prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — Beslut som sagts får inte fattas efter prövotidens utgång. Om den frigivne allvarligt åsidosatt sina åligganden, och det kan antas att han inte kommer att låta sig rätta genom någon annan åtgärd som övervakningsnämnden kan vidta, kan villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad till av högst en månad varje gång. Beslut om förverkande fattas av övervakningsnämnden. Sådant beslut får fattas efter prövotidens utgång om frågan har tagits upp av övervakningsnämnden . Den villkorligt medgivna friheten kan således under vissa förutsättningar förklaras förverkad till av högst en månad varje gång, om den frigivne utan att begå brott allvarligt åsidosätter sina åligganden. Allmänna fängelseminimum är och någon förändring föreslås inte i denna del. Det innebär att den som efter anstaltsvistelsen missköter sig, utan att begå brott, riskerar att som påföljd få vistas i anstalt än den som döms till fängelse på grund av brott. Det kan ifrågasättas om detta är en rimlig ordning. Den längsta tid som kan förverkas vid misskötsamhet efter villkorlig frigivning bör därför sänkas till en nivå som motsvarar allmänna fängelseminimum. Genom en sänkning uppnås också likhet med den senareläggning av villkorlig frigivning som vi föreslår skall kunna göras beträffande den som missköter sig under en anstaltsvistelse. Förverkande av villkorligt medgiven frihet vid misskötsamhet efter frigivningen bör därför kunna ske med varje gång. Kommittén har också föreslagit att viss del av prövotiden efter villkorlig frigivning inte skall räknas som verkställighet av prövotid och övervakningstid vid misskötsamhet. finns möjlighet att förlänga övervakningen vid misskötsamhet och någon förändring föreslås inte i denna del. Med hänsyn härtill och då prövotiden förlängs beträffande dem som friges villkorligt från långa fängelsestraff finner regeringen inte skäl att genomföra kommitténs förslag i denna del. 9.8 Tidsfrister för åtgärder vid återfall i brott efter villkorlig frigivning Regeringens förslag: Förverkande av villkorligt medgiven frihet på grund av brott skall kunna ske om den frigivne häktas eller får del av åtal från prövotidens utgång. Annan åtgärd enligt 34 kap. 4 § på grund av brott skall inte få beslutas efter prövotidens utgång. förslag: Kommittén har föreslagit att även annan åtgärd enligt 34 kap. 4 § än förverkande av villkorligt medgiven frihet skall kunna ske om den frigivne häktas eller får del av åtal från prövotidens utgång. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig särskilt i denna del. Av dessa är flertalet kritiska till förslaget att det skall vara möjligt att förverka villkorligt medgiven frihet på grund av brott om den frigivne häktats eller fått del av åtal från prövotiden utgång. och framhåller att förslaget innebär att frågan om när ett fängelsestraff är till fullo verkställt kan komma att hållas öppen . Skälen för regeringens förslag: Om den frigivne begått brott finns möjlighet till samma åtgärder som vid misskötsamhet. Därutöver kan prövotiden förlängas med högst utöver den vid frigivningen bestämda tiden. Den villkorligt medgivna friheten kan också förverkas helt eller delvis. Beslut om förverkande av villkorligt medgiven frihet eller annan åtgärd på grund av brott som begåtts får inte beslutas om inte frågan om det uppkommer i ett mål där den frigivne häktats eller fått del av åtalet före prövotidens utgång. Den nuvarande ordningen innebär att domstolen , av formella skäl, saknar möjlighet att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad trots att den tilltalade återfallit i brott under prövotid efter villkorlig frigivning. Om brottet begåtts under slutet av prövotiden torde det i vissa fall inte vara praktiskt möjligt att uppfylla de krav som ställs i 34 kap. 4 § , dvs. att den frigivne skall ha häktats eller erhållit del av åtalet före prövotidens utgång. Förutsättningarna för detta kan i hög grad påverkas av den misstänkte själv. Den som undandrar sig utredning och på annat sätt håller sig undan kan således komma ifrån ett förverkande medan den som grips direkt eller själv ger sig till känna kan få sin villkorligt medgivna frihet förverkad. Det kan ifrågasättas om detta är en ändamålsenlig ordning. Rättsväsendet bör ha ytterligare någon tid på sig innan möjligheterna till förverkande upphör. Denna tid bör, som utredningen föreslagit, sättas till . Utredningen har föreslagit att samma tidsfrist skall gälla beträffande övriga sanktioner på grund av brott som begåtts efter den villkorliga frigivningen. Förslaget innebär bl.a. att det efter prövotidens utgång kan komma i fråga att förlänga prövotiden. Det bör inte komma i fråga att en prövotid återupptas efter det att den prövotid som bestämdes vid frigivningen har löpt ut. Det är inte heller motiverat att någon, som begått brott efter att han vilkorligt frigivits, skall kunna tilldelas en varning efter prövotidens utgång. Enligt regeringens uppfattning bör beslut om annan åtgärd än förverkande av villkorligt medgiven frihet därför inte kunna beslutas efter prövotidens utgång. En sådan ordning medför också att tidsfristerna i denna del överensstämmer med dem som enligt 26 kap. 20 § gäller vid åtgärder på grund av misskötsamhet efter villkorlig frigivning. 9.9 Förverkande av villkorligt medgiven frihet vid återfall Regeringens förslag: En presumtion för att villkorligt medgiven frihet skall förklaras förverkad om den dömde återfaller i brott skall införas. Såsom särskilda skäl för att helt eller delvis underlåta förverkande får rätten beakta om den nya brottsligheten i förhållande till den tidigare är av lindrig beskaffenhet, om förflutit sedan den tidigare brottsligheten eller om ett förverkande annars skulle framstå som oskäligt. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens såvitt avser presumtionen för att förverkande skall ske vid återfall. Kommittén förslår därvid att även den nya och den tidigare brottslighetens omfattning och typ samt den tid som förflutit mellan brotten skall beaktas vid bedömningen av om förverkande skall underlåtas samt att det särskilt skall beaktas om brottsligheten i båda fallen är allvarlig. Remissinstanserna: Några remissinstanser avstyrker att det införs en presumtion för förverkande av villkorligt medgiven frihet. Skälen för regeringens förslag: Återfall i brottslighet kan enligt gällande lag föranleda särskilda reaktioner på olika sätt. Domstolen får enligt 30 kap. 4 § som skäl för fängelse beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Har det nya brottet begåtts efter villkorlig frigivning kan rätten, som tidigare nämnts, med stöd av 34 kap. 4 § besluta om åtgärd enligt 26 kap. 18 § , förlänga prövotiden eller förklara den villkorligt medgivna friheten helt eller delvis förverkad. Av bestämmelsen i 29 kap. 4 § följer vidare att domstolen vid straffmätningen kan beakta att den dömde tidigare gjort sig skyldig till brott, om tillräcklig hänsyn till detta inte kan tas genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Återfall i brott kan således leda till förverkande av villkorligt medgiven frihet enligt 34 kap. 4 § . Förverkande av villkorligt medgiven frihet innebär att den dömde, regelmässigt vid sidan av straffet för det nya brottet, även får avtjäna en del av eller hela den strafftid (det s.k. reststraffet) som återstod vid den villkorliga frigivningen. Vid bedömande av om förverkande bör beslutas och i så fall av hur stor del av den villkorligt medgivna friheten som skall förklaras förverkad har domstolen enligt 34 kap. 4 § att beakta om den tidigare och den nya brottsligheten är likartad, om brottsligheten i båda fallen är allvarlig samt om den nya brottsligheten är svårare eller lindrigare än den tidigare. Vidare skall beaktas den tid som förflutit mellan brotten. I påföljdsbestämningspropositionen (1987/88:120) uttalades att de i lagrummet angivna omständigheterna ger exempel på vad som skall beaktas vid bedömningen av förverkandefrågan och att det inte är uteslutet att även andra synpunkter kan komma i fråga (prop. s. 110). I påföljdsbestämningspropositionen uttalade departementschefen att hon såg det som naturligt att förverkande sker vid ny brottslighet. Hon påminde emellertid (a. prop. s. 55) om att förverkande i princip är en reaktion på att någon brutit mot de villkor som var förenade med den villkorliga frigivningen och egentligen avser ändrade verkställighetsvillkor beträffande den första domen. Enligt hennes uppfattning finns det mot denna bakgrund mindre anledning att vara restriktiv beträffande förverkande än när det gäller en skärpt straffmätning vid återfall. Regeringen instämmer i denna uppfattning. Förverkande av villkorligt medgiven frihet är en lämplig åtgärd när det gäller att möta ny brottslighet efter ett tidigare fängelsestraff. I sammanhanget bör framhållas att förverkande av villkorligt medgiven frihet har flera fördelar i förhållande till den allmänna återfallsskärpningen enligt 29 kap. 4 § . Det är redan från början klart både hur mycket den dömde riskerar i återfallsskärpning, om han på nytt begår brott, och skärpningen kan tillämpas. Dessutom är pedagogiken i systemet mycket tydlig. Med hänsyn härtill finns det skäl att i så stor utsträckning som möjligt styra över återfallsskärpningen till förverkandet. Det bör därför, även fortsättningsvis, i första hand vara genom förverkande av villkorligt medgiven frihet som hänsyn tas till återfall beträffande den som avtjänat ett fängelsestraff i anstalt. I likhet med kommittén anser dock regeringen att den nuvarande lagstiftningen är otydlig beträffande vilken grundinställning som gäller för att utnyttja förverkandemöjligheten. På denna punkt föreslås därför en förändring genom att det i lagtexten uttryckligen anges att det råder en presumtion för att förverkande skall ske vid ny brottslighet . Detta uttrycks genom att det anges att förverkande skall ske om inte särskilda skäl talar däremot. Som särskilt skäl för att underlåta förverkande eller att förverka endast en del av reststraffet bör, liksom tidigare, brottets svårhet och tidsaspekten beaktas. Om den nya brottsligheten är av lindrig beskaffenhet eller om förflutit mellan brotten bör detta kunna leda till att förverkande underlåts eller att endast delförverkande sker. Naturligtvis bör även den tid som förflutit sedan den tidigare domen eller den villkorliga frigivningen kunna beaktas. Genom den förlängning av prövotiden vid långa fängelsestraff som föreslagits får denna omständighet ökad betydelse. Vid återfall i slutet av en lång prövotid kan således finnas skäl att underlåta att förverka, i vart fall en del av den villkorligt medgivna friheten. Vidare föreslås att det, som särskilda skäl för att underlåta förverkande eller förverka endast en del av den villkorligt medgivna friheten, skall kunna beaktas om ett förverkande skulle framstå som oskäligt. Vid bedömningen av om förverkandet framstår som oskäligt bör bl.a. sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § kunna beaktas. Vidare bör bl.a. kunna beaktas om brotten framstår som så olikartade och väsensskilda att ett förverkande inte ter sig som rimligt. Liksom tidigare bör gälla att de i lagrummet angivna omständigheterna utgör exempel på vad som kan beaktas och att det även i fortsättningen bör kunna komma i fråga att beakta andra synpunkter. Syftet är att det vid en samlad skälighetsbedömning skall vara möjligt att underlåta förverkande eller att endast förverka en del av reststraffet. I avsnitt 9.8 föreslås att den inskränkning i möjligheten att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad, som ligger i att åtal eller häktning skall ha skett före prövotidens utgång, tas bort. I stället bör enligt vår mening gälla att detta skall ha skett från prövotidens utgång. Härigenom ökar möjligheterna att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad. 9.10 Beslutsordningen i fråga om villkorlig frigivning Regeringens förslag: Beslut i fråga om att skjuta upp eller att senarelägga tidpunkten för villkorlig frigivning skall fattas inom kriminalvården. Beslutet skall kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. förslag: Beslut om senareläggning av villkorlig frigivning skall fattas av kriminalvårdsanstalten. Beslutet skall kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Som en följd av förslaget avskaffas . Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig över kommitténs förslag i denna del är en majoritet kritiska till förslaget att låta kriminalvårdsanstalten fatta beslut om senareläggning som första instans. Hovrätten för framhåller risken för att den intagne upplever sig som utlämnad till anstaltspersonalen och ytterst anstaltschefen. Hovrätten föreslår att uppgiften i stället tilldelas övervakningsnämnderna. och anför rättssäkerhetsskäl för att beslutanderätten skall ligga utanför anstalten och föreslår att uppgiften läggs på övervakningsnämnderna. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande reglering skall göra den fakultativa prövningen av om villkorlig frigivning skall ske. skall alltid pröva frågan om villkorlig frigivning för den som dömts till fängelse eller . prövar också frågan om senareläggning enligt 26 kap. 7 § med hänsyn till förutsättningarna för den intagnes anpassning i samhället och frågor om att enligt 26 kap. 6 § skjuta upp den villkorliga frigivningen på den dömdes begäran. I det senare fallet ankommer det på kriminalvården att initiera en prövning hos (prop. 1992/93:4 s. 42). Talan får inte föras mot beslut i dessa frågor. I materiellt hänseende har frågan om senareläggning på grund av misskötsamhet likheter med den nuvarande disciplinära bestraffningen i form av s.k. tidstillägg. Enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall beslut om tidstillägg fattas av . Beslutanderätten har delegerats med stöd av förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt och i praktiken beslutar kriminalvårdsanstalterna om tidstillägg. Beslut som fattas av annan än skall dock anmälas till styrelsen. Den beslutet angår kan också, utan begränsning i tiden, påkalla prövning av ett sådant beslut. beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Ett beslut om senareläggning av villkorlig frigivning är av stor betydelse för den intagne. Det är därför viktigt att beslutsordningen är tillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. Detta talar för att beslut om senareläggning av villkorlig frigivning skall fattas av domstol. Mot att lägga beslutet om senareläggning på allmän domstol kan anföras att det sannolikt skulle bli fråga om ett stort antal ärenden som inte är alltför komplicerade. Tidstillägg enligt 47 § KvaL beslutades i 1 931 fall. Beslut om varning fattades under i 3 746 fall. Det skulle innebära en stor belastning på domstolarna att ta över handläggningen av dessa ärenden. För att hanteringen inte skall bli alltför tungrodd och resurskrävande kan visserligen en förenklad hantering övervägas. Om förenklade handläggningsrutiner skulle införas finns å andra sidan risk för att rättssäkerhetsvinsterna inte blir så stora. Senareläggning av villkorlig frigivning företer, som har påpekats, likheter med det system som tillämpas när det gäller tidstillägg som disciplinär bestraffning. Detta system hanteras av kriminalvården. Beslutets karaktär talar för att beslutsordningen bör vara densamma som gäller för s.k. tidstillägg. Beslutanderätten i dessa frågor bör därför anförtros med möjlighet att delegera beslutanderätten från styrelsen till annan myndighet inom , en beslutsordning som också föreslagits av kommittén. Beslutsordningen bör vara densamma beträffande frågor om att skjuta upp den villkorliga frigivningen på den dömdes begäran. En sådan ordning gör systemet enkelt och överskådligt. Genom en organisatorisk förändring som trädde i kraft har lokala kriminalvårdmyndigheter inrättats i hela landet. Inom de lokala kriminalvårdsmyndigheterna bedrivs verksamhet inom häkte, anstalt och frivård. I de flesta lokala kriminalvårdsmyndigheter finns en eller flera kriminalvårdsanstalter. Beslutanderätten i frågor om att skjuta upp eller senarelägga den villkorliga frigivningen bör kunna anförtros de lokala kriminalvårdsmyndigheterna. Detta minskar risken för att de intagna skall känna sig utlämnade till chefen och personalen på anstalterna, en risk som vissa remissinstanser framfört. Om beslut fattas av annan än bör styrelsen ha möjlighet att ändra beslutet. Den intagne bör också, utan begränsning , ha möjlighet att påkalla styrelsens prövning, om beslutet gått honom emot. Besluten bör gälla om inte något annat förordnas. beslut bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Den förslagna beslutsordningen överensstämmer väl med det prövningssystem som i övrigt gäller enligt KvaL. Kommittén har som en följd av den förslagna beslutsordningen även föreslagit att skall upphöra. De föreslagna reglerna om tidpunkten för villkorlig frigivning och beslutsordningen i dessa frågor innebär att vissa av huvuduppgifter kommer att försvinna. uppgifter kommer efter genomförandet av de nu föreslagna förändringarna att begränsas till frågor som avses i 34 § KvaL avseende intagna som dömts till fängelse i lägst och överprövning av övervakningsnämndernas beslut i vissa frågor enligt , KvaL och passlagen (1978:302). De övergångsbestämmelser som föreslås när det gäller villkorlig frigivning innebär dock att äldre bestämmelser alltjämt skall tillämpas beträffande dem som före ikraftträdandet dömts till fängelse , som uppgår eller mer. Det innebär att även efter kommer att ha till uppgift att som självständig beslutsinstans pröva frågor om villkorlig frigivning enligt 26 kap. 6 och 6 a §§ i dess nuvarande lydelse. Det finns därför inte anledning att nu ta ställning till frågan om framtid. Regeringen avser dock att återkomma till denna fråga i ett senare sammanhang. 9.11 Övergången till vistelse utanför anstalt Regeringens förslag: Den nuvarande möjligheten till frigivningspermission skall slopas. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna anför någon invändning mot förslaget att avskaffa möjligheten till frigivningspermission. Skälen för regeringens förslag: Systemet med frigivningspermission är utformat så att den intagne kan släppas ut från anstalten från och med den dag när villkorlig frigivning tidigast kan beviljas. Frigivningspermissionen är ett led i förberedelserna för frigivningen. Tanken är att sådan permission skall övervägas i samband med ett beslut enligt 26 kap. 7 § att senarelägga den villkorliga frigivningen på grund av ogynnsamma frigivningsförhållanden för att pröva om det är möjligt att den intagne själv kan medverka till att hans frigivningsförhållanden blir sådana att villkorlig frigivning kan ske. Erforderliga villkor beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet och annat får ställas upp. Om den dömde inte följer givna regler och anvisningar som gäller för permissionen kan han återintas i anstalt. Frågor om frigivningspermission prövas av . Det nuvarande systemet med frigivningspermissioner har inte kommit att tillämpas i praktiken och sådan permission har inte heller beslutats i något fall . Frigivningspermissionen har inte heller någon roll att spela i det föreslagna systemet med en enhetlig kvotdel för villkorlig frigivning. Med den nu föreslagna regleringen av villkorlig frigivning skulle institutet endast kunna omfatta dem som på grund av misskötsamhet fått sin anstaltstid förlängd. Det är dock inte lämpligt att de som fått sin anstaltsvistelse förlängd på grund av misskötsamhet ändå skulle släppas ut ur anstalten efter två tredjedelar av strafftiden genom tillämpning av bestämmelserna om frigivningspermission. Ingen av remissinstanserna har heller haft några invändningar mot förslaget. Det finns därför inte skäl att behålla reglerna om frigivningspermission. 10 Påföljder för unga lagöverträdare 10.1 skall ha det primära ansvaret för unga lagöverträdare Regeringens bedömning: Unga lagöverträdare skall även i fortsättningen i första hand vara en angelägenhet för . Påföljden överlämnande till vård inom skall därför finnas kvar. De straffrättsligt motiverade kraven på förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet skall ges ett större utrymme Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna delar den bedömning som redovisats i promemorian. Hovrätten över och anser emellertid att man bör avskaffa påföljden överlämnande till vård inom . anser inte att de förslag som presenteras i promemorian lyckas lösa konflikten mellan de socialrättsliga och straffrättsliga systemen och att förslagen inte är ägnade att läggas till grund för lagstiftning. anser att frågan om överlämnande till vård inom bör övervägas ytterligare och att de förslag som lämnats av och bör vägas in. delar uppfattningen att ungdomar som begår brott, främst i åldern 15 , i första hand bör vara en angelägenhet för men framhåller att principen att på frivillighetens grund underkasta sig åtgärder från sida är svårförenlig med de straffrättsliga principerna om förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet som påföljdssystemet bygger på. delar uppfattningen att som regel skall ha ansvaret för de unga lagöverträdarna, åtminstone för ålderskategorierna 15 men anser att kriminalvården vad gäller ungdomar som har fyllt också skall ha ett ansvar. anser att förslagen är alltför begränsade Skälen för regeringens bedömning: Det är i vårt samhälle en självklarhet att det allmänna bör verka för att barn och ungdomar får växa upp under goda förhållanden och att de ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får stöd och hjälp. Barn och ungdomar som begår kriminella handlingar är ofta socialt utsatta och har ett särskilt behov av stöd och hjälp. Det gäller inte minst de ungdomar som ägnar sig åt omfattande eller allvarlig brottslighet. Det är en angelägen uppgift för samhället att bistå dem på ett sådant sätt att de slutar att begå brott. För att lösa denna uppgift krävs att samhället agerar på bred front i en rad olika sammanhang. Ett särskilt ansvar åvilar därvid . Intresset av att stödja och hjälpa de ungdomar som begår brottsliga gärningar måste emellertid tillgodoses med beaktande även av andra angelägna samhällsintressen. Ett sådant intresse är att reagera på och motverka brott. Det är nödvändigt att samhället konsekvent hävdar de grundläggande värden som skyddas av de straffrättsliga reglerna. Detta gäller inte minst i förhållande till barn och ungdomar. Denna uppgift vilar ytterst på de rättsvårdande organen, polis, åklagare och domstol. Samhället har således dubbla uppgifter när det gäller unga lagöverträdare. Uppgifterna kan synas oförenliga men det bör understrykas att och rättsväsendet har ett gemensamt intresse av att förhindra och motverka brott. Principen om att unga lagöverträdare skall särbehandlas har en lång tradition och bred förankring i vårt land. Denna princip gäller särskilt för lagöverträdare i åldersgruppen 15 . Tanken bygger på erfarenheten att straffrättsliga ingripanden mot unga människor måste anpassas till den unges brist på mognad, begränsade erfarenhet och särskilda förhållanden. Ett resultat av detta synsätt är bl.a bestämmelsen i 1 kap. 6 § , enligt vilken påföljd inte får dömas ut för brott som någon har begått innan han fyllt . Frågan om ungdomsbrottsligheten och hur man skall komma till rätta med den är ofta föremål för debatt och påföljdssystemet har varit föremål för utredning och andra beredningsåtgärder. föreslog i sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1995:35) att påföljden överlämnande till vård inom skulle utmönstras ur påföljdssystemet. I stället skulle andra straffrättsliga påföljdsformer användas mot unga lagöverträdare och myndigheterna inom rättsväsendet skulle bestämma påföljdernas innehåll och omfattning. Enligt kommittén är påföljden överlämnande till vård inom inte förenlig med de principer som bör utmärka påföljdssystemet.