prop · GL03105 · 1998-01-01 00:00:00 — Det bör för tydlighetens skull anmärkas att bestämmelsen i 3 § inte inskränker det ansvar som gäller enligt 1 och 2§§. Om i ett enskilt fall informationen inte bedöms vara sådan att det finns särskilda skäl för ansvar enligt 3 §, kan skadeståndsansvar ändå föreligga om den lämnats av en arbetstagare i tjänsten och i samband med brott (1 §) eller vid myndighetsutövning (2 §). Sammanfattning (SOU 1993:55) Bakgrund Bestämmelser om statens och kommunernas skadeståndsansvar finns dels i skadeståndslagen (1972:207), dels i ett antal lagar som innehåller bestämmelser om skadestånd på speciella områden. Reglerna har utsatts för kritik som gått ut på att enskilda har ett alltför dåligt skydd när skador drabbar dem i samband med myndighetsutövning. Frågan om utformningen av det allmännas skadeståndsansvar har i den allmänna debatten tagits upp främst i anslutning till ett antal uppmärk- sammade domstolsavgöranden. I har frågan varit aktuell under en följd av år, alltsedan år 1984, med anledning av ett stort antal av- lämnade motioner (m, c, fp, mp, v). tillsatte den dåvarande regeringen en särskild utredare som lade fram en promemoria med vissa förslag till ändringar av bestämmelserna i 3 kap. SkL. Förslaget ledde till lagstift- ning och ändringar i skadeståndslagen trädde i kraft . De viktigaste ändringarna var att den s.k. standardregeln i 3 kap. 3 § SkL och passivitetsregeln i 3 kap. 4 § SkL upphävdes. Under remissbehandlingen av promemorian togs frågan om det all- männas ansvar ånyo upp i som därvid uttalade sig för en mera allmän översyn av det allmännas skadeståndsansvar vid myndig- hetsutövning. Vår utredning tillsattes . Vårt uppdrag Vårt uppdrag har varit att göra en allmän översyn av reglerna om det allmännas skadeståndsansvar i samband med myndighetsutövning. Vår huvuduppgift har därvid varit att förutsättningslöst och allsidigt analysera i vilken utsträckning det allmänna bör svara för skador som drabbar enskilda i samband med myndighetsutövning. Vårt uppdrag omfattar enbart det allmännas skadeståndsansvar utanför kontraktsförhållanden. Vi har således haft att överväga utformningen av det allmännas ansvar för sådana skador som drabbar enskilda utan att det finns något avtalsförhållande mellan staten/kommunen och den skade- lidande. Vårt uppdrag omfattar inte frågan om ansvar för skador som upp- kommer i statlig eller näringsverksamhet, eller för skador som vållas i sådan praktisk verksamhet som bedrivs inom bl.a. skolväsendet och sjukvården. Vid sidan om vårt uppdrag ligger även de särskilda bestämmelser som finns om ersättning från staten vid vissa former av offentliga ingrepp, t.ex. expropriation. Våra överväganden och förslag Den grundläggande bestämmelsen om det allmännas skadeståndsansvar i 3 kap. 2 § SkL kvarstår oförändrad. Vi har haft att överväga utformningen av den grundläggande regeln om det allmännas skadeståndsansvar i 3 kap. 2 § SkL. I uppgiften har ingått bl.a. att undersöka om det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen för fel eller försummelse vid myndighetsutövning bör utvidgas så att det inte krävs ett lika nära samband med myndighetsutövningen som . Vi har funnit att det ansvar som åvilar det allmänna enligt 3 kap. 2 § SkL, dvs. ett ansvar för vållande som omfattar anonyma och kumulerade fel och som även kännetecknas av att man gör en objektiv bedömning av det handlande som orsakat skadan, i de flesta fall ger en rimlig avvägning mellan den enskildes och det allmännas intresse. Kravet på "fel eller försummelse" bör således alltjämt gälla som det grundläggande i fråga om det allmännas ansvar. Vi har övervägt om man kan finna något annat kriterium än myn- dighetsutövning som skulle vara bättre lämpat att avgränsa tillämp- ningsområdet för det allmännas skadeståndsansvar. Vi har emellertid funnit att begreppet myndighetsutövning alltjämt bör användas för att avgränsa de skadefall som omfattas av det allmännas skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § SkL. Den kritik som riktats mot de nuvarande bestämmelserna har bl.a. avsett att enskilda skadelidande ibland inte har kunnat få ersättning därför att myndigheternas åtgärder inte ansetts ha erforderligt samband med myndighetsutövning. Vi anser dock inte att detta problem bör lösas genom en allmän utvidgning av bestämmelsen i 3 kap. 2 § SkL, så att man t.ex. byter ut det nuvarande uttrycket vid myndighetsutövning mot i samband med myndighetsutövning. Vi föreslår att det i 3 kap. 3 § SkL införs en ny regel om ansvar för felaktig myndighetsinformation. Vi anser att man bör förbättra möjligheterna till ersättning för enskilda som drabbas när en myndighet vållar skada genom att lämna felaktig eller missvisande information. I dessa fall finns i regel ett beroendeförhållande som liknar det som förekommer vid myndighetsutövning, men ersättning kan ofta inte medges enligt nuvarande regler Vi föreslår att det i 3 kap. 3 § SkL införs en ny regel som ålägger staten eller kommun att ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse när en myndighet lämnar upplysningar, råd eller andra meddelanden. Undantag görs dock för information som lämnas i vissa typer av verksamhet som lika gärna kan drivas i enskild regi och som saknar de kännetecken som annars karaktäriserar myndighetsverksamhet. Vi föreslår en ny lag om skadestånd på grund av vissa myndighets- åtgärder (LSM). Vi har haft att utreda om det på vissa rättsområden bör införas ett strikt skadeståndsansvar för det allmänna i samband med myndighets- utövning. finns det, vid sidan av de allmänna reglerna i skadeståndslagen, på särskilda rättsområden specialregler som ålägger det allmänna ett längre gående skadeståndsansvar. Vår uppgift har varit att inventera de områden som är specialreglerade samt att undersöka om det finns behov av ändringar i den specialregleringen och om det finns ytterligare rättsområden som bör bli föremål för särskild reglering. Vi har funnit skäl att närmare överväga utformningen av den särskilda lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning (LEF). Enligt den lagen gäller ett strikt ansvar för staten bl.a. när den som varit häktad eller avtjänat fängelsestraff därefter blir frikänd. Ett strikt ansvar gäller också när någon uppenbart utan grund t.ex. blir tvångsintagen för vård eller behandling enligt någon administrativ författning. Vi anser att det finns skäl att förbättra möjligheterna till ersättning för enskilda som utsätts för frihetsinskränkningar och vissa andra allvarliga ingrepp. Det gäller här myndighetsåtgärder som kränker den enskildes personliga integritet och som innebär en inskränkning av de rättigheter som han är tillförsäkrad enligt grundlagen. Vi föreslår att det allmänna i flera fall än åläggs ett strikt ansvar för skador orsakade av sådana ingrepp. Den nuvarande lagen om ersätt- ning vid frihetsinskränkning bör därvid upphävas och ersättas med en ny lag om skadestånd på grund av vissa myndighetsåtgärder (LSM). Jämfört med nu gällande regler innebär vårt förslag i korthet följande. * Den som på grund av misstanke om brott har varit anhållen bör alltid kunna få ersättning även om frihetsberövandet bara pågått . Detta är uteslutet på grund av den s.k. 24timmarsregeln. * Ersättning bör kunna medges vid alla former av frihetsinskränkningar, oavsett om de grundas på misstanke om brott eller beslutas enligt någon administrativ författning. Det kan gälla den som gripits eller ålagts reseförbud, den som omhändertagits eller den som fått en föreskrift om viss vistelseort. * Även den som skadas när han utsätts för vissa allvarliga tvångsmedel som inte innebär någon frihetsinskränkning bör kunna få ersättning enligt LSM. De åtgärder utöver frihetsinskränkningar som bör kunna föranleda skadestånd är sådana som den enskilde skyddas mot enligt RF, nämligen påtvingade kroppsliga ingrepp och kroppsvisitation, husrannsakan, undersökning av brev och hemlig avlyssning. * Liksom skall det finnas två olika ersättningsregler. Vid anhållande, häktning och frihetsstraff, samt vissa därmed jämställda frihetsberövanden, skall den enskilde vara berättigad till ersättning när det ursprungliga beslutet på visst sätt upphävs eller ersätts av ett annat. Vid alla andra ingrepp skall den enskilde kunna få ersättning när den vidtagna åtgärden vid en bedömning i efterhand visar sig ha varit oriktig. Kravet på oriktighet, som är en nyhet, innebär en skärpning av ansvaret för det allmänna jämfört med det nuvarande kravet vid administrativa frihetsberövanden att åtgärden skall ha varit uppenbart utan grund. * Skadeståndet till den som drabbas av en frihetsinskränkning eller något sådant annat ingripande tvångsmedel som ovan angetts skall omfatta ersättning för personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och lidande. Detta innebär en utvidgning jämfört med nuvarande regler. * Vi föreslår en helt ny ansvarsregel som innebär att staten skall ersätta person och sakskada som uppkommer vid polisens m.fl. myndigheters användning av lagligt våld. Den som skadas av sådant våld, t.ex. en förbipasserande som träffas av en kula när polisen tvingas använda vapen för att gripa en rymling, skall ha rätt till ersättning om han inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom eller mot hans egendom. * För att inte lagens ersättningsregler skall leda till oskäliga resultat (jfr det s.k. Lindomefallet) föreslår vi en regel som tydligare än anger när ersättning kan vägras eller sättas ned. Avsikten är att den som själv orsakar att en viss åtgärd vidtas mot honom, t.ex. när han genom sitt handlande riktar misstankarna mot sig, inte skall ha rätt till ersättning för eventuella skador. Utvidgningen sker genom att det i lagtexten särskilt anges att ersättning skall kunna vägras eller sättas ned om det med hänsyn till den skadelidandes eget förhållande är oskäligt att ersättning utges. * Vi föreslår att det i den nya lagen införs en särskild regel om förkortad preskriptionstid när det gäller krav på ersättning enligt LSM. Vi föreslår att det allmänna åläggs ett utvidgat ansvar för ideell skada i vissa fall. Det allmännas ansvar enligt 3 kap. 2 § SkL omfattar personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada men däremot inte ideell skada, dvs. ersättning för lidande. Viss icke ekonomisk skada ersätts dock inom ramen för ersättningen för personskada och ersättning för ideell skada lämnas också till den som drabbas av lidande vid vissa typer av brott. Vi har mot den bakgrunden haft att överväga om ersättning som det allmänna skall betala till enskilda på grund av skador som uppkommit i samband med myndighetsutövning bör bestämmas under hänsynstagande till andra omständigheter än sådana som har rent ekonomisk betydelse. Vi har funnit att det inte bör införas någon regel om det allmännas ansvar för ideell skada som omfattar alla de situationer där skada vållas av staten eller av en kommun. Vi föreslår emellertid som framgått ovan att ideellt skadestånd alltid skall kunna beviljas vid frihetsinskränkningar och andra sådana tvångs- åtgärder som omfattas av den nya lagen om skadestånd på grund av vissa myndighetsåtgärder (LSM). Därmed kommer ersättning för ideell skada att kunna utges till fler skadelidande än . Det gäller bl.a. enskilda som skadas vid kortvariga frihetsberövanden, vid alla former av frihetsinskränkningar och vid vissa andra allvarliga tvångsåtgärder som kränker den enskildes grundlagsskyddade rättigheter. Vi föreslår inte några nya eller ändrade regler om det allmännas ansvar för skador orsakade av datafel. En uppgift har varit att på ett mera generellt plan överväga på vilket sätt den ökade datoriseringen och datorberoendet hos myndigheter bör inverka på utformningen av det allmännas skadeståndsansvar. Om vi inte finner att frågan om ersättning för skador på grund av datafel bör få en mera generell lösning har vi haft att undersöka om det finns anledning att göra några ändringar i den särreglering som finns på det området och om det bör införas ytterligare särregleringar beträffande skador orsakade av datafel. Vår slutsats är att det inte finns skäl att införa några särskilda bestämmelser om det allmännas ansvar för skador på grund av datafel. Såvitt vi kan bedöma finns det inte heller behov av att utvidga det nuvarande specialreglerade ansvaret för vissa typer av datafel som kan uppkomma i samband med myndighetsutövning. Vi lägger därför inte fram några förslag i denna del. Vi beräknar att ett genomförande av våra förslag kommer att medföra ökade kostnader för staten och kommunerna med omkring 10 12 milj. kronor . I våra direktiv betonas att vi ingående måste analysera de ekonomiska konsekvenserna för staten och kommunerna av de ändringar vi föreslår. Ett genomförande av våra förslag kommer att medföra vissa ökade kostnader för staten och kommunerna. Det är dock av olika skäl svårt att med någon säkerhet beräkna hur stor denna ökning blir. Vi bedömer att de föreslagna reformerna kan förväntas medföra kostnadsökningar med omkring 10-12 milj. kronor , vilka till största delen kommer att få bäras av staten. Kommitténs lagförslag 1 Förslag till lag om skadestånd på grund av vissa myndig- hetsåtgärder Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av vissa myndighetsåtgärder. 2 § Den som har varit anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott har rätt till ersättning 1. om han inte döms för den eller de gärningar som föranlett frihetsberövandet, 2. om han döms för endast viss brottslighet som uppenbarligen inte skulle ha medfört beslut om frihetsberövande, 3. om han döms men något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsberövandet vid en sådan bedömning inte skulle ha beslutats, 4. om beslutet om frihetsberövande upphävs eller ersätts av beslut om mindre ingripande åtgärd, genom avslag på häktningsframställning, efter överprövning eller efter fullföljd av talan, eller 5. om beslutet om frihetsberövande undanröjs utan att det beslutas om ny handläggning. Vad som sägs i första stycket gäller också den som på grund av misstanke om brott har varit intagen för rättspsykiatrisk undersökning eller tagen i förvar av befälhavare på fartyg eller luftfartyg. 3 § Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande eller utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande frihetsberövande utomlands. 4 § Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för böter har rätt till ersättning, om efter fullföljd av talan eller anlitande av särskilt rättsmedel frikännande dom meddelas, icke frihetsberövande påföljd ådöms eller dom som har legat till grund för verkställigheten undanröjs utan förordnande om ny handläggning. Detsamma gäller den som efter förordnande av domstol enligt 31 kap. 3 § har varit intagen för rättspsykiatrisk vård. 5 § Den som har varit gripen, omhändertagen eller ålagd reseförbud eller som har varit utsatt för någon annan frihetsinskränkning i fall som inte omfattas av 24 §§ har rätt till ersättning, om åtgärden var oriktig. Bestämmelserna i första stycket gäller också vid 1. påtvingat kroppsligt ingrepp, 2. kroppsvisitation, 3. husrannsakan och liknande intrång, 4. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och 5. hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. 6 § Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 25 §§ om han själv uppsåtligen har föranlett åtgärden. Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning, eller om han vid misstanke om brott har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, utges ersättning endast när det finns synnerliga skäl. Ersättning kan vägras eller sättas ned, om det i annat fall med hänsyn till den skadelidandes eget förhållande eller till omständigheterna i övrigt är oskäligt att ersättning utges. Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt. 7 § Ersättning enligt 2-5 §§ omfattar personskada, sakskada, ren för- mögenhetsskada och lidande. 8 § Den som drabbas av personskada eller sakskada genom våld som utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 63 § tullagen (1987:1063) har rätt till ersättning, om han inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom eller mot hans egendom. 9 § Anspråk på ersättning enligt denna lag får ej överlåtas till annan innan ersättningen blivit slutligt bestämd. 10 § Om ersättning utbetalas enligt denna lag och den ersättningsbe- rättigade har rätt till skadestånd av annan, inträder staten i motsvarande mån i hans rätt. 11 § Anspråk på ersättning enligt denna lag skall framställas från det att rätten till ersättning har inträtt. Grundas anspråket på 5 §, skall det dock framställas från det att den åtgärd som grundar rätt till ersättning har avslutats. Denna lag träder i kraft den , då lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning skall upphöra att gälla. Äldre föreskrifter gäller, med det undantag som anges under 3, beträffande åtgärder som har ägt rum före ikraftträdandet. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har vidtagits före ikraftträdandet men inte har upphört . 2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207) dels att 3 kap. 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse, dels att i lagen skall införas en ny paragraf 3 kap. 3 § av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 1 § Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gäller i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott. I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vid myndig- hetsutövning gäller vad nedan i detta kapitel sägs. Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten och ren förmögenhets- skada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott. I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun gäller även vad som föreskrivs nedan i detta kapitel. Vad som där sägs om kommun gäller också landsting, kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet. 2 § Staten eller kommun skall ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myn- dighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommu- nen svarar. Vad som sägs i första stycket om kommun gäller också landstingskommun, kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet. 3 § Staten eller kommun skall er- sätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse när en myndighet lämnar upplysningar, råd eller andra meddelanden, om det inte sker som ett led i affärsverksamhet, egendomsför- valtning, undervisning, vård eller omsorg. 3 Förslag till förordning om ändring i kungörelsen (1972:416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall Härigenom föreskrivs att 1 3 §§ kungörelsen (1972:416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 § Denna kungörelse gäller i fråga om ersättningsanspråk som riktas mot staten med stöd av 36 kap. 17 § andra stycket , 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter, 2 kap. 1 § eller 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen (1972:207), 23 § datalagen (1973:289), lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning eller 21 § lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Denna kungörelse gäller i fråga om ersättningsanspråk som riktas mot staten med stöd av 36 kap. 17 § andra stycket , 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter, 2 kap. 1 § eller 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen (1972:207), 23 § datalagen (1973:289), lagen ( ) om skade- stånd på grund av vissa myndig- hetsåtgärder eller 21 § lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. 2 § Anspråk på ersättning med stöd av skadeståndslagen (1972: 207) framställs hos Justitiekanslern, om anspråket grundas på påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut. Anspråk enligt skadeståndslagen på annan grund eller enligt lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter framställs hos den centrala förvalt- ningsmyndighet inom vars verk- samhetsområde skadan inträffat eller, om det inte finns någon sådan myndighet för en viss verksamhet, hos Justitiekanslern Anspråk på ersättning med stöd av 36 kap. 17 § andra stycket , datalagen (1973:289), lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning eller lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter framställs hos Justitiekanslern. Anspråk på ersättning med stöd av skadeståndslagen (1972: 207) framställs hos Justitiekanslern, om anspråket grundas på påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut. Anspråk enligt skadeståndslagen på annan grund, enligt lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter eller enligt 8 § lagen ( ) om skadestånd på grund av vissa myndighetsåtgärder framställs hos den centrala förvalt- ningsmyndighet inom vars verk- samhetsområde skadan inträffat eller, om det inte finns någon sådan myndighet för en viss verksamhet, hos Justitiekanslern. Anspråk på ersättning med stöd av 36 kap. 17 § andra stycket , datalagen (1973:289), 2-5 §§ lagen ( ) om skadestånd på grund av vissa myndighetsåtgärder eller lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter framställs hos Justitiekanslern. 3 § Myndighet hos vilken ersättningsanspråk framställes förhandlar för statens räkning med den som kräver skadestånd och för statens talan i saken inför domstol. I den mån ej annat följer av 4 § får myndigheten på statens vägnar besluta i fråga om skadestånd. I ärende enligt lagen (1974: 515) om ersättning vid frihetsinskränkning kan gottgörelse av allmänna medel tillerkännas sökanden för ersättning till biträde och för utredning i ärendet i den mån kost- naderna ej skall betalas av staten enligt rättshjälpslagen. I ärende enligt lagen ( ) om skadestånd på grund av vissa myndighetsåtgärder kan gottgörelse av allmänna medel tillerkännas sökanden för ersättning till biträde och för utredning i ärendet i den mån kostnaderna ej skall betalas av staten enligt rättshjälpslagen. Förteckning över remissinstanserna Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av , Kammarrätten i , , (ombudsmän), Justitiekanslern, , , , , , Försvarets civilförvaltning, , , , , , , , , Statens löne- och pensionsverk, , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , i , kommun, , , , , , , , , , och Medborgarrättsrörelsen Friheten i . Vidare har , och avgett yttranden. Riksåklagaren har bifogat yttranden av regionåklagarmyndigheterna i , , och . har bifogat yttranden av länspolismästaren i , , , och samt i . har bifogat yttranden av skattemyndigheten i och samt kronofogdemyndigheterna i , och län samt . , och har beretts tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig. Förslag till 3 kap. 3 § skadeståndslagen presenterat vid hearing Staten eller kommun skall ersätta skador som vållas genom fel eller försummelse när en myndighet lämnar felaktiga upplysningar, råd eller andra meddelanden, om det på grund av uppgifternas art och deras samband med myndighetens verksamhetsområde samt omständigheterna i övrigt finns särskild anledning att förlita sig på uppgifterna. Deltagare vid hearingen Vid hearingen medverkade företrädare för Justitie- kanslern, , , Konsu- mentverket, , , , , , , och . Dessutom medverkade f.d. justitierådet samt professorerna .