakter med varandra. En ökad spridning av narkotika kan komma att utgöra en säkerhetsrisk för såväl de häktade som personalen. En häktad som vill vistas tillsammans med andra häktade skall inte behöva utsättas för att de medintagna är påverkade av droger. Förekomsten av narkotika försvårar också arbetet med att motivera de häktade att inleda behandling mot sitt missbruk. Motivationsarbetet är ett viktigt led i kampen mot narkotika i samhället. Det utgör även en betydelsefull del av kriminalvårdens in- satser på det brottsförebyggande området. Kraftfulla åtgärder måste alltså sättas in för att bekämpa narkotikaförekomsten i häktena. Erfarenheterna från kriminalvårdsanstalterna visar att kontrollåtgärder är nödvändiga i kampen mot narkotikan. I anstalterna är det möjligt att kontrollera drogpåverkan hos de intagna genom provtagning. Motsvarande möjlighet bör finnas vid häktena. Omhändertagande och förstörande av vissa föremål Som framgått gör häktena åtskilliga beslag av narkotika. En stor mängd föremål som är ägnade att användas för missbruk av narkotika, t.ex. sprutor och kanyler, tas också i beslag inne på häktena och vid visitation i samband med att en frihetsberövad anländer till häktet. Sådana föremål får tas om hand med hänsyn till säkerheten i häktes- lokalerna. Häktena är emellertid skyldiga att förvara föremålen och lämna ut dem till den intagne när han friges, om han inte medger att föremålet förstörs eller åklagare i det enskilda fallet meddelar beslut om förverkande med stöd av narkotikastrafflagen (1968:64). När mot- svarande föremål påträffas i en kriminalvårdsanstalt får anstalten med stöd av 63 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt förstöra föremålen. Mot bakgrund av samhällets intresse att begränsa narkotika- missbruket kan det knappast motiveras att inte motsvarande möjlighet finns vid häktena. De möjligheter som finns för åklagare att meddela beslut om förverkande är inte tillräckliga. Mot denna bakgrund bör det skapas utrymme för häktena att förstöra beslagtagna föremål som är ägnade att användas för missbruk av narkotika. 8.2 Reglernas närmare utformning 8.2.1 Gemensam vistelse Regeringens förslag: Gemensam vistelse skall vara det normala förhållandet för häktade utan restriktioner. En häktad skall därför ges tillfälle att vistas tillsammans med andra häktade. Denna huvudregel skall inte vara avhängig av lokalförhållandena i häktet. Den gemen- samma vistelsen skall bl.a. utformas så att de häktade inte utsätts för olämplig påverkan eller inflytande av andra häktade. Även gripna, anhållna och andra intagna som förvaras i häkte skall omfattas av den föreslagna ordningen. Rapportens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag utom när det gäller utformningen av den gemensamma vistelsen. Undantag från gemensam vistelse bör kunna göras, utöver vad som gäller , bl.a. när den häktade inte kan fungera i den grupp som denne har placerats i och omgruppering eller förflyttning till annat häkte inte är möjlig. När en häktad skall hållas avskild skall detta motiveras i ett särskilt beslut. Besluten skall omprövas med vissa intervall och utredningarna protokollföras. Besluten bör anmälas till Kriminalvårds- styrelsen och, efter delegation, vara föremål för granskning av region- myndigheten. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positivt inställda till förslag att gemensam vistelse skall införas som huvudregel men några har reserverat sig för att effekterna av förslaget är beroende av ekonomiska resurser och lokalförhållanden. Skälen för regeringens förslag: En ökad möjlighet för de häktade att vistas tillsammans med andra häktade förutsätter både lokalmässiga förändringar och ökade personalresurser. Som framgår i avsnitt 8.1 vidtar fortlöpande åtgärder för att anpassa lokalerna till gemensamma aktiviteter. Inriktningen på personalens arbete har också förändrats. Det är viktigt att den positiva utveckling som pågår fortsätter. Den nuvarande bestämmelsen, som ger utrymme för begräns- ning av möjligheterna till gemensam vistelse på grund av förhållandena i häkteslokalen, bör ändras så att den ligger i linje med utvecklingen. Någon ytterligare utredning av frågan, som någon remissinstans har föreslagit, är inte nödvändig. Av lagen bör framgå att gemensam vistelse skall vara det normala för häktade. En häktad skall som huvudregel ges tillfälle att vistas tillsammans med andra häktade. Den huvudregeln skall inte vara avhängig av lokalförhållandena. Däremot är det nödvändigt att det, såsom , finns utrymme för att besluta om undantag från gemensam vistelse av andra skäl. Ett sådant skäl är säkerheten i häktet. Kravet på bibehållen säkerhet väger tyngre än önskemålen om gemensam vistelse.