prop · GL03105 · 1998-01-01 00:00:00 — Det överensstämmer med gällande rätt. Det bör anmärkas att lagens ersättningssystem är ett system för sig. Det suppleras inte av skadeståndslagens allmänna bestämmelser om exempelvis skadeståndets bestämmande och jämkning i den meningen att bestämmelserna skall tillämpas för att fylla ut lagen. Däremot kan det ibland finnas anledning att tillämpa skadeståndslagen analogt när den förevarande lagen saknar reglering. Även allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser kan på motsvarande sätt komma till användning. Däremot gäller skadeståndslagen vid sidan om denna lag (jfr prop. 1974:97 s. 141 och 148). Det har i första hand betydelse i fråga om den grundläggande regeln i 3 kap. 2 § SkL om det allmännas skadestånds- ansvar för skador orsakade vid myndighetsutövning. I ett enskilt fall kan det förekomma att såväl 3 kap. 2 § SkL som bestämmelserna i denna lag är tillämpliga. Den enskilde kan då åberopa den lag som är mest gynn- sam för honom. Skulle någon annan än staten vara skadeståndsskyldig, t.ex. en kommun, kan alltså den skadelidande vända sig antingen mot staten enligt denna lag eller mot kommunen enligt skadeståndslagen. Att staten, i den mån ersättning betalas enligt denna lag, övertar den skadelidandes eventuella rätt till skadestånd mot exempelvis en kommun framgår av 10 §. 2 § Den som har varit häktad på grund av misstanke om brott har rätt till ersättning, 1. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, 2. om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottsligheten, 3. om något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan bedömning inte skulle ha beslutats, 4. om beslutet om frihetsinskränkning efter överklagande eller överprövning upphävs eller ersätts av ett beslut om en mindre ingripande åtgärd, eller 5. om beslutet om frihetsinskränkning undanröjs utan att det beslutas om ny handläggning. Vad som sägs i första stycket gäller också den som på grund av misstanke om brott har varit anhållen i sträck. Den som har utsatts för en sådan frihetsinskränkning har också rätt till ersättning, om beslutet om anhållande upphävs efter avslag på en häktningsframställning. Vad som sägs i första stycket 1, 2, 4 och 5 gäller också den som på grund av misstanke om brott i sträck har varit underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet, intagen för rätt- psykiatrisk undersökning eller tagen i förvar av befälhavare på fartyg eller luftfartyg. Paragrafen motsvarar närmast 1 § LEF och 2 § kommitténs lagförslag. Ändringarna i förhållande till LEF är mestadels av lagteknisk art. Överväganden i denna del finns i avsnitt 4.3. I paragrafen regleras ersättningsansvaret i de fall någons frihet har inskränkts på grund av att någon straffprocessuell åtgärd har använts mot honom. Sålunda omfattas beslut om frihetsinskränkning i form av häkt- ning, anhållande, reseförbud, anmälningsskyldighet, intagning för rätts- psykiatrisk undersökning samt förvarstagande av befälhavare på fartyg eller luftfartyg. Uppräkningen är uttömmande (jfr dock 3 §). I paragrafens första stycke regleras rätten till ersättning för den som har varit häktad på grund av misstanke om brott. Hur vederbö- rande har varit häktad har ingen betydelse för rätten till ersättning. Däremot har häktningstiden betydelse när storleken på ersättningen skall bestämmas. I första punkten anges att en person som har varit häktad är ersätt- ningsberättigad, om han sedermera frikänns från ansvar för de brott som legat till grund för häktningen. Detsamma gäller om åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks. Rätten till ersättning finns även om häktningsbeslutet i sig är helt oantastligt. Anledningen till den frikännande domen, avvisnings- eller avskrivnings- beslutet eller beslutat att lägga ned förundersökningen saknar betydelse. Det innebär att den frikände är berättigad till ersättning även om brotts- misstankar mot honom alltjämt skulle bestå (jfr dock 13 §). Andra punkten motsvarar i sak helt 1 § andra stycket LEF (jfr prop. 1979/80:121 s. 13). Här anges att ersättningsskyldighet uppkommer i vissa fall om den häktade fälls till ansvar endast för viss brottslighet. Om det för viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, uppkommer ersättningsskyldighet om det är uppenbart att frihets- inskränkningen inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottslig- heten. Om t.ex. den misstänkte är häktad såsom på sannolika skäl misstänkt för grov misshandel och snatteri men fälls till ansvar för enbart det senare brottet, kan regeln i denna punkt bli tillämplig. I det fallet kan det nämligen - vilket krävs - vara uppenbart att enbart snatterimisstankarna inte skulle ha medfört häktning. Bestämmelsen innebär alltså att det i efterhand måste göras en bedömning av om den återstående brottslighet som den skadelidande misstänks för är av sådan art och sådant allvar att den ensam skulle ha medfört frihetsinskränkningen. Det gäller med andra ord att sätta sig in i hur den myndighet som beslutade frihetsinskränkningen skulle ha ställt sig, om den brottslighet som senare har fallit bort över huvud taget inte hade varit med i bilden när beslutet fattades. Ersättning skall lämnas endast om det är uppenbart att frihetsinskränkningen då inte skulle ha beslutats. Efterhandsprövningen avser inte bara beskaffenheten av den åter- stående brottsligheten, utan hänsyn måste också tas till andra omstän- digheter. Rätten till ersättning kan sålunda vara utesluten, om det kan antas att den misstänkte - trots att ett eller flera häktningsgrundande brott har fallit bort - ändå skulle ha häktats med stöd av de särskilda häktningsgrunderna i 24 kap. 1 § andra stycket eller 2 § . Det kan också inträffa att den återstående brottsligheten visserligen inte skulle ha medfört t.ex. häktning men däremot någon annan form av frihetsinskränkning, t.ex. reseförbud. I ett sådant fall har den misstänkte rätt till ersättning, men jämkning av ersättningen med stöd av 6 § tredje stycket kan komma i fråga. I tredje punkten, som i sak överensstämmer med 1 § tredje stycket LEF, anges att ersättningsskyldighet uppkommer om någon häktad fälls till ansvar men brottet hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan mildare bedömning inte skulle ha beslutats. Antag att en person häktas som på sannolika skäl misstänkt för mord och sedermera fälls till ansvar för vållande till annans död. I ett sådant fall kan det vara uppenbart att häktningen inte skulle ha beslutats, om man från början bedömt gärningen som vållande till annans död. I fråga om den efterhandsprövning som skall göras enligt denna punkt hänvisas till vad som anförts ovan angående andra punkten (jfr prop. 1979/80:121 s. 14). I vissa fall kan det bli aktuellt att tillämpa andra och tredje punkten i kombination. Ett exempel är att frihetsinskränkningen har avsett flera brott och att frikännande dom meddelas för något av dem, medan brottsligheten i övrigt bedöms enligt en mildare straffbestämmelse. I fjärde punkten föreskrivs att en häktad person är ersättningsberät- tigad, om häktningsbeslutet upphävs efter överklagande eller överpröv- ning eller ersätts av en mindre ingripande åtgärd. Den vanligaste situa- tionen är att tingsrätten har beslutat att häkta en person men hovrätten försätter honom på fri fot. Bestämmelsen är också tillämplig om tings- rättens häktningsbeslut inte överklagas särskilt, utan beslutet överklagas enbart i samband med att tingsrättens fällande dom överklagas. Om hovrätten i ett sådant fall försätter den tilltalade på fri fot, är denne alltså ersättningsberättigad enligt denna bestämmelse. Detsamma gäller om hovrätten upphäver häktningsbeslutet men ersätter det med ett beslut om t.ex. reseförbud. Bestämmelsen i denna punkt är tillämplig även om hovrätten i de anförda exemplen skulle fälla vederbörande till ansvar för det brott som föranlett häktningen. Då kan dock ersättningen sättas ned enligt 6 § fjärde stycket (se författningskommentaren till det lagrummet). Bestämmelsen i denna punkt är däremot inte tillämplig om tingsrätten har beslutat att häkta en person men upphäver beslutet och försätter den misstänkte på fri fot. En sådan person kan emellertid vara berättigad till ersättning enligt någon av de övriga punkterna i detta stycke. Till skillnad mot vad som gäller enligt 1 § första stycket 4 LEF omfattar denna punkt inte det fallet att ett beslut om häktning skulle upphävas efter anlitande av ett särskilt rättsmedel. Särskilda rättsmedel har inte någon praktisk betydelse i detta sammanhang. I femte punkten föreskrivs att en häktad person är ersättningsberättigad, om frihetsberövandet undanröjs utan att det beslutas om ny handläggning. Bestämmelsen i denna punkt är tillämplig när det har förekommit ett rättegångsfel vid beslut om någons häktande. I andra stycket regleras anhållandefallen. Här föreskrivs att vad som sägs i första stycket också gäller den som har varit anhållen i sträck. Dessutom föreskrivs att den som har varit anhållen i sträck är berättigad till ersättning om beslutet om anhållande upphävs genom avslag på en häktningsframställning. I tredje stycket föreskrivs att vad som gäller vid häktning enligt första stycket 1, 2, 4 och 5 gäller även vid vissa andra beslut om frihetsin- skränkningar. Det som omfattas är reseförbud, anmälningsskyldighet, intagning för rättspsykiatrisk undersökning och förvarstagande av någon efter beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg (jfr prop. 1974:97 s. 58 f. och 81 f. samt prop. 1980/81:201 s. 47). Som en generell förutsättning enligt andra stycket krävs att frihets- inskränkningen varat minst . Ersättningsrätten enligt denna paragraf är inte beroende av att det senare beslutet är grundat på samma omständigheter som förelåg vid tiden för det ursprungliga beslutet. En person som har varit häktad är således berättigad till ersättning enligt bestämmelserna i paragrafen, även om det senare beslutet skulle grundas på nytillkomna omständigheter. Ersättning som någon är berättigad till enligt denna paragraf kan jämkas med stöd av bestämmelserna i 6 §. 3 § Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av en svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande eller utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande frihetsberövande utomlands. I 2 § ges en uttömmande uppräkning av vilka beslut om frihetsin- skränkning som kan grunda rätt till ersättning enligt lagen. Vad som avses är häktning m.m. beslutad av svenska myndigheter enligt svensk lag. Bestämmelserna i 2 § möjliggör således inte att någon tillerkänns ersättning på grund av att vederbörande utomlands har varit berövad friheten genom beslut där. I denna paragraf som kompletterar 2 § föreskrivs att även en person som har varit berövad friheten utomlands kan vara ersättningsberättigad enligt denna lag. Paragrafen motsvarar helt 1 a § LEF och 3 § kommitténs lagförslag. Det krävs att frihetsberövandet på närmare beskrivet sätt har initierats av en svensk myndighet. Har således någon varit frihetsberövad på grund av en svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhål- lande eller utlämning för brott, är vederbörande berättigad till ersättning enligt lagen i enlighet med vad som föreskrivs i 2 § (jfr prop. 1979/80:121 s. 9 f. och 14). Även ersättning enligt denna paragraf kan jämkas med stöd av 6 §. 4 § Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för böter har rätt till ersättning, om det efter överklagande eller anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom ellerdöms ut en mindre ingripande påföljd eller om den dom som har legat till grund för verkställigheten undanröjs utan beslut om ny handläggning. Detsamma gäller den som efter beslut av domstol enligt 31 kap. 3 § har varit intagen för rättspsykiatrisk vård. I paragrafen regleras ersättningsrätten för den som har avtjänat viss straffrättslig påföljd. De frihetsinskränkningar som omfattas av para- grafen är fängelsestraff, förvandlingsstraff för böter och intagning för rättspsykiatrisk vård. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § LEF (se prop. 1974:97 s. 56 f. och 85 f.) och 4 § kommitténs förslag. Utegångsförbud enligt lagen (1986:644) om disciplinförseelser för krigsmän m.m., som enligt gällande rätt regleras i 2 § LEF, regleras numera i 5 §. Rätt till ersättning kräver ett avgörande av en högre instans Det framgår av orden efter överklagande eller anlitande av särskilt rätts- medel . Att ett fängelsestraff i ett senare mål undanröjs med tillämpning av 34 kap. 1 § första stycket 3 berättigar inte till ersättning. Om högre rätt undanröjer en lägre rätts dom och återförvisar målet till den lägre rätten eller hänvisar det till en annan underrätt, kan den högre rättens beslut inte utlösa ersättningsrätt. Frågan om ersättning blir då i stället beroende av innehållet i det avgörande som meddelas efter det att det återförvisade eller hänvisade målet har tagits upp och avdömts. I de fall en dom har undanröjts utan att målet har återförvisats eller hänvisats, får däremot undanröjandet anses ha medfört ett avgörande i sak. Förutsättningar för ersättningsrätt finns då. Rätt till ersättning finns vidare om någon avtjänat ett fängelsestraff och den dom vari fängelsestraffet ådömts efter t.ex. resning ersätts av en dom på villkorlig dom. Den nya domen innebär då att en mindre ingripande påföljd har ådömts. Inte sällan kan det inträffa att en ny dom innebär ett frihetsberövande av samma art som verkställts enligt en tidigare dom men att tiden för frihetsinskränkningen förkortas. Den nya domen innebär även då att en mindre ingripande påföljd ådöms. Ersättning skall då betalas enligt denna paragraf i den mån det verkställda frihetsstraffet har pågått än som skulle blivit följden enligt den nya domen. kan svårigheter uppstå när två domar som avser flera brott skall jämföras. Det kan t.ex. inträffa att en person döms för två brott till gemensamt fängelsestraff och att han avtjänar straffet. Efter resning blir han frikänd för det ena brottet, medan ett nytt fängelsestraff fastställs för det andra. I en sådan situation finns rätt till ersättning för den över- skjutande tiden, om verkställigheten på grund av den första domen har varat längre än den tid som bestämts för det nya straffet. Det kan bli aktuellt att tillerkänna en person ersättning såväl enligt denna paragraf som enligt 2 §. Om t.ex. någon som varit häktad och av- tjänat fängelsestraff sedermera blir frikänd, kan ersättning för häktnings- tiden betalas enligt 2 § och ersättning för straffverkställigheten enligt denna paragraf. Ersättning enligt paragrafen kan jämkas med stöd av 6 §. 5 § Den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2-4 §§ har rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Skälen för paragrafen, som närmast motsvarar 3 § LEF, har behandlats i avsnitt 4.3. Jfr 5 § kommitténs förslag. Paragrafen innehåller regler om skadeståndsansvar för staten vid frihetsberövanden som inte ersätts enligt 2-4 §§. Den gäller såväl judiciella som administrativa frihetsberövanden. Att judiciella frihets- berövanden omfattas är en nyhet jämfört med vad som gäller enligt LEF. Det innebär t.ex. att den som har blivit gripen (se 24 kap. 7 § RB) kan få ersättning enligt paragrafen (jfr betänkandet s. 188 och prop. 1974:97 s. 87 f.). Detsamma gäller den som har varit anhållen i . Exempel på administrativa frihetsberövanden är olika former av tvångsvård, t.ex. enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Alla ingrepp till följd av ett beslut vid myndig- hetsutövning som berövar den enskilde friheten omfattas. Paragrafen är inte tillämplig på sådana frihetsinskränkningar som inte utgör frihets- berövande. Begreppen frihetsberövande resp. frihetsinskränkning be- skrivs i avsnitt 4.1 (se också SOU 1972:73 s. 134 f., jfr prop. 1974:97 s. 62 och 87 f.). Ersättningsskyldighet enligt paragrafen inträder om det står klart att frihetsberövandet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Med det avses här att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna varit kända vid beslutstillfället. Det behöver inte ha begåtts något fel när beslutet fattades. I detta hänseende går alltså statens ansvar längre än ansvaret för fel eller försummelse vid myndig- hetsutövning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Kravet att beslutet skall ha vilat på felaktiga grunder innebär däremot en skärpning av ansvars- förutsättningarna. Kravet att det skall stå klart att åtgärden skall ha vilat på felaktiga grunder innebär att rätten till ersättning enligt bestämmelsen skall bedömas restriktivt. Bestämmelsen är avsedd enbart för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som felaktig. Om en gripen person släpps efter förhör eftersom brott inte kan styrkas, innebär detta inte att åtgärden - gripandet - skall anses oriktig. Ofta är åtgärden att gripa personen helt i sin ordning även om det inte leder till fortsatt lagföring. Om en person själv skulle föranleda att han grips, genom att t.ex. vägra uppge sin identitet (jfr 24 kap. 2 § RB), kan ersättning enligt ifrågava- rande bestämmelse inte komma i fråga. För att beslutet skall kunna anses ha vilat på felaktiga grunder bör krävas att det fel som föreligger gäller någon omständighet som var av avgörande betydelse för frihetsberövandet. Som utgångspunkt får den skadelidande anses ha bevisbördan för de omständigheter som gör att åtgärden skall anses vara oriktig. På bl.a. detta sätt skiljer sig denna ersättningsregel från bestämmelserna i 2-4 §§. Där uppkommer inga bevissvårigheter eftersom det inte krävs mer för kompensation än att det efter frihetsinskränkningen har inträffat vissa angivna omständigheter, som inte behöver innebära att beslutet var oriktigt. Vilka krav som bör ställas på bevisningen beror ofta på hur förut- sättningarna för myndighetsåtgärden är utformade. Den som råkar ut för en straffprocessuell åtgärd såsom misstänkt för brott behöver inte bevisa att han är oskyldig. Men han måste visa att åtgärden vilade på felaktiga grunder och därför var oriktig. Kan den frihetsberövade exempelvis visa att ett avgörande vittne ljög eller att ett dokument som låg till grund för frihetsberövandet var förfalskat, har han rätt till ersättning om vittnet resp. dokumentet var av avgörande betydelse för ingripandet. Det räcker inte med enbart ett påstående att det brast i fråga om en avgörande förutsättning. Om exempelvis ett beslut om anhållande på grund av misstänkt brott mot borgenärer baserats bl.a. på att företagets bokföring inte kunnat återfinnas är det inte tillräckligt att den frihetsberövade hävdar att bokföringen påträffats eller att han uppvisar en enstaka handling. Han måste visa att bokföringen återfunnits och bokföringsskyldigheten har fullgjorts och att ingripandet mot honom därför var oriktigt. Ett annat exempel är att polisen ingriper vid en sammankomst där det förekommer olaglig verksamhet med flera inblandade. Om polisen därvid skulle gripa ett större antal personer, varav vissa inte fortsättningsvis lagförs innebär bestämmelsen inte att dessa kan få ersättning. Gripandet var i ett sådant fall helt korrekt. Och det kan inte heller i efterhand sägas att det står klart att gripandet vilade på felaktig grund enbart av det skälet att det inte ledde till fortsatt lagföring. För ersättning krävs alltså att beslutet objektivt sett inte är korrekt. Det räcker sålunda inte att beslutet vilade på felaktiga grunder. Någon ersättning skall inte betalas om beslutet trots det visade sig riktigt. 6 § Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 2-5 §§, om den skadelidande själv uppsåtligen har föranlett åtgärden. Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning, eller om den skadelidande vid misstanke om brott har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, lämnas ersättning endast när det finns synnerliga skäl. Ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskräkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt. I paragrafen föreskrivs att statens ersättningsskyldighet kan falla bort eller sättas ned i vissa fall. Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 § och 5 § andra stycket LEF med den skillnaden att en utvidgad jämknings- möjlighet införts i tredje stycket. I kommitténs lagförslag finns mot- svarande bestämmelser i 6 §. Överväganden i denna del finns i avsnitt 4.6. I första stycket anges att en person som själv uppsåtligen har föranlett att han har utsatts för en frihetsinskränkning inte har rätt till ersättning enligt denna lag. Det är alltså fråga om jämkning till noll. Bestämmelsen medger inte någon mindre ingripande jämkning. Den kan bli tillämplig t.ex. om någon felaktigt anger sig själv som skyldig till ett brott. I andra stycket föreskrivs som huvudregel att ersättning inte skall betalas, om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra en utredning, eller om han har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring. Det är liksom i första stycket fråga om att den skadelidande själv genom någon form av obstruktion föranleder att frihetsinskränkande åtgärder vidtas mot honom. Det kan visserligen inte krävas av en misstänkt att han skall vara positivt verksam för att underlätta en utredning. Men i vissa fall kan passivitet framstå som likvärdig med en sanningslös bekännelse eller undanröjande av bevis. Som huvudregel skall alltså ersättning i sådana fall inte utgå. Det krävs synnerliga skäl för att den skadelidande skall vara berättigad till ersättning. Ett exempel när synnerliga skäl kan anses vara för handen är att en person som är oskyldig till brott väljer att hålla sig undan för att han med skäl bedömer att han löper stor risk att frihetsberövas som misstänkt för brottet. Det kan då inträffa att han påträffas och häktas just på den grunden att han har hållit sig undan. Sedermera visar utredningen att han är oskyldig och han frikänns från ansvar. I ett sådant fall skulle det kunna vara stötande om han skulle sakna varje möjlighet till ersättning (jfr prop. 1974:97 s. 64). I tredje stycket finns en bestämmelse som innebär att ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett åtgärden mot honom eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning utges. Ersättning får dock inte jämkas enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan har blivit klarlagd. Hänvisningen till den skadelidandes eget beteende är en nyhet i lagen. Anledning till jämkning på grund av den skadelidandes eget beteende kan finnas om den skadelidande handlat på ett sådant sätt att han har dragit misstankarna till sig. Ett exempel kan vara att ett skyltfönster krossats av någon i ett större stökigt gäng och polisen griper flera misstänkta på platsen.