prop · GL03105 · 1998-01-01 00:00:00 — Även den som inte kan bindas vid skadegörelsebrott bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning jämkad, om han genom aktivt deltagande i gängets förehavanden har gett anledning till misstankar. Ett annat exempel är den situation som förelåg i det s.k. Lindomefallet (se betänkandet s. 102 och 214, jfr RH 1991:51), där ersättning betalades till en misstänkt som hade varit på platsen och där gjort sig skyldig till brott, men där det inte ansågs styrkt att han begått det grövsta brottet (mord) som misstankarna avsåg. I ett sådant fall kan jämkning ske enligt denna bestämmelse. Ytterligare ett exempel när jämkning kan ske är att en företagare berövas friheten misstänkt för skattebedrägeri, om misstanken har sin grund i att företagaren uppenbart misskött sin bokföringsplikt. Paragrafen omfattar också den som är berättigad till ersättning enligt 4 § på grund av att han har avtjänat frihetsstraff. Det torde visserligen vara ovanligt att det finns anledning till jämkning i dessa fall, men det är inte uteslutet. Ett exempel kan vara att en person som har avtjänat straff för rån var närvarande vid rånet men efter en resningsprövning bedöms inte ha varit delaktig på ett sådant sätt att han skall dömas. Den som ofrivilligt har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande har skett mot honom skall inte behöva drabbas av jämkningsregeln. Om en person av en tillfällighet råkar befinna sig på en brottsplats, skall jämkning sålunda normalt inte ske på grund av hans närvaro. Anledning till jämkning på grund av omständigheterna i övrigt kan finnas när det är klarlagt att en frihetsberövad person begått ett visst brott men åtal inte väcks på grund av att preskription har inträtt eller att åtalsunderlåtelse meddelas. Detsamma kan gälla om ett visst frihets- berövande förlängs beroende på att den frihetsberövade personen är så påverkad av alkohol, narkotika eller liknande att han inte kan svara för sig. I tredje stycket sägs vidare (andra meningen) att ersättning inte får jämkas enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. Stycket har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag. Ersättning kan alltså aldrig vägras på den grunden att det finns kvarstående brottsmisstankar mot den som varit frihetsberövad. Ofta kan emellertid dennes beteende då ha varit sådant att jämkning kan och bör ske på den grunden. Men eventuell kvarstående misstanke får därvid inte vägas in som ett skäl för jämkning. Nedsättningen skall ske efter en skälighetsbedömning. Ofta torde en sådan bedömning leda till att nedsättning sker ända till noll. I de fall när jämkning aktualiseras ankommer det på staten att åberopa och bevisa de omständigheter som gör att det är oskäligt att utge full ersättning. Jämkning bör ske endast i klara fall av oskälighet. Med hän- syn till att det rör sig om ett undantag från en grundläggande rätts- statsprincip (se avsnitt 4.6) är det sålunda påkallat med en restriktiv tillämpning av bestämmelsen I fjärde stycket föreskrivs att ersättning kan sättas ned (eventuellt till noll), om den skadelidande har fått tiden för en frihetsinskränkning beaktad vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd. 7 § Ersättning enligt 2-5 §§ lämnas för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. I paragrafen anges vilka skador som är ersättningsgilla när lagens ansvarsbestämmelser i 2-5 §§ är tillämpliga. Paragrafen motsvarar 5 § första stycket LEF och närmast 7 § kommitténs lagförslag. Övervägan- dena kring denna paragraf finns i avsnitt 4.4. För det första utgår liksom enligt LEF ersättning för utgifter, förlorad arbetsförtjänst och intrång i näringsverksamhet. Dessa ersätt- ningsposter kräver inte några närmare kommentarer. Avsikten är att bestämmelserna skall tillämpas på samma sätt som i LEF (se prop. 1974:97 s. 69 f. och 90 f.). För det andra ersätts även det som i LEF lidande. Det är samma uttryck som används 1 kap. 3 § SkL. Med lidande avses icke-ekonomisk skada. Åtskilliga omständigheter inverkar därvid på frågan om skade- ståndets storlek. Det finns inte några generellt giltiga normer att lägga till grund för prövningen. Det blir i huvudsak fråga om att göra en skönsmässig uppskattning av graden av lidande i varje enskilt fall. Därvid måste hänsyn tas till intensiteten i den skadelidandes subjektiva upplevelse av lidandet, men i första hand bör förhärskande etiska och sociala värderingar läggas till grund (jfr prop. 1972:5 s. 572). Det är emellertid uppenbart att den enskildes upplevelse av en frihetsinskränkning kan variera mycket från fall till fall (jfr NJA 1979 s. 297 och 1990 s. 808). Undantagsvis kan omständigheterna vara sådana att frihetsinskränkningen inte alls eller i mycket ringa grad medför lidande. Det kan exempelvis vara fallet då frihetsinskränkningen avser en person som har missbrukat sprit eller narkotika och som saknar bostad och anställning (jfr prop. 1974:97 s. 72). Bland de omständigheter som är av särskild betydelse i sammanhanget märks ett frihetsberövandes varaktighet. Ju ett frihetsberövande varat desto större är typiskt sett lidandet. Även grunden för frihetsberövandet är av betydelse. Det kan sålunda ha betydelse för lidandet om grunden för ett frihetsberövande är ett påstått brott eller ett påstått vårdbehov (jfr NJA 1979 s. 297). Ytterligare en omständighet som kan vägas in är vilken uppmärk- samhet ett frihetsberövande har väckt i ett enskilt fall. Har den frihets- berövades identitet avslöjats och det har väckt stor uppmärksamhet i massmedia kan detta ha bidragit till ett ökat lidande. För att åstadkomma en enhetlig praxis har Justitiekanslern vid sin prövning av skaderegleringsärenden enligt LEF utvecklat vissa riktlinjer för sin bedömning. JK utgår därvid från frihetsberövandets längd och väger därefter in faktorer som frihetsberövandets art och det påstådda brottets karaktär. Det ter sig naturligt att motsvarande riktlinjer tillämpas även enligt den nya lagen. Personskada och sakskada ersätts inte enligt de särskilda bestäm- melserna i denna lag. Skälet för denna begränsning har utvecklats i avsnitt 4.4. Vid fel eller försummelse finns en rätt till ersättning för personskada och sakskada enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. 8 § Den som åsamkas personskada eller sakskada genom våld som utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 57 § tullagen (1994:1550) har rätt till ersättning, om den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot hans eller hennes person eller egendom. Paragrafen, som saknar motsvarighet i LEF, reglerar rätten till ersättning då någon åsamkats skada på grund av att polisen eller viss annan myndighet har använt lagligt våld mot person eller egendom (jfr 8 § i kommitténs förslag). Övervägandena i denna del finns i avsnitt 4.5. Den våldsanvändning som omfattas är den som anges i 10 § och 23 § polislagen, 2 kap. 17 § utsökningsbalken och 57 § tullagen. Den uppräk- ningen är uttömmande. I 10 § polislagen föreskrivs att en polisman i vissa särskilt angivna situationer får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genom- föra en tjänsteåtgärd (se prop. 1983/84:111 s. 80 f.). I 23 § polislagen anges att vissa av föreskrifterna i 10 § gäller även vissa andra kategorier, t.ex. vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning m.m. (se prop. 1983/84:111 s. 136 f.) I 2 kap. 17 § utsökningsbalken föreskrivs att förrättningsmannen vid utmätning eller annan verkställighetsåtgärd får genomsöka hus, rum eller förvaringsställe. Förrättningsmannen får därvid under vissa förutsättningar använda våld mot egendom eller person (se prop. 1980/81:8, del 1, s. 246 f.). I 57 § tullagen föreskrivs att tullmyndigheten får undersöka gods av olika slag. I sådana fall kan våld mot egendom behöva förekomma (se prop. 1986/87:166 s. 92 f.). Bestämmelsen innebär att det allmänna åläggs ett strikt ersättnings- ansvar för skador orsakade av våld i de angivna fallen. Paragrafen tar alltså sikte på skador orsakade av laglig våldsanvändning och ersätt- ningsskyldighet uppkommer även om inget fel har förekommit. Ett exempel på en situation då ersättning skall betalas enligt bestämmelsen är att polisen tvingas skada tredje mans egendom i samband med gripande av en brottsling. Ett annat exempel är att tullen skadar egendom som genomsöks vid en rutinbesiktning. Ytterligare ett exempel är att polisen avlossar ett varningsskott efter en flyende brottsling som råkar träffa någon annan. Ansvaret enligt denna paragraf omfattar person- och sakskada. Däre- mot ersätts inte ren förmögenhetsskada enligt denna paragraf. Om t.ex. polisens våldsanvändning orsakar sådan skada, kan ersättning för denna emellertid utgå enligt 3 kap. 2 § SkL om det har förekommit fel eller försummelse från polisens sida. Det strikta ansvaret enligt paragrafen gäller enbart när den skade- lidande utan egen skuld har drabbats av skadan. Undantag görs således enligt paragrafen för fall då den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom eller hans egendom. En liknande bestämmelse finns i 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. Den som t.ex. vägrar att öppna en dörr där polisen har rätt att ta sig in har inte rätt till ersättning enligt denna paragraf, om polisen tvingas att förstöra dörren. Och den som ingår i ett gäng som ställer till bråk på allmän plats kan normalt inte med framgång åberopa det strikta ansvaret enligt paragrafen, om han t.ex. skadas av ett batongslag vid polisens ingripande. Det gäller även om han själv har spelat en underordnad roll i bråket. Däremot skall ersättning betalas till den som skadas enbart för att han råkar vara på platsen eller vars egen- dom bara av en händelse kommer i vägen för ett polisingripande. Det kan inträffa att myndigheternas våldsanvändning går längre än som är nödvändigt. Den som har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom får inte heller i ett sådant fall ersättning enligt denna bestämmelse. Om våldet innefattar fel eller för- summelse, kan han däremot vara berättigad till ersättning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Begreppen våld mot person och våld mot egendom avses här ha samma innebörd som i polislagen (1984:387), se prop. 1983/84:111 s. 81 och s. 93. 9 § Anspråk på ersättning enligt denna lag får inte överlåtas innan ersättningen blivit slutligt bestämd. Denna paragraf överensstämmer i sak helt och hållet med 6 § LEF (se prop. 1974:97 s. 92) och 9 § i kommitténs förslag. 10 § Om ersättning betalas enligt denna lag och den ersättningsberättigade har rätt till skadestånd av någon annan, inträder staten i motsvarande mån i den ersättningsberättigades rätt. Denna paragraf överensstämmer i sak med 7 § LEF (se prop. 1974:97 s. 92 f.) och 10 § i kommitténs lagförslag. 11 § Den som har varit utsatt för en frihetsinskränkning på grund av misstanke om brott och fått ersättning enligt denna lag är skyldig att betala tillbaka det mottagna beloppet, om han eller hon senare döms för gärningen och till följd av domens innehåll inte skulle ha haft rätt till ersättning vid en prövning enligt 2 § 3. Återbetalningsskyldigheten får jämkas, om det finns särskilda skäl. Paragrafen, som saknar motsvarighet i LEF och i kommitténs lagförslag, föreskriver att den som har fått ersättning enligt denna lag på grund av brottsmisstankar kan bli återbetalningsskyldig. Skälen för bestämmelsen har behandlats i avsnitt 4.8. Återbetalningsskyldighet gäller enligt paragrafen om ersättningen avser en frihetsinskränkning på grund av misstanke om brott och ersättning har betalats enligt denna lag samt vederbörande sedermera döms för gärningen. Det är alltså fråga om att frihetsinskränkningen först har upphört utan att vederbörande fällts till ansvar. Ersättning enligt lagen har utbetalats. Återbetalningsskyldighet kan då uppkomma om vederbörande efter resning åtalas och fälls för samma gärning. En ytterligare förutsättning för återbetalningsskyldighet är därvid att gärningen bedöms på sådant sätt att den dömde inte hade varit berättigad till ersättning vid en prövning enligt 2 § tredje punkten. Man kan tänka sig att någon t.ex. häktas såsom på sannolika skäl misstänkt för mord och släpps i samband med att åtalet ogillas. Den frikände personen tillerkänns skadestånd enligt denna lag. Om veder- börande senare efter resning åtalas och fälls för vållande till annnans död och påföljden bestäms till böter, inträder inte återbetalningsskyldighet enligt bestämmelsen. Det sker däremot om personen efter en ny prövning döms för dråp till fängelse. Återbetalningsskyldigheten inträder när det finns ett lagakraftvunnet fällande avgörande. Normalt skall återbetalningsskyldigheten omfatta hela den utgivna er- sättningen. Om det finns särskilda skäl får dock återbetalningsskyldig- heten jämkas. Även jämkning till noll kan förekomma. Särskilda skäl kan finnas exempelvis om det gått sedan ersättningen utbetalades och en återbetalningsskyldighet skulle drabba den återbetalningsskyldige mycket hårt. Justitiekanslern får väcka talan om återbetalning. Det framgår av för- ordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern 1. Denna lag träder i kraft , då lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning upphör att gälla. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har vidtagits före ikraftträdandet men inte har upphört . Den nya lagen tillämpas på frihetsinskränkningar som har beslutats före ikraftträdandet och som alltjämt pågår vid ikraftträdandet (punkten 2). Har däremot en frihetsinskränkning beslutats och också upphört före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. 8.2 Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen 3 kap. 3 § Staten eller en kommun skall ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Därvid skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när de lämnades. Genom bestämmelsen åläggs staten och kommunerna - utöver vad som föreskrivs i 2 § - ett särskilt skadeståndsansvar för felaktiga upplys- ningar och råd som en myndighet lämnar. Ansvaret gäller vid fel och försummelse och omfattar ren förmögenhetsskada. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. Paragrafens första mening har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag. Det särskilda informationsansvaret gäller alltså för upplysningar och råd . Med upplysningar avses alla meddelanden oavsett form. Det kan gälla innehållet i och innebörden av författningar, sakförhållanden m.m. Råd avses inrymma rekommendationer, tips och vägledning. Uttrycket upplysningar eller råd är inte avsett att ha någon begränsande verkan. Det är avsett att omfatta allt slags information som myndigheten lämnar. Den information som har lämnats skall vara felaktig för att kunna föranleda skadeståndsansvar enligt denna paragraf. Därmed avses att in- formationen objektivt sett inte är korrekt. Det innebär att skadestånds- ansvar inte kommer i fråga enligt paragrafen på grund av information som är enbart missvisande - trots att den är korrekt - och därför kan föranleda mottagaren att dra felaktiga slutsatser. Denna begränsning hänger främst samman med att ansvaret annars skulle bli alltför vidsträckt och bestämmelsen alltför svårtillämpad. Det är inte heller tillräckligt för ersättningsskyldighet att det varit opåkallat eller onödigt att lämna informationen. I sådana fall kan in- formationen inte sägas vara felaktig. Inte heller att korrekt information lämnas mot någons vilja är skadeståndsgrundande enligt paragrafen. I dessa fall kan dock skadeståndsansvar ibland komma i fråga enligt bestämmelserna i 1 eller 2 §. Det kan förekomma exempelvis om in- formationen innebär att en företagshemlighet lämnas ut eller att den som lämnar informationen bryter mot sin tystnadsplikt. Liksom i 1 och 2 §§ krävs för skadeståndsansvar att det har förekom- mit fel eller försummelse. Detta uttryck är avsett att ha samma innebörd här som vid tillämpning av 1 och 2 §§ (se prop. 1972:5 s. 325 f. och 496 f.). Det skall alltså göras en objektiv culpabedömning och det allmänna svarar även för s.k. anonyma och kumulerade fel. Det krävs inte som i 2 § att informationen har lämnats vid myndig- hetsutövning . Däremot krävs att informationen har lämnats av en myndighet. Det innebär att skadeståndsansvar enligt 3 § inte blir aktuellt när den felaktiga informationen har lämnats exempelvis av en organisa- tion eller ett företag som har fått myndighetsuppgifter delegerade till sig. När ett sådant privaträttsligt subjekt vidarebefordrar information från en myndighet är bestämmelsen inte heller tillämplig, om inte utlämnandet får anses innebära att myndigheten själv lämnat felaktig information och därigenom orsakat skada. Ansvar inträder inte heller om information som härrör från en myndighet har förvanskats och spritts av massmedia. Skadeståndsansvariga enligt paragrafen är, liksom enligt 2 §, staten eller en kommun. Frågan om det i ett visst fall är staten eller en kommun som skall betala skadestånd får bedömas med hänsyn till vilken myndighet som har lämnat den information som orsakat skada. Är flera ansvariga för den felaktiga informationen kan solidariskt skadestånds- ansvar komma i fråga enligt allmänna principer (se 6 kap. 3 §). Den avgörande förutsättningen för skadeståndsansvar är att det i det enskilda fallet med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Felaktig myndighetsinformation är alltså inte regelmässigt skadestånds- grundande. Omständigheterna måste vara av speciellt slag. När det gäller det stora flertalet upplysningar som lämnas vid enkla telefonförfråg- ningar och annars mer eller mindre i förbigående bör skadestånd så gott som aldrig komma i fråga. Detsamma gäller när omständigheterna i övrigt har varit sådana att den enskilde inte har getts särskild anledning att fästa vikt vid uppgifterna. Vid bedömningen av om särskilda skäl är för handen skall hänsyn tas till samtliga omständigheter som är relevanta i det enskilda fallet. Det avgörande kan därvid vara i vilken mån den enskilde haft skäl att förlita sig på informationen. I lagtexten anges vissa omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om det finns särskilda skäl för skadeståndsskyldighet. En sådan omständighet är upplysningarnas eller rådens art. Det är en markant skillnad mellan å ena sidan upplysningar av helt allmän karaktär och å andra sidan preciserad information om exempelvis innehållet i föreskrifter eller andra bestämmelser. I det senare fallet bör felaktiga upplysningar oftare vara skadeståndsgrundande. Av betydelse är främst om upplysningarna eller råden varit sådana att det rent objektivt funnits anledning att förlita sig på att informationen varit korrekt. Även om det inte görs någon formell skillnad mellan skriftliga och muntliga meddelanden, kan det inte sällan finnas större anledning att lita på ett skriftligt besked än ett muntligt. Det tar normalt att utforma ett skriftligt besked, vilket ger informationslämnaren tid till viss eftertanke. Man kan också utgå ifrån att en enskild tjänsteman själv normalt fäster större vikt vid hur han uttrycker sig i skrift. Det skriftliga meddelandet har också en mer bestående karaktär än det muntliga. Allt detta gör att det oftare torde finnas särskilda skäl att anse en skriftlig upplysning skadeståndsgrundande än en muntlig. Men självfallet kan inte alla skriftliga upplysningar behandlas lika. Hastigt nedtecknade meddelanden bör i mindre utsträckning föranleda skadeståndsansvar än genomarbetade skriftliga förklaringar. Även muntliga upplysningar kan grunda ansvar, särskilt om den informationslämnande tjänstemannen bestämt försäkrar att hans upplys- ningar är korrekta. Bestämda uppmaningar till den enskilde att handla på ett visst sätt bör oftare grunda skadeståndsansvar än enkla tips. Om tjänstemannen re- serverar sig för riktigheten av en upplysning, talar det givetvis emot skadeståndsansvar. En annan omständighet som särskilt skall beaktas är sambandet med myndighetens verksamhetsområde. Den enskilde har särskild anledning att förlita sig på information som myndigheten lämnar inom sitt specialområde. Det är särskilt då som informationslämnandet är förenat med den auktoritetsutövning som är grunden för det ansvar som föreskrivs i paragrafen. Upplysningar och råd som helt saknar samband med myndighetens verksamhetsområde bör så gott som aldrig medföra skadeståndsansvar. Hänsyn skall alltså tas till det samband som uppgifterna har med myndighetens verksamhetsområde. Det betyder att den myndighet som lämnat uppgifterna inte nödvändigtvis behöver ha ett förstahandsansvar för det område som uppgifterna avser. Sålunda torde skadeståndsansvar kunna uppkomma exempelvis om en domstol lämnat felaktig information om möjligheterna att verkställa en dom, fastän bestämmelserna härom primärt hör till kronofogdemyndigheternas verksamhetsområde. Detsamma gäller om någon till riktar en fråga rörande förutsättningarna för att erhålla lagfart i tron att verket handlägger lagfartsärenden. Sådana ärenden har ett så nära samband med verksamhet att felaktig information ofta bör kunna föranleda skadeståndsansvar. Omständigheterna när upplysningarna eller råden lämnades skall också beaktas särskilt. Det kan bl.a. ha betydelse hur kretsen av mottagare ser ut i ett enskilt fall. Sålunda ställs normalt större krav på information som lämnas direkt till den som efterfrågar den för sina privata behov än på information som ges exempelvis i bildningssyfte eller som ett led i en diskussion. Det kan finnas skäl att lämna skadestånd till den som förlorar ekonomiskt på grund av felaktiga upplysningar i ett av sammanställt informationsmaterial om bostadsbidrag, medan det ytterst sällan bör bli aktuellt att ge skadestånd till den som handlar på basis av uppgifter som han inhämtat under exempelvis en akademisk föreläsning. Om en tjänsteman lämnar upplysningar vid ett personligt besök av en enskild person, kan denne normalt i större grad räkna med att informationen är korrekt än om motsvarande upplysningar lämnas vid en hastig telefonförfrågan. Även sådana omständigheter kan därför påverka frågan om skadestånd. En annan omständighet av betydelse är vilket underlag den enskilde tillhandahåller när han begär upplysningar eller råd i en viss fråga. Om ett felaktigt råd beror på ofullständigheter eller felaktigheter i underlaget, bör skadestånd inte utgå. Det kan normalt inte åvila den enskilde tjänstemannen att efterforska om ett givet underlag är korrekt och komplett. En annan omständighet som kan ha betydelse är vad mottagaren skall använda informationen till och vad informationslämnaren inser om detta. Antag t.ex. att en enskild person kontaktar en tjänsteman vid en kom- muns byggnadsnämnd och uppger att han står i begrepp att köpa en fastighet och att han därför vill ha reda på eventuella planbestämmelser av betydelse för fastigheten. uppger han att de upplysningar han får om planbestämmelserna är direkt avgörande för om han skall köpa fastigheten. I ett sådant fall har tjänstemannen fått klart för sig vikten av de besked han ger. Ett felaktigt besked bör i så fall grunda skadestånd. Bedömningen blir en annan om tjänstemannen inte har haft någon kunskap om vilken betydelse upplysningarna har för mottagaren. I skadeståndssammanhang vedertagna bevisbörderegler bör tillämpas vid bedömningar enligt förevarande paragraf. Det innebär i huvudsak att den som påstår sig ha lidit skada på grund av felaktig myndighets- information vid tvist har att styrka de omständigheter som konstituerar skadeståndsskyldighet.