prop · GL0390D1 · 1998-01-01 00:00:00 — 17.2 Skogsvårdslagens anpassning till Regeringens förslag: Tillstånd skall inte få ges till en avverkning som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Begreppet miljökonsekvensbeskrivning i skogsvårdslagen ersätts med begreppet analys av inverkan på miljön. Ersättning skall inte betalas för intrång upp till den s.k. kvalifikationsgränsen. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag. Remissinstanserna: i tillstyrker föreslagna ändringar i skogsvårdslagen. anser att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB bör gälla vid prövning enligt skogsvårdslagen. i och kommun är inne på samma tanke. instämmer i utredningens uppfattning att inte ersättningsreglerna i skall kunna kringgås genom att balkens stoppregeln åberopas i stället för att ett områdesskydd enligt 7 kap. MB tillskapas. anser dock att detta bör framgå av lagtexten. avstyrker förslaget om hänsynstagande till miljökvalitetsnormer vid tillståndsprövning. anför att det är osannolikt att en enskild avverkning skulle kunna bedömas medföra miljöeffekter som har betydelse för en miljökvalitetsnorm. Om sådana regler ändå införs är det enligt sannolikt att den som vägras tillstånd har rätt till ersättning. Inte heller Skogsindustrierna eller anser att reglerna om miljökvalitetsnormer skall tillämpas inom skogsbruket. När det är fråga om avverkning av naturskog som inte är ersättningsbar tycker att det är tveksamt att tillstånd skall kunna meddelas när åtgärder vidtas vid annan verksamhet som en miljökvalitetsnorm har överträtts. i anser att hänsyn skall tas till miljökvalitetsnormer även vid anmälningspliktig avverkning. Det bör därför enligt övervägas att införa en bestämmelse om att skall meddela förelägganden och förbud för en viss typ av avverkning eller vidtagande av särskilda försiktighetsmått mot en anmäld avverkning i de fall då en miljökvalitetsnorm riskerar att överträdas. , och tillstyrker att begreppet miljökonsekvensbeskrivning byts ut mot begreppet analys av inverkan på miljön. anser att skogliga arbetsföretag aldrig bör kunna omfattas av miljökonsekvensbeskrivningar. efterlyser en precisering av skillnaden mellan begreppen miljökonsekvensbeskrivning och analys. i anser att bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar i största möjliga utsträckning bör tillämpas även vid sådana beskrivningar enligt skogsvårdslagen. Begreppet miljökonsekvensbeskrivning bör enligt behållas. föreslår att konsekvensanalysen innehåller ett samråd med kommunen och med hänsyn till att båda myndigheterna har ansvar för naturresurshushållningen och den biologiska mångfalden. och i tillstyrker att ersättning inte betalas för intrång upp till den s.k. kvalifikationsgränsen. i anför däremot att ersättning även i fortsättningen bör betalas upp till denna gräns. Det finns enligt uppfattning risk för att såväl ersättningströskeln som hänsynskraven kommer att tillämpas olika vid tillämpningen av respektive skogsvårdslagen. Även , och avstyrker förslaget att ersättning inte skall betalas för intrång upp till kvalifikationsgränsen. ifrågasätter om inte en hänvisning till mål skulle ha sitt värde. Skogsindustrierna säger sig inte kunna acceptera att tillsyn över åtgärder inom skogsbruket utövas av andra myndigheter än skogsvårdsorganisationen. är inne på samma tanke. Enligt i har skogsvårdslagen inte tillräckligt tydliga bestämmelser i verkställighetsdelen. anser att miljöorganisationer bör ges rätt att överklaga beslut enligt skogsvårdslagen. Frågan om skogsvårdslagens anpassning till och annan markanvändningslagstiftning bör enligt i bli föremål för ytterligare utredning. Skälen för regeringens förslag innehåller i 5 kap. bestämmelser om miljökvalitetsnormer. Detta är föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller miljön i övrigt inom ett visst geografiskt område eller hela landet. Normerna anger de förorenings- eller störningsnivåer som inte får överskridas eller underskridas efter en viss tidpunkt, exempelvis förekomst i mark eller vatten av kemiska produkter. De kan också ange högsta eller lägsta förekomst i yt- eller grundvatten av organismer som kan tjäna till ledning för bedömningen av tillståndet i miljön. Myndigheter och kommuner, däribland de skogsvårdande myndigheterna, skall enligt 5 kap. 3 § MB säkerställa att miljökvalitetsnormerna uppfylls när de prövar tillåtlighet, tillstånd, godkännanden, dispenser och anmälningsärenden, utövar tillsyn och meddelar föreskrifter. Miljökvalitetsnormer omfattar all verksamhet och alla åtgärder som påverkar uppfyllandet av . Det saknar betydelse om verksamheten kräver tillstånd eller inte. Även åtgärder inom skogsbruket, vilka med några få undantag får ske utan tillstånd, omfattas alltså av normerna. Ett exempel är att gödsling av skogsmark kan medföra att en miljökvalitetsnorm om bl.a. kväve kan överskridas. Andra exempel är att föryngringsavverkning i ogynsamma lägen och användning av kemikalier i skogsbruk kan medföra att överträds. Reglerna i 5 kap. kompletteras av bestämmelser om att tillstånd inte får meddelas för nya verksamheter som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds (16 kap. 5 § MB). De kompletteras också av bestämmelser om att tillstånd eller villkoren för ett tillstånd får omprövas, om verksamheten med någon betydelse medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds (24 kap. 5 § första stycket 2 MB). Bestämmelserna som anknyter till tillstånd avser endast fall där tillstånd meddelas enligt . Om man vill att samma bedömning skall göras vid tillståndsprövning enligt andra lagar måste särskilda bestämmelser införas om detta. Skogsavverkning är inte en åtgärd som kommer att kräva tillstånd enligt . Avverkning är normalt inte tillståndspliktig enligt skogsvårdslagen och endast i vissa fall anmälningspliktig enligt 14 §. Tillstånd enligt skogsvårdslagen fordras dock för avverkning av svårföryngrad skog och skyddsskog (16 §) och för att påbörja en föryngringsavverkning i ädellövskog (27 §). Risken för att en avverkning skall påverka en miljökvalitetsnorm behöver inte vara större vid de avverkningar som är tillstånds- eller anmälningspliktiga än vid andra avverkningar. Det kan därför tyckas vara omotiverat att införa regler om hänsyn till miljökvalitetsnormer vid just tillståndsprövningen. Skogsbruket inom svårföryngrade områden där tillstånd krävs skall dock bedrivas med mycket stor återhållsamhet (jfr prop. 1990/91:3, s. 15). Tillstånd till avverkning i fjällnära skog får inte meddelas om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården. Om tillstånd vägras måste ersättning betalas av staten om förbudet innebär avsevärt intrång i pågående markanvändning. Det är inte lämpligt att samhället genom att ge tillstånd sanktionerar en verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Regeringen finner därför att det med förebild i 16 kap. 5 § MB bör införas en bestämmelse om att tillstånd inte får meddelas för avverkning som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Det är enligt osannolikt att en enskild avverkning skulle kunna bedömas medföra miljöeffekter som har betydelse för en miljökvalitetsnorm. Regeringen vill till detta anföra följande. Det kan inte uteslutas att en enskild åtgärd medverkar till att överträds. En enskild avverkning kan vara just det som leder till att en miljökvalitetsnorm, t.ex. för kvävehalt eller organism i intilliggande vatten, kommer att överträdas. En sådan avverkning är otillåten och kan därmed inte tillåta den. I annat fall föreligger det inget hinder. Liksom enligt bestämmelse skall tillstånd kunna ges om det vidtas sådana åtgärder att olägenheterna från annan verksamhet upphör eller minskar så att möjligheten att uppfylla miljökvalitetsnormen ökar i inte obetydlig utsträckning. En förutsättning för att tillstånd skall meddelas i en sådan situation är naturligtvis att övriga förutsättningar för tillstånd är uppfyllda. Vad så gäller ädellövskogen innebär regleringen i skogsvårdslagen följande. En föryngringsavverkning får inte påbörjas förrän har lämnat tillstånd till avverkningen. Syftet med tillståndsprövningen är att myndigheten skall kunna granska formen för föryngringsavverkning. Tillstånd skall alltid lämnas till avverkningar som är tillåtna enligt skogsvårdslagens övriga bestämmelser. Regleringen syftar nämligen enbart till att bibehålla arealen ädellövskog oförändrad. Mot denna bakgrund är det knappast nödvändigt att såsom utredningen har föreslagit knyta bestämmelser om miljökvalitetsnormer till skogsvårdslagens bestämmelser om ädellövskog. Det är bara vid tillståndsprövning av avverkning i svårföryngrad skog och skyddsskog som det finns behov av att införa särskilda bestämmelser om miljökvalitetsnormer i skogsvårdslagen. Bestämmelserna i 5 kap. MB om miljökvalitetsnormer gäller nämligen utan uttryckligt stadgande i skogsvårdslagen. Av 5 kap. 4 § MB framgår att verksamhet skall bedrivas så att miljökvalitetsnormer inte överträds. Enligt 5 kap. 3 § skall myndigheter och kommuner säkerställa att miljökvalitetsnormer uppfylls bl.a. när de utövar tillsyn och meddelar föreskrifter. innehåller i 6 kap. bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar. Sådana skall enligt huvudregeln ingå i ansökningar om tillstånd enligt balken. Regeringen får föreskriva att miljökonsekvensbeskrivningar skall finnas i även andra fall. Förfarandet vid upprättandet av miljökonsekvensbeskrivningar finns utförligt reglerat i balken. Beskrivningen skall föregås av ett tidigt samråd med och särskilt berörda enskilda. skall efter samrådet besluta om verksamheten eller åtgärden kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Om så anses vara fallet skall ett förfarande med miljökonsekvensbedömning genomföras. Vid ett sådant förfarande sker ett utökat samråd. Därefter upprättas miljökonsekvensbeskrivningen. Innehållet i denna är särskilt reglerat. Kungörelse skall normalt ske av att miljökonsekvensbeskrivningen har upprättats. skall slutligen godkänna beskrivningen och beakta innehållet vid tillståndsprövningen. Skogsvårdslagen ställer inte samma krav på miljökonsekvensbeskrivningar, vare sig beträffande vilka fall där sådana skall upprättas, förfarandet vid upprättandet eller vad beskrivningarna skall innehålla. Enligt skogsvårdsförfattningarna gäller att får föreskriva att det i ärenden enligt lagen skall finnas en miljökonsekvensbeskrivning som gör det möjligt att bedöma vilken inverkan nya metoder för skogens skötsel och nya skogsodlingsmaterial har på miljön, om verksamheten avses pågå i nämnvärd omfattning eller skall utföras i miljöer som är särskilt känsliga. Det finns däremot inte någon möjlighet att ställa krav på miljökonsekvensbeskrivningar i andra situationer, exempelvis generellt vid avverkningar eller särskilt vid avverkning av fjällnära skogar. beslutar i varje enskilt ärende vad miljökonsekvensbeskrivningen skall innehålla och hur den skall bekostas. skall inhämta yttrande över en miljökonsekvensbeskrivning från och berörd länsstyrelse. Vid bedömningen av om krav på miljökonsekvensbeskrivningar skall ställas i ytterligare fall i skogsvårdslagen måste kravet på miljökonsekvensbeskrivning vid samråd enligt beaktas. Enligt 12 kap. 6 § MB skall verksamheter och åtgärder som inte omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt enligt balken och som kan komma att väsentligt ändra naturmiljön anmälas för samråd. Föreskrifter får enligt paragrafen meddelas om att anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda slag av verksamheter som kan medföra skada på naturmiljön. I den utsträckning det behövs skall enligt 25 § naturvårdsförordningen (1976:484) en anmälan för samråd vara åtföljd av en miljökonsekvensbeskrivning. Enligt regeringen bör detta gälla även sedan balken har trätt i kraft. Av betydelse för bedömningen av frågan om krav på miljökonsekvensbeskrivningar skall ställas i ytterligare fall är vidare reglerna om s.k. hänsynsredovisningar enligt skogsvårdslagen. Skogsmarkens ägare är enligt 14 § skogsvårdslagen skyldig att underrätta om vad han avser att göra för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen i samband med att anmälningspliktig avverkning skall ske på hans mark. Liknande bestämmelser finns i 16 och 27 §§. görs 40 000 50 000 hänsynsredovisningar. Mörkertalet är enligt uppfattning mycket lågt. har fastställt blanketter för hänsynsredovisningen. På dessa skall redovisas vilka 1. skogliga impediment som finns och vilken hänsyn som skall tas till dessa, 2. hänsynskrävande biotoper och värdefulla kulturmiljöer som finns och vilken hänsyn som skall tas till dessa, 3. växt- och häckningsplatser för hotade, sällsynta eller hänsynskrävande växt- och djurarter och vilka tjäderspelplatser som finns samt vilken hänsyn som skall tas till dessa, 4. skyddszonskrävande områden som avverkningsområdet gränsar mot, vilka skyddszoner som skall lämnas och vilka åtgärder som skall utföras i skyddszonerna, 5. träd, trädsamlingar och döda träd som skall lämnas kvar, 6. skador på mark och i vatten som skall förhindras eller begränsas, samt 7. övriga hänsyn som skall tas i samband med avverkningen. Av betydelse för bedömningen av frågan om krav på miljökonsekvensbeskrivningar skall ställas i ytterligare fall är slutligen att innan tillstånd ges till avverkning i de områden av den fjällnära skogen där naturvärdena inte är fullständigt kända men antas vara höga kan genomföra en särskild inventering för att klarlägga naturvärdena (19 § skogsvårdsförordningen). Som framgått kan miljökonsekvensbeskrivningar krävas för skogsbruksåtgärder som väsentligt kan ändra naturmiljön. Vidare gäller att behovet av miljökonsekvensbeskrivningar i stor utsträckning tillgodoses av hänsynsredovisningarna och - åtminstone vad gäller fjällnära skog - skogsvårdsstyrelsernas egna inventeringar. Regeringen utgår från att den praxis som utvecklas för innehållet i och formerna för miljökonsekvensbeskrivningar enligt kommer att påverka miljökonsekvensbeskrivningar enligt skogsvårdslagen. Regeringen skall som ett naturligt led i uppföljningen av miljöbalksreformen följa hur miljökonsekvensbeskrivningar enligt skogsvårdslagen utvecklas och vid behov ta initiativ till en anpassning till balkens regler. En första möjlighet att återkomma till frågan är i regeringens redovisning till av den genomförda utvärderingen av skogspolitiken. Termen miljökonsekvensbeskrivning bör i möjligaste mån endast användas på den beskrivning med tillhörande förfarande som upprättas enligt balkens regler eller enligt bestämmelser som liknar balkens regler. Regeringen föreslår därför en redaktionell ändring i 32 § skogsvårdslagen innebärande att uttrycket miljökonsekvensbeskrivning tas bort. Det är tillräckligt att det av paragrafen framgår att en analys skall göras av vilken inverkan metoderna och materialet har på miljön. Någon saklig ändring är inte avsedd. Liksom tidigare skall alltså gälla bl.a. att även inverkan på hushållningen med naturresurser skall redovisas. Skogsvårdslagen innehåller i 19 § en bestämmelse om ersättning till den som inte får tillstånd till avverkning av fjällnära skog eller som åläggs i ett sådant tillstånd att ta hänsyn till naturvårdens eller kulturmiljövårdens intressen. Hänvisning sker till ersättningsbestämmelserna i naturvårds- lagen. Detta innebär att ersättning skall betalas i den utsträckning som det inskränkande beslutet innebär att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras. I har reglerna ändrats så att från ersättningen skall dras av ett belopp motsvarande den s.k. kvalifikationsgränsen, dvs. ett belopp som motsvarar ersättning upp till nivån "avsevärt försvåras". Förslaget har förutom av förts fram av en interdepartemental arbetsgrupp med uppgift att utreda vissa frågor rörande intrångsersättning (Ds 1991:87), av (SOU 1992:76) och av (SOU 1993:27). Avräkningen har fått stöd i olika remissbehandlingar och i propositionen om en ny skogspolitik (prop. 1992/93:226 s. 44). delade regeringens uppfattning i den nämnda propositionen och framhöll att de lagtekniska förändringarna fick behandlas i ett senare sammanhang (1992/93:JoU15 s. 27 f). Eftersom det har införts en regel om avräkning i bör enligt regeringens mening en motsvarande avräkning ske när ersättning skall betalas enligt skogsvårdslagen. I 7 § skogsvårdslagen finns ett bemyndigande för regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att bl.a. meddela föreskrifter som förbjuder eller ställer upp villkor för användning av visst slag av skogsodlingsmaterial vid anläggning av skog. Bestämmelsen har likheter med 8 kap. 3 § MB, som innehåller ett bemyndigande att meddela förbud mot eller särskilda villkor för att sätta ut exemplar av bl.a. växtarter i naturmiljön. Utredningen föreslog att skogsvårdslagens bestämmelse skulle kompletteras med en bestämmelse om att föreskrifter enligt 8 kap. 3 § MB skall iakttas vid verksamhet enligt skogsvårdslagen. Enligt regeringens uppfattning är en sådan bestämmelse onödig, eftersom det, som framgår av avsnitt 17.1, särskilt skall anges i skogsvårdslagen att lagen inte skall tillämpas när den strider mot föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. MB. I detta fall kommer dock sådana konflikter att bli ovanliga, eftersom det med stöd av inte får meddelas föreskrifter som avser användningen av skogsodlingsmaterial vid anläggning av skog (jfr 8 kap. 3 § andra stycket MB). Enligt 6 § lagen om införande av skall ärenden som har inletts före balkens ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser. Reglerna om miljökvalitetsnormer skall dock tillämpas . Denna ordning bör enligt regeringens mening normalt gälla även i ärenden enligt de lagar som ligger utanför balken. Ärenden enligt skogsvårdslagen avgörs normalt . Under ett övergångsskede kommer dock ärenden som har inletts före lagändringarnas ikraftträdande att handläggas efter denna tidpunkt. En övergångsbestämmelse bör därför införas även i skogsvårdslagen. Enligt 38 § lagen om införande av skall äldre bestämmelser gälla i fråga om rätt till ersättning på grund av beslut som har meddelats före balkens ikraftträdande. Detta innebär att avdrag på ersättning med ett belopp som motsvarar kvalifikationsgränsen inte skall ske när beslutet har meddelats före balkens ikraftträdande. En motsvarande övergångsbestämmelse bör knytas till ändringen i 19 § skogsvårdslagen. 18 Jordabalken 18.2 Jordabalkens förhållande till Regeringens förslag: och jordabalken skall gälla parallellt. Inga begränsningar införs i möjligheten att ingripa med stöd av . Utredningens förslag: Utredningen berörde inte frågan. Remissinstanserna: Remissinstanserna berör inte frågan. Skälen för regeringens förslag: I jordabalken (JB) finns bestämmelser om rättsförhållanden rörande fast egendom (1 18 kap.) och om inskrivningsväsendet (19 24 kap.). Bestämmelserna berör knappast samma frågor som och några avgränsningsproblem kan därför inte uppkomma mellan balkarna. Av intresse är dock 3 kap. JB, som behandlar rättsförhållanden mellan grannar. Enligt 3 kap. 1 § JB skall var och en vid nyttjandet av sin eller annans fasta egendom ta skälig hänsyn till omgivningen. I lagrådsremissen anfördes att bestämmelsen delvis berör samma frågor som den centrala hänsynsregel som finns intagen i 2 kap. 3 § MB. Enligt denna skall alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att verksamheten eller åtgärder medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. I lagrådsremissen föreslogs att ett tillägg skulle göras i 3 kap. 1 § JB, i avsikt att klargöra att bestämmelsen inte innebär någon inskränkning av de krav som kan ställas enligt . Lagrådet konstaterar att förevarande kapitel i jordabalken gäller rättsförhållanden mellan grannar och att knappast innehåller någon föreskrift av rent grannelagsrättslig karaktär. Med hänsyn till detta och då det hitintills inte ansetts föreligga något behov av en hänvisning till lagstiftning angående miljön ifrågasätter Lagrådet om det föreslagna tillägget är tillräckligt motiverat av vare sig praktiska eller systematiska skäl. Regeringen låter därför förslaget utgå. 18.3 Naturvårdsavtal Regeringens förslag: Jordabalkens och andra författningars bestämmelser om nyttjanderätt skall tillämpas på den rätt som uppkommer för staten eller en kommun när fastighetsägaren i ett naturvårdsavtal avstår från att bruka sin fastighet i särskilt angivna hänseenden. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag. Utredningen föreslog dessutom att miljöorganisationer skall behandlas på samma sätt som staten och kommuner. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget i princip, men anser att ändringen bör begränsas till sådana avtal som sluts mellan en fastighetsägare och staten. Det finns enligt risk för att oklarheter uppstår om avtalens innebörd och status om närmare 300 kommuner och ett okänt antal ideella föreningar ges möjlighet att utforma avtal. och tillstyrker förslaget rörande naturvårdsavtal, dock med den reservationen att det bör ankomma på fastighetsägaren att bestämma om inskrivning av ett naturvårdsavtal skall få ske. Skogsindustrierna tillstyrker förslaget. ser det som angeläget att naturvårdsavtal får ett bättre sakrättsligt skydd på det sätt som utredningen anger. påpekar att förslaget visserligen innebär den systematiska nyheten att man inför en ny typ av sakrättsligt skyddad rättighet som går ut på rådighet över en fastighet utan att liksom servitutet vara knuten till en annan, härskande fastighet. kan bedöma behöver detta dock inte ställa till några större komplikationer. Önskan om en konsekvent systematik bör enligt få stå tillbaka för så starka praktiska skäl som talar för förslaget. diskuterar vidare om inte den sakrättsligt skyddade rättigheten också skall omfatta fall där fastighetsägaren åtar sig att vidta positiva åtgärder, t.ex. att röja hagmark. finner det trots allt befogat att godta den begränsning av det sakrättsliga skyddet som utredningen föreslår i denna fråga. Verket anför att bestämmelser om naturvårdsavtal inte hör hemma i civilrättslig lagstiftning, eftersom förslaget avser att skydda allmänna ideella intressen och inte enskilda ekonomiska intressen. Verket påpekar att avtal som syftar till att styra markanvändningen är okända inom civilrätten, om man bortser från negativa servitut. Om inte gällande naturvårdslagstiftning ger utrymme för naturvårdsavtal, bör enligt verket lagändring ske i förvaltningsrättslig lagstiftning. Verket tillägger att naturvårdsavtal, med den utformning lagförslaget har, skulle få dåligt skydd vid fastighetsreglering. Försvarsmakten anser att tillräckliga skyddsbestämmelser finns i 7 kap. . Som förslaget nu är utformat ger det enligt Försvarsmakten upphov till stora tolkningssvårigheter, särskilt vid mer komplicerade avtalssituationer. Skälen för regeringens förslag Inom skogsbrukssektorn används s.k. naturvårdsavtal som komplement till naturreservat, biotopskydd, generell hänsyn och andra åtgärder för att uppnå skogspolitikens miljömål. Detta sker huvudsakligen i sådana fall där en anpassad skötsel gynnar naturvärdena. Avtalen sluts mellan markägare och framför allt staten och har till syfte att bevara och utveckla ett områdes naturvärden. Några lagregler finns inte som särskilt avser naturvårdsavtal. Ett naturvårdsavtal innebär att en fastighetsägare åtar sig att mot ersättning från motparten helt eller delvis avstå från sin rätt att bruka ett område av sin mark. Eftersom avtalen främst har kommit till användning i skogen är det i de allra flesta fallen avverkning och annat tillvaratagande av virke som markägaren förklarar sig helt eller delvis avstå från. I vissa fall får markägarens motpart genom avtalet en rätt att vidta närmare preciserade åtgärder i avsikt att bibehålla eller höja naturvärdena.