prop · GL03100 · 1998-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen innebär att tullmyndigheten inte får besluta om skatt på omhändertagna varor om varorna i fråga omfattas av ett beskattningsbeslut enligt LPP som meddelades innan varorna omhändertogs (se även avsnitt 24.2 och kommentaren till 1 kap. 3 a § LPP). Den som redan innan varorna om- händertogs påförts skatt kommer med all säkerhet att invända att tullmyndigheten inte får besluta om skatten. För att undvika de problem som skulle bli följden av att två olika myndigheter beslutade om skatt för samma varor bör tullmyndigheten regelmässigt kontrollera om skatt redan påförts. Om tullmyndigheten beslutar om skatt och det i efterhand visar sig att skatt redan hade påförts innan varorna omhändertogs har myndigheten saknat grund för sitt beslut. Ett sådan beslut kan undanröjas efter överklagande hos länsrätten. Uttrycket för varorna i fråga innebär att tullmyndigheten kan besluta om skatt för varor som inte omfattas av ett beskattningsbeslut enligt lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter. Har t.ex. skatt påförts för endast hälften av varorna kan alltså tullmyndigheten besluta om skatt för resten av varorna. I fjärde stycket anges att tullmyndighet inte skall påföra skatt i fall som avses i 9 a § tullagen. Enligt detta stadgande föreligger anmälningsskyldighet vid införsel från annat EU-land av tredjelandsvaror som inte är i fri omsättning inom gemenskapen. Bestämmelsen i tullagen tar sikte på varor som smugglats in till EU och sedan förts till . Den gäller alltså inte för varor som omfattas av något tullförfarande. Vid införsel av nu aktuella varor skall tullen uppbära tull. Tullen har dock ingen befogenhet att uppbära skatt för varorna. Den nya lagen om punktskattekontroll kommer att kunna tillämpas i fråga om varor som smugglats in i ett annat EU-land och sedan förts hit. En följd härav är att tullen kan besluta om skatt på sådana varor. Någon sådan befogenhet har dock inte tullen enligt tullagen. Tullens befogenhet att påföra skatt enligt den nya lagen om punktskattekontroll bör därför inte omfatta varor som faller in under 9 a § tullagen. Denna begränsning kommer dock inte att få någon praktisk betydelse. Skälet härtill är att den som inte fullgör anmälningsskyldigheten enligt nämnda stadgande gör sig skyldig till varusmuggling. Huvudregeln är att varor som varit föremål för varusmuggling skall förverkas. I 90 § tullagen föreskrivs att om en oförtullad vara förverkas skall skatt inte tas ut till den del varan eller dess värde förverkats. Det hade alltså oavsett den nu föreslagna begränsningen endast i undantagsfall blivit aktuellt att ta ut skatt på varor som omfattas av 9 a § tullagen. 14 § I paragrafen regleras när ett omhändertagande av annan egendom än punktskattepliktig vara och handlingar skall upphävas. Detta skall ske bl.a. när det inte längre finns grund för omhändertagandet. Omhändertagande av annan egendom än punktskattepliktig varor och handlingar kan endast ske i samband med att sådan vara omhändertas för kontroll av om punktskatt skall betalas i och vem som i så fall är skattskyldig. Därutöver krävs att omhändertagandet behövs för nämnda kontroll. Omhändertagande av egendom får också ske om det finns anledning att anta att egendomen döljer punktskattepliktiga varor. Det innebär att det sällan finns skäl att låta omhändertagandet bestå efter det att tullen har gått igenom hela den omhändertagna lasten. Ett omhändertagande av annan egendom än punktskattepliktiga varor och handlingar kan som redan nämnts även ske på grund av att egendomen eller handlingen har betydelse för utredningen av skattefrågan, t.ex. för att spåra varifrån de punktskattepliktiga varorna avsänts eller vem som äger varorna. I sådana fall bör omhändertagandet prövas mot proportionalitetsprincipen i 1 kap. 5 §. Det bör i många fall vara möjligt att uppnå samma utredningsresultat med en för den enskilde mindre ingripande åtgärd än att låta omhändertagandet bestå, t.ex. genom att anteckna uppgifter om lasten som gör det möjligt att spåra varifrån den kommer. Är så fallet skall självfallet omhändertagandet upphävas. Gränsdragningen mot brottsutredningar har konstruerats på så sätt att omhändertagandet skall upphävas om ett beslut om beslag enligt 27 kap. eller varusmugglingslagen meddelas beträffande egendomen. Detta framgår av punkten 2. I andra stycket finns en bestämmelse om att den som gör anspråk på egendom som har varit omhändertagen själv får hämta egendomen. I samband med att ägaren och andra rättsinnehavare enligt 21 § förvaltningslagen underrättas om innehållet i beslutet om upphävande bör en upplysning lämnas om bestämmelsen i andra stycket. 15 § I paragrafen regleras när ett omhändertagande av punktskattepliktiga varor skall upphävas. Av punkt 1 framgår att ett omhändertagande skall upphävas om det inte längre finns grund för omhändertagandet. Bestämmelsen bör läsas tillsammans med förutsättningarna för omhändertagande i 9 §. Ett beslut om omhändertagande av varor enligt 9 § första stycket skall upphävas när det inte längre finns anledning att anta att transporten skett i strid med 1 kap. 6 §. Det finns dock fall där det inte längre finns grund för omhändertagandet trots att det fortfarande kan antas att transporten skett i strid med nämnda bestämmelse. Det rör sig om fall där syftet med omhändertagandet har bortfallit. Syftet med att omhänderta punktskattepliktiga varor är att kontrollera om punktskatt skall betalas i och vem som i så fall är skattskyldig. Det är därför självklart att omhändertagandet skall upphävas så snart det kan konstateras att punktskatt inte skall betalas i . När det gäller punktskattepliktiga varor som transporteras under skatteuppskov går det dock inte att fastställa om punktskatt skall betalas i . Varorna kan t.ex. vara på väg till en utländsk upplagshavare eller på väg till tredje land för export. Om varorna på vägen dit endast passerar skall naturligtvis inte punktskatt betalas i . Däremot skall punktskatt betalas i om varorna försvinner på sin väg genom landet. Enligt cirkulationsdirektivets bestämmelser har dessa varor då släppts för konsumtion. Liknande resonemang kan föras när det gäller varor som är på väg till svenska upplagshavare. Den svenska upplagshavaren kanske avser att enbart lagra varorna i sitt skatteupplag för att sedan sälja varorna vidare till en utländsk upplagshavare. Om så sker skall punktskatt inte betalas i . Eftersom det i vissa fall inte går att konstatera om punktskatt skall betalas i bör ett omhändertagande upphävas med stöd av punkten 1 även då skattskyldigheten inte har inträtt (se även avsnitt 11.5). Det innebär att ett omhändertagande bör upphävas i de exempel som redovisats ovan. Det bör i det här sammanhanget förtydligas att om det vid kontrollen visar sig att det inte är fråga om en transport under skatteuppskov har skattskyldighet inträtt vid införseln till . De nya bestämmelser som har redogjorts för i avsnitt 11.5 kan då bli tillämpliga. En annan situation då syftet med omhändertagandet bortfallit är i fall ett beskattningsbeslut enligt lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter för varorna i fråga. Det bör dock noteras att beslutet måste ha fattats innan varorna omhändertogs eftersom LPP inte är tillämplig på varor som är omhändertagna enligt denna lag (se avsnitt 24.2 och kommentaren till 1 kap. 3 a § LPP). I nu berörda fall har ju ett beslut om skatt redan fattats och det saknas därför skäl att hålla kvar varan för att kontrollera om skatt skall betalas här i landet. I dessa fall skall alltså omhändertagandet upphävas även om det fortfarande finns anledning att anta att varan transporterats i strid med 1 kap. 6 §. När det gäller punktskattepliktiga varor som omhändertagits med stöd av 9 § andra stycket 1 innebär uttrycket det inte längre finns grund för omhändertagandet att omhändertagandet skall upphävas när det inte längre behövs för skatteutredningen. Har omhändertagandet skett med stöd av 9 § andra stycket 2 skall omhändertagandet upphävas när varorna gåtts igenom. Se även kommentaren till 14 §. Enligt punkt 2 skall ett omhändertagande upphävas om ett beslut om skatt enligt 13 § inte har fattats från den dag då beslutet att omhänderta varan fattades. Det innebär att om tullmyndigheten inte påfört skatt så kan ett omhändertagande inte bestå . Enligt punkt 3 skall omhändertagandet upphävas om skatt har påförts enligt 13 § och skatten har betalats. I dessa fall kan alltså omhändertagandet inte upphävas förrän skatten har betalats, såvida det inte är oskäligt att låta omhändertagandet bestå. Enligt punkt 4 skall i likhet med vad som gäller för annan egendom än punktskattepliktig vara och handling omhändertagandet upphävas om ett beslut om beslag enligt 27 kap. eller varusmugglingslagen meddelas beträffande varan. I punkt 5 finns en bestämmelse om att omhändertagandet skall upphävas om varan förklaras förverkad. Förutsättningarna för förverkande regleras i 17 §. I punkt 6 föreskrivs att ett omhändertagande får upphävas om det är oskäligt att låta omhändertagandet bestå. Bestämmelsen skall ses som en säkerhetsventil som gör det möjligt att upphäva ett omhändertagande även om inte någon av övriga förutsättningar i paragrafen är uppfyllda. Har en tullmyndighet beslutat om skatt på varan med stöd av 13 § kan varan inte lämnas ut förrän skatten är betald. Om den skattskyldige och ägaren inte är identiska innebär det att ägaren inte kan få ut sin vara förrän den skattskyldige har betalat skatten. Ägaren kan naturligtvis välja att själv lösa ut varan genom att betala skatten. Det kan dock tänkas att han redan har betalat för varan och att skatten var inkluderad i priset. I bl.a. sådana situationer skulle det kunna bli aktuellt att tillämpa bestämmelsen i punkten 6, dock endast under förutsättning att det framstår som oskäligt att låta omhändertagandet bestå. I fall där ägaren fråntagits egendomen genom stöld får det i regel anses oskäligt att låta omhändertagandet bestå. Enligt 17 § andra stycket får förverkande inte ske om det framstår som oskäligt att förverka varan. Begreppet oskäligt i nämnda paragraf skall tolkas på samma sätt som i denna paragraf. I andra stycket finns en bestämmelse om att den som gör anspråk på punktskattepliktiga varor som har varit omhändertagna själv får hämta varorna. I samband med att ägaren och andra rättsinnehavare enligt 21 § förvaltningslagen underrättas om innehållet i beslutet om upphävande bör en upplysning lämnas om bestämmelsen i andra stycket. 16 § I paragrafen finns en bestämmelse om att tullen får vägra att lämna ut alkohol- och tobaksvaror. Bestämmelsen är tänkt att tillämpas på varor som har varit omhändertagna. Föreligger förutsättningar för att upphäva ett omhändertagande skall tullmyndigheten självmant fatta ett beslut om upphävande. Med stöd av denna paragraf kan dock tullmyndigheten i samband därmed fatta ett beslut om att vägra lämna ut varorna. Ett sådant beslut kan även fattas . Bestämmelsen gäller endast för alkoholdrycker, teknisk sprit och tobaksvaror. För att bestämmelsen över huvud skall bli tillämplig krävs att det är sannolikt att varorna skall bjudas ut till försäljning på den svenska marknaden. Varor som är avsedda för export till tredje land eller för försäljning i något annat EU-land kan alltså tullen inte vägra att lämna ut med stöd av bestämmelsen. För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs alltså för det första att det är sannolikt att varorna skall bjudas ut till försäljning i . Utöver att detta rekvisit krävs vad gäller alkoholvaror att den som gör anspråk på varorna saknar tillverknings- eller partihandelstillstånd enligt alkohollagen eller föreskrivet tillstånd för försäljning enligt lagen om teknisk sprit m.m för varorna i fråga. Bestämmelsen kan i fråga om teknisk sprit inte tillämpas om den som gör anspråk på spriten får sälja denna utan tillstånd av . När det gäller tobaksvaror krävs, förutom att det skall vara sannolikt att varorna skall bjudas ut till försäljning i , att det är uppenbart att omhändertagen tobaksvara är avsedd att bjudas ut till försäljning i strid med 11 § tobakslagen eller 4 § lagen om tobaksskatt. En redogörelse för bestämmelserna i tobakslagen och lagen om tobaksskatt finns i avsnitt 11.8. Om en tobaksvara uppfyller kraven i tobakslagen och tobaksskattelagen kan tullen självklart inte vägra att lämna ut varan. Är förhållandet det omvända måste alltså tullmyndigheten ta ställning till om det är uppenbart att tobaksvarorna är avsedda att bjudas ut till försäljning i strid med 11 § tobakslagen eller 4 § tobaksskattelagen. Vid denna bedömning bör hänsyn tas till om den som gör anspråk på varorna har resurser att vidta de åtgärder som krävs för att varorna skall uppfylla kraven i aktuella lagar. Det bör därvid beaktas om kostnaderna för åtgärden i kombination med skatten på varorna innebär att varorna inte kan säljas med vinst. Är så fallet är det mycket som talar för att den som gör anspråk på varorna inte kommer att vidta åtgärder för att uppfylla kraven i 11 § tobakslagen och 4 § tobakskattelagen. I andra stycket föreskrivs att alkoholvaror och tobaksvaror inte får lämnas ut till den som är under 20 respektive . Detta gäller även om första stycket inte är tillämpligt. Förverkande 17 § I paragrafen anges i vilka fall en omhändertagen punktskattepliktig vara får förverkas. Enligt första stycket 1 får förverkande ske om skatt på varan har påförts med stöd av 13 § och skatten inte har betalats inom en månad räknat från den dag då beslutet om skatt vann laga kraft. Det är tillräckligt att skatten inte har betalats för att förverkande skall få ske. Beslut om förverkande kan alltså fattas även om den skattskyldige inte äger varorna. Se vidare avsnitt 11.10. Förverkande kan enligt första stycket 2 även ske när en tullmyndighets beslut enligt 16 § att vägra lämna ut alkohol- eller tobaksvara har vunnit laga kraft. I andra stycket föreskrivs att beslut om förverkande enligt första stycket 1 inte får fattas om det framstår som oskäligt att förverka varan. Huruvida det är oskäligt skall prövas i förhållande till ägaren till varan men även i förhållande till den som har särskild rätt till varan. I fall där ägaren och den skattskyldige inte är identiska får det i regel anses oskäligt att förverka varan om denna fråntagits ägaren genom stöld. för att vägra förverkande kan föreligga även om ägaren har betalat för varan och skatten var inkluderad i priset. 18 § I paragrafen finns bestämmelser om förverkande av egendom som har varit omhändertagen. Med egendom förstås både punktskattepliktiga varor och annan egendom. Paragrafen är bara tillämplig på egendom som har varit omhändertagen. Enligt första stycket 1 får förverkande ske om ägaren eller annan rätts-innehavare inte har gjort anspråk på egendomen. Ett beslut om förverkande får inte fattas förrän förflutit från den dag då omhändertagandet upphävdes. Detta följer av andra stycket. Om ägaren hör av sig efter denna tidsgräns men innan länsrätten beslutat om förverkande saknas grund för förverkande. Av första stycket 2 följer att förverkande också får ske i fall någon har gjort anspråk på egendomen men inte hämtat den. Enligt 14 och 15 §§ skall den som gör anspråk på egendom som har varit omhändertagen svara för att egendomen hämtas. Av andra stycket framgår att förverkande med stöd av punkten 2 inte får ske förrän förflutit från den dag då anspråket på egendomen framställdes. Som nämnts i kommentarerna till 14 och 15 §§ bör tullmyndigheten i samband med att omhändertagandet upphävs underrätta ägaren och andra rättsinnehavare om att de svarar för att egendomen hämtas.Om ägaren hämtar egendomen efter den tidsgräns som anges i andra stycket men innan länsrätten beslutat om förverkande saknas grund för förverkande. Lagrådet har yttrat att i samband med att ägaren och andra rättsinnehavare enligt 21 § förvaltningslagen underrättas om innehållet i ett beslut om upphävande av omhändertagandet bör en upplysning lämnas även om innehållet i förevarande paragraf. 19 § I paragrafen anges vad ett förverkande får omfatta förutom själva egendomen. Med emballage och annat förvaringsmaterial avses det som egendomen förvaras i. Paragrafen är tillämplig både på förverkande av punktskattepliktig vara och annan egendom än sådan vara. 20 § Enligt paragrafen skall skyldighet att betala skatt som påförts med stöd av 13 § bestå även efter det att varorna förverkats. Motivet för en sådan ordning utvecklas i avsnitt 11.10. 21 § I paragrafen finns bestämmelser om särskild rätt till förverkad egendom. I första meningen föreskrivs att särskild rätt till egendom består om inte även den särskilda rätten förklaras förverkad. Det innebär att om länsrätten inte förordnar att den särskilda rätten skall vara förverkad består rätten. Bestämmelsen i 17 § andra stycket om att förverkande inte får ske om det framstår som oskäligt att förverka egendomen gäller även i förhållande till den som har särskild rätt till egendomen. I andra meningen föreskrivs att sådan rätt som vunnits genom utmätning eller betalningssäkring upphör om egendomen förklaras förverkad såvida inte det av särskilda skäl förordnas att rätten skall bestå. Här gäller alltså den omvända ordningen, dvs. rätten upphör om inte annat förordnas. I fall där beslut om utmätning eller betalningssäkring meddelats före omhändertagandet kan det finnas skäl att förordna att rätten skall bestå. Är fråga om annan egendom än punktskattepliktig vara för vilken skatt påförts bör rätten få bestå. Paragrafen har utformats med ledning av 36 kap. 5 § tredje och fjärde styckena . 22 § I paragrafen regleras förfarandet med förverkad egendom. I första stycket anges vad som skall ske när ett beslut om förverkande av mineraloljeprodukt eller annan egendom än punktskattepliktig vara har vunnit laga kraft. Enligt bestämmelsen skall egendomen försäljas genom tullmyndighetens försorg. Om egendomen inte går att sälja får den i stället förstöras. I andra stycket föreskrivs att i fråga om alkoholvara som har förverkats gäller lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. i tillämpliga delar. Bestämmelsen har utformats med ledning av 11 kap. 4 § första stycket alkohollagen. Egendom som omfattas av lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. får förstöras om dess värde är ringa eller det av annan anledning är försvarligt att förstöra egendomen. I annat fall får egendomen försäljas, dock endast till någon som har tillverknings- eller partihandelstillstånd enligt alkohollagen för varorna i fråga. I tredje stycket anges att tobaksvara som har förverkats skall förstöras. Detta överensstämmer med vad som gäller för tobaksvaror som har förverkats enligt 7 § tobaksskattelagen eller lagen om straff för varusmuggling (se 7 § förordningen om tobaksskatt). 23 § I paragrafen ges bestämmelser om vad intäkterna från en försäljning enligt 22 § skall användas till. Har förverkandet skett på grund av att skatt som påförts med stöd av 13 § inte har betalats skall enligt första stycket försäljningsintäkten användas till att betala skatten. Bestämmelsen gäller inte enbart mineraloljeprodukter utan även när alkoholvara försålts enligt lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Bestämmelsen i första stycket skall alltså ha företräde framför den bestämmelse i lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. som föreskriver att intäkt från försäljning av egendom skall tillfalla staten. Överstiger försäljningsintäkten den skatt som påförts med stöd av 13 § skall överskjutande intäkter utges till ägaren av de punktskattepliktiga varor som förverkats om han är känd och i annat fall tillfalla staten. Andra stycket innebär att om egendom har förverkats på annan grund än att skatt som påförts med stöd av 13 § inte har betalats skall intäkt från försäljning enligt 22 § tillfalla den vars egendom förverkats om denne är känd och i annat fall tillfalla staten. Straff 24 27 § § Enligt 24 § skall förare som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att stanna på tulltjänstemans anmaning dömas till penningböter. Skyldigheten att stanna på anmaning finns i 4 §. Straffbestämmelsen i 25 § avser brott mot skyldigheten att legitimera sig eller på annat godtagbart sätt styrka sin identitet. Denna skyldighet regleras i 5 § och gäller förare. Har förares identitet genast kunnat fastställas skall ansvar inte ådömas. Straffbestämmelsen i 26 § riktar sig mot förare. Dessa kan straffas om de uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att medföra föreskrivna ledsagardokument och bevis om ställd säkerhet. I 6 § finns bestämmelser om förares skyldighet att medföra dokument. I 27 § ges tullmyndighet rätt att inleda förundersökning avseende brott i detta kapitel. Kontroll av postförsändelser 1 § Paragrafens första stycke föreskriver att en tullmyndighet har rätt att undersöka postförsändelser för att kontrollera om försändelsen innehåller alkohol- eller tobaksvaror. Vid denna kontroll får försändelsen enligt andra stycket öppnas, om det föreligger misstanke, anledning att anta , om att den innehåller alkohol- eller tobaksvaror enligt definitionen i 1 kap. 2 § och försändelsen finns hos tullmyndigheten eller på utväxlingspostkontoret. Misstankegraden anledning att anta , som är den lägsta som förekommer i svensk rätt, får anses uppnådd om en genomlysning med röntgenutrustning eller liknande indikerar att det är fråga om en alkohol- eller tobaksvara. En sådan åtgärd kan ske utan att försändelsen öppnas, och utan att eventuella skriftliga meddelanden i den kontrollerade försändelsen kan läsas. Av tredje stycket följer hur en tullmyndighet skall förfara om ett förtroligt meddelande påträffas i försändelsen tillsammans med alkohol- eller tobaksvarorna. Sålunda skall ett sådant meddelande tillslutas och vidarebefordras till mottagaren. Däremot får tullmyndigheten ta del av, och även kopiera, sådana dokument som fakturor o. dyl. som kan ha betydelse för kontrollen. Att proportionalitetsprincipen skall iakttas framgår av 1 kap. 5 §. En försändelse som öppnats får sålunda inte undersökas närmare än vad som behövs med hänsyn till ändamålet med undersökningen. I fjärde stycket regleras den enskildes möjlighet att få kännedom om att ett öppnande skett. Enligt femte stycket får tullmyndigheten möjlighet att i vissa fall återsända alkohol- och tobaksvaror till avsändaren, nämligen om mottagaren av en alkoholvara saknar partihandels- eller tillverkningstillstånd enligt alkohollagen, eller är , och om mottagaren av en tobaksvara är . Om avsändaren är okänd, eller om det av andra skäl inte är möjligt att sända tillbaka varan, skall denna omhändertas. Den möjlighet att kontrollera postförsändelser som paragrafen ger utrymme för gäller inte brev och paket m.m. som förs över gränsen med budbilar och liknande. Försändelser som förs över gränsen på detta sätt är inte att anse som postförsändelser i den mening som avses i bestämmelsen och får därför inte underkastas någon kontroll enligt denna bestämmelse. Om en sådan försändelse skall undersökas får undersökningen i stället ske med stöd av reglerna i 2 kap. 1 8 §§. 2 § Denna bestämmelse, som har sin motsvarighet såväl i tullagen som i inregränslagen, avser i första hand försändelser som erfarenhetsmässigt kan antas innehålla förtroliga meddelanden. Sådana försändelser befordras som regel som brevförsändelser enligt de postala bestämmelserna. Det måste betonas att de föreslagna kontrollåtgärderna inte är avsedda att tillämpas på sedvanliga brev, dvs. sådana försändelser som enbart innehåller skriftliga meddelanden. Undantagsvis kan emellertid sådana meddelanden förekomma även i den typ av försändelser det här är fråga om. Med hänsyn härtill, och för att ytterligare stärka integritetsskyddet kring de föreslagna åtgärderna, införs därför bestämmelsen. 3 § Enligt paragrafen skall en företagen undersökning dokumenteras för att den enskilde i efterhand skall kunna kontrollera att den inte har inneburit ett oförsvarligt ingrepp i brevhemligheten.