prop · GL03116 · 1998-01-01 00:00:00 — Sådana bestämmelser skall kyrkomötet ensamt besluta om. I likhet med vad som görs i regeringens skrivelse vill utskottet framhålla territorialförsamlingens betydelse. Kyrkomötet har tag ställning till och avvisat förslag i linje med dem som finns i motionerna 1997:49 och 62. Utskottet är inte berett att nu föreslå en ändring på denna punkt. Det hör också till förutsättningarna för såväl kyrkomötes ställningstagande som principbeslut att territorialprincipen skall framgå av lagen om . Utskottet finner därför att motionerna 1997:49 och 62 skall avslås. som utskottet alltså avvisar förslagen om en friare försam- lingstillhörighet ser utskottet det som angeläget att framhålla, att den problematik som berörs i de båda motionerna kräver en fortsatt uppmärksamhet. Detta behöver dock inte betyda att det skall ske en upplösning av sambandet mellan bosättning och församlingstillhörighet. Ordets förkunnelse och sakramentens utdelande skall finnas och skapa församlingar där människor bor och verkar. I kyrkans kallelse att vara rikstäckande ligger också uppgiften för var och en att ta ansvar på sin ort. Detta ansvar har flera dimensioner. Hit hör att med sin kyrkoavgift bidra till de ekonomiska förutsättningarna för församlingens arbete och att kunna stå till förfogande för olika uppdrag. Kyrkan måste dock i sitt pastorala handlande på olika sätt ta hänsyn till den ökade rörligheten i samhället och till den minskade betydelse som församlingsgränserna ofta har i storstadsmiljön. Enligt utskottets mening kan detta göras utan att territorialprincipen överges. Hur detta skall ske måste noga prövas och värderas i ett ständigt pågående arbete kring hur i en ny tid skall fullfölja uppgiften som folkkyrka. ämbetsstruktur I motion 1997:70 föreslås att det i 4 § lagen om skall föras in bestämmelse om att det för varje församling skall finnas en präst. Motivet för detta är att föreskriften i 5 § om att det för varje stift skall finnas en biskop klargör att biskopens uppdrag inte utgör en delegation av makt som härrör från den demokratiska organisationen. Det motsvarande gäller i fråga om prästen vars uppdrag är av grundläggande betydelse för församlingen. Utskottet vill med anledning av motion 1997:70 i denna del peka på att det i lagförslagets 2 § sägs att rikstäckande verksamhet bedrivs i samverkan mellan den demokratiska organisationen och kyrkans ämbete. Utskottet har tidigare redovisat att härmed ges uttryck för den s.k. dubbla ansvarslinjen och därmed också det självständiga ämbetsansvar som ligger i prästens uppdrag. Den närmare utformningen av kyrkans ämbete och vad som i detta hänseende skall gälla för församlingarna bör enligt utskottets mening regleras i kyrkoordningen. För att tillgodose kyrkomötes begäran att det av lagen om skall framgå att är episkopalt organiserad behöver biskopen nämnas i lagen. Det behövs ingen ytterligare bestämmelse på detta område i lagen om . Utskottet föreslår att motion 1997:70 i denna del avslås. Kyrkomötet som högsta beslutande organ Kyrkomötets kompetens att besluta om det inomkyrkliga regelsystemets utformning framhålls i motion 1997:79 som en av hörnstenarna i den förestående kyrkoreformen. Samtliga parter som varit engagerade i reformen har förutsatt, att kyrkomötet får denna rättsliga kapacitet. Vidare pekas på att det från juridiska utgångspunkter har ifrågasatts, om kyrkomötet verkligen kommer att få den nödvändiga rättsliga kapaciteten. I motionen föreslås att kyrkomötet begär att regeringen i den kommande propositionen entydigt klarlägger och fastslår att det reformerade kyrkomötet inom ramen för sin i Lag om angivna kompetens kommer att kunna besluta om en inomkyrklig ordning som blir rättsligt bindande för stift och församlingar och för som helhet. Det som anförs i motion 1997:79 om det kommande inomkyrkliga regelsystemets ställning är enligt utskottets mening av central betydelse. Trossamfundet framträder enligt 1 § lagen om som församlingar och stift och har även nationella organ. Identitetsmässigt hålls som trossamfund samman av sin evangelisk-lutherska bekännelse. För att skall hållas samman också som ett i samhället verksamt, rättsligt organiserat trossamfund måste det finnas en kyrkoordning med bestämmelser för som helhet, för hennes församlingar och stift. I likhet med motionären ser utskottet det som nödvändigt att kyrkomötets möjligheter att besluta om en gemensam och gällande kyrkoordning inte ifrågasätts. Det bör i regeringens kommande proposition klargöras att detta är avsikten med föreskriften att kyrkomötet är högsta beslutande organ. I 6 § lagen om föreskrivs att kyrkomötet är högsta beslutande organ. Härmed ges grunden för att kyrkomötet skall kunna fatta beslut som församlingar och stift är skyldiga att följa. Som noteras i motion 1997:79 framhåller regeringen att kyrkomötets beslutsbefogenheter inte kan anges närmare i lag eftersom det inte är fråga om en från delegerad normgivningskompetens. Detta utgör en viktig komponent i såväl kyrkomötets som tidigare ställningstaganden. Utskottet har också i avsnitt 6.3.1 Nya norm- givningsregler framhållit värdet i en gemensam konstitutionell reglering för alla trossamfund. I motion 1997:70 görs den tolkning att regeringens förslag medför, att de organisatoriska delarna av trossamfundet kan hållas samman civil- rättsligt genom den kyrkoordning som kyrkomötet avser att antaga. Redan en registrering av trossamfundet med den av kyrkomötet antagna kyrkoordningen i vilken församlingars och stifts ställning klargörs bedöms i motionen som tillräckligt för att värna om kyrkans enhet. Utskottet kan, som tidigare framhållits, inte ansluta sig till motionens slutsats att 4 6 §§ kan utgå ur lagen om men vill ändå lyfta fram det som sägs i motionen om betydelsen av att blir ett registrerat trossamfund och att registreringen omfattar trossamfundets stadgar, dvs. den av kyrkomötet fastställda kyrkoordningen. Skillnaden mellan vad som kommer att gälla och vad som gäller bör inte överdrivas. Det torde inte främst vara risken för sanktioner som är avgörande för efterlevnaden av kyrkolagens före- skrifter. I många fall finns det inte heller några direkta påföljder om t.ex. ett kyrkoråd fattar ett beslut som innebär ett kompetsensöverskridande. Det måste även för framtiden förutsättas att de som går in i olika ansvars- uppgifter accepterar och följer de regler som har beslutats i vanlig demokratisk ordning. Det bör också noteras att i det inomkyrkliga utred- ningsarbetet tas fram en ordning för överprövning av beslut. I lagen om föreskrivs att det skall finnas ett organ med särskild juridisk kompetens som ytterst prövar frågor om rätten att ta del av handlingar och som efter beslut av kyrkomötet också kan pröva andra beslut. När detta organ avgjort ett ärende kan det alltså inte prövas ytterligare. Liksom nu är fallet behöver det också finnas en tillsyn inom kyrkan som avser både församlingar och ämbetsbärare. Det är nödvändigt att se kyrkomötets ställning i relation till den organisatoriska uppbyggnaden av i dess helhet. Utskottet har noterat att det i betänkandet Rättslig reglering tydligare än i regeringens skrivelse anges vad som följer av att kyrkomötet är högsta beslutande organ. I betänkandet (sid. 186) står att "eftersom kyrkomötet anges som högsta beslutande organ är församlingar och stift skyldiga att följa de beslut som kyrkomötet fattar. Därmed hålls också rättssubjektet samman." Beträffande självstyrelsen och tillskapandet av en subsidaritetsprincip har regeringen i sin skrivelse direkt knutit an till det som sägs på detta område i betänkandet Rättslig reglering. Utskottet har inget att invända mot detta utan ser det tvärtom som värdefullt att begränsningarna i kyrkomötets beslutsbefogenheter lyfts fram. Detta får dock inte ske på bekostnad av kyrkomötets ställning som högsta beslutande organ med möjlighet att fatta beslut som församlingar och stift är skyldiga att följa. I motion 1997:70 sägs också att en hänvisning i motivtexten till subsidaritetsprincipen i allmänhet skapar ovisshet beträffande t.ex. rätten att i handbok reglera gudstjänstfirandet. I den kommande propositionen om lagen om bör slås fast att kyrkomötet som högsta beslutande organ har den ställning som utredningen reglering framfört. Utskottet före- slår att kyrkomötet som sin mening ger regeringen tillkänna vad utskottet anfört om kyrkomötet som högsta beslutande organ. 6.5.4 Tystnadsplikten för präster Den straffsanktionerade tystnadsplikten för präster föreslås i regeringens skrivelse bli upphävd. Därmed blir frågan om tystnadsplikt för präster föremål för en inomkyrklig reglering. Regeringen motiverar sitt förslag med att en utgångspunkt för kyrka-statreformen är att det skall uppnås en ökad likställighet mellan olika trossamfund och det anses inte tänkbart att utöka den lagstadgade tystnadsplikten till att gälla andra trossamfund. Regeringen säger vidare att den ämnar åter- komma till kyrkomöte i frågan om de i betänkandet Rättslig reglering föreslagna ändringarna i föreskrifter om vittnesförbud. Förslaget om att upphäva den lagstadgade tystnadsplikten tas upp i ett flertal motioner. Det gäller motionerna 1997:44, 45, 58, 66, 71, 74 och 76. I samtliga föreslås att kyrkomötet avvisar förslaget att upphäva den lagreglerade tystnadsplikten för präster. Om i enlighet med regeringens förslag själv skall reglera tystnadsplikten för präster och inom kyrkan vidta sanktions- åtgärder mot den präst som bryter mot tystnadsplikten, innebär det enligt utskottets mening att de sanktioner som står till buds är de som övriga trossamfund har. Det rör sig då i första hand om förlust av ämbete (och anställning). En effekt, om förlust av ämbete (och anställning) är enda sanktion mot den präst som brutit mot tystnadsplikten, är att någon sanktion inte finns att ta till mot den person som redan lämnat prästämbetet på egen begäran eller efter att ha fråntagits ämbetet. De främsta effekten, om nuvarande tystnadspliktsregler kvarstår, är att organ som även fortsättningsvis kommer att vara beroende av statliga myndigheters (polis, åklagares) eller domstolars bedömningar i tystnadspliktsfrågor. Den person som frikänts i domstol (t.ex. beroende på tillfälliga svagheter i bevisning eller processföring) skulle inte heller kunna bli föremål för inomkyrkliga sanktioner. En annan effekt är att detta förhållande med tyngd skulle resa frågan om ställning från formell synpunkt. särställning i formellt hänseende skulle bli än tydligare, vilket i sin tur kan komma att påverka synen på kyrkomötets ställning och därmed dess normgivning. Den balans mellan självständighet för och delvis bibehållen offentligrättslig reglering som beslut innebar skulle förskjutas. En fortsatt lagreglerad tystnadsplikt för präster skulle vidare kunna leda till att kyrkan från tryck- frihetsrättslig synpunkt också framgent är att se som en del av "det allmänna". Detta leder i sin tur till att prästerna, som , åtnjuter full yttrandefrihet mot vilken ingripande endast kan ske genom polis, åklagare och domstolar. Biskop och domkapitel skulle alltså inte kunna vidta andra åtgärder än polisanmälan mot en präst som brutit mot tystnadsplikten. Utskottet konstaterar att den av regeringen föreslagna förändrade lagregleringen i fråga om tystnadsplikten för präster innebär att brott mot tystnadsplikten fortsättningsvis i huvudsak får beivras inomkyrkligt. Utskottet får vidare anföra att det som avhåller en präst från brott mot tystnadsplikten sannolikt i första hand inte är risken för straff utan den trohet mot kyrkans lära och de prästerliga förpliktelserna som prästen åtagit sig genom sin vigning. En ytterligare faktor som enligt utskottets mening säkerligen för den enskilde prästen väger tyngre än risken för straff är prästens lojalitet mot sin konfident, som kan lida skada om prästen bryter mot sin tystnadsplikt. Möjligheter att bestraffa en präst för brott mot tystnadsplikten är således av behov endast i undantags- situationer. Den sanktion som därvid ytterst står kyrkan till buds är att skilja prästen från det kyrkliga ämbetet som präst. Enligt utskottets mening torde detta för prästen vara en tillräckligt ingripande sanktion och även en sanktion ägnad att upprätthålla allmänhetens och de kyrkotillhörigas tilltro till prästernas tystnadsplikt. De fall av brott mot tystnadsplikt som kan komma att falla utanför en inomkyrklig reglering av nu angivet slag är de fall då en präst redan lämnat det kyrkliga ämbetet, på egen begäran eller därför att han eller hon har skilts från rätten att utöva det. Bortsett från att det torde röra sig om ett yttersta undantagsfall kvarstår rimligen prästens lojalitet mot sin konfident även i en sådan situation och utgör ett effektivt hinder mot brott mot tystnadsplikten. Skulle en person som lämnat det kyrkliga ämbetet som präst, trots allt, bryta mot sin tystnadsplikt, torde de uttalanden som den förutvarande prästen då gör i många fall vara straffbara som förtal. Denne kan därvid komma att förpliktas att betala skadestånd för den skada han eller hon har vållat konfidensen. Också skadestånd till kyrkan kan komma i fråga, nämligen om prästlöftena kan anses vara en del av ett avtal med kyrkan att prästen skall respektera tystnadsplikten. För att så skall vara fallet kan eventuellt utformningen av prästlöftena i denna del behöva överarbetas. Detta är emellertid en inomkyrklig fråga. Enligt utskottets mening kan alltså konstateras att en prästs brott mot tystnadsplikten vid behov i stor utsträckning kan beivras inomkyrkligt eller med stöd av bestämmelser som gäller också i samhället i övrigt. En sådan ordning skulle också överensstämma med vad som efter relationsförändringen kommer att gälla för andra grupper av anställda inom kyrkan. När det gäller de teoretiska fall som kan hamna utanför nu berörda sanktioner måste noteras att inte heller den nu gällande statliga tystnadsplikten för präster från juridisk utgångspunkt är helt utan undantag. Som exempel kan nämnas att brott mot tystnadsplikt på grund av bestämmelser i preskriberas och att den svenska straffrätten i princip endast avser brott begångna i . Det skall därför noteras att en tystnadsplikt med inomkyrkliga sanktioner i vissa avseenden kan bli mera omfattande än den nuvarande lagreglerade tystnadsplikten för präster. Mot den angivna bakgrunden anser utskottet att skäl inte föreligger att påfordra lagstiftning om tystnadsplikt för präster utöver vad regeringen har föreslagit. Utskottet fäster därvid särskilt avseende vid att en lagstiftning skulle innebära att ämbetstillsynen i dessa delar i stor utsträckning skulle överlämnas till statliga organ. Utskottet anser att motionerna 1997:44, 45, 58, 66, 71, 74 och 76 skall avslås. 6.5.5 Rätt till ledighet för förtroendevalda I kyrkolagen finns bestämmelser om rätt till ledighet för fullgörande av förtroendeuppdrag i församlingar och samfälligheter inklusive stifts- samfälligheterna. kyrkomöte framhöll det som angeläget att denna rätt består och läggs fast i lagen om . I sitt lagförslag tillmötesgår regeringen inte kyrkomötet på denna punkt. I motionerna 1997:46, 54, 55, 59, 69 och 72 föreslås att kyrkomötet i sitt yttrande skall ge regeringen till känna att det behöver finnas en lagstadgad rätt till ledighet för förtroendeuppdrag även efter det att de ändrade kyrka-statrelationerna trätt i kraft. När utskottet skall redovisa sina överväganden beträffande rätten till ledighet för förtroendevalda finns anledning att först notera att det inte ställdes någon fråga på detta område i remissen. Det är ett relativt stort antal remissinstanser som själva tagit upp frågan och därvid föreslagit att det även fortsättningsvis skall finnas en lagreglerad rätt till ledighet. Erfarenheterna från den omfattande informationsverksamheten runt om i kyrkan visar också på ett betydande engagemang för att det inte skall ske någon förändring på detta område. Det torde inte råda någon tvekan om att kyrkomötes begäran har ett starkt stöd. De remissinstanser som spontant har tagit upp frågan om ledighet för förtroendevalda har framhållit att enligt lag skall ha en demokratisk uppbyggnad och bedriva en rikstäckande verksamhet. Regeringen avvisar detta som skäl för en lagstadgad rätt till ledighet. Detta görs med hänvisning till att lagen om skall ange det som behövs för att kyrkan skall behålla sin identitet. Utgångspunkten är härvid kyrkans egen uppfattning och bild av sig själv. Detta är en riktig beskrivning. Det får dock förutsättas att när det i lagen anges att skall ha en demokratisk uppbyggnad och bedriva en rikstäckande verksamhet är det också ett statligt intresse. Den särställning som i viss utsträckning ges åt har som en förutsättning att behåller sin identitet som öppen folkkyrka, demokratiskt uppbyggd och med rikstäckande verksamhet. Det är därmed inte ett begränsat kyrkligt intresse att det skapas goda förutsättningar för en fungerande demokrati med möjligheter till en bred representation i kyrkans beslutande och verkställande organ. Regeringen anför vidare att relationsändringen innebär att försam- lingarnas och samfälligheternas kommunstatus upphör och därmed också karaktären av tvångssammanslutningar. Av denna anledning finner regeringen att det inte kan ske en jämförelse med de borgerliga kommunernas förtroendevalda. Istället pekas på att det inte finns någon lagstadgad rätt till ledighet för dem som har förtroendeuppdrag i andra organisationer. Vidare sägs att en rätt till ledighet för förtroendevalda i inte är förenlig med principen ökad likställighet mellan olika trossamfund. Som framhålls i ett par motioner kommer dock att ha en särställning genom att enligt lag ha ansvar för vissa myndighetsuppgifter och då främst begravningsverksamheten. skall svara för huvudmannaskapet för allmänna begravnings- platser finansierade av en avgift som tas ut av alla medborgare. Även om församlingar och samfälligheter inte förblir tvångssammanslutningar kommer de ändå att ha hand om uppgifter som avser alla medborgare och även besluta om en begravningsavgift som enligt lag måste betalas av alla. Dessa uppgifter ställer särskilda krav på och på de förtroendevalda inom . Detta är enligt utskottet också ett starkt skäl för att det skall finnas en lagstadgad rätt till ledighet för förtroendeuppdrag. Utskottet anser att det med hänsyn till lagregleringen av demokratiska uppbyggnad, rikstäckande verksamhet och ansvar för begravningsverksamheten bör finnas en lagreglerad rätt till ledighet för förtroendeuppdrag. När det gäller att avgöra vilka uppdrag som skall omfattas av rätten till ledighet är det naturligt att knyta an till före- skrifterna i lagen om . Rätten till ledighet bör avse uppdrag i beslutande organ hos församlingar, kyrkliga samfälligheter och stift samt som ledamot i kyrkomötet. Det bör även avse dem som skall omfattas av registreringen enligt 14 § 3 punkt lagen om och förtroendevalda i de organ som inrättas för att överpröva ärenden inom . I de fall det, i enlighet med vad som förespråkas i betänkandet Begravningsverksamheten (SOU 1997:42), inrättas särskilda nämnder med ansvar för begravningsverksamheten bör rätt till ledighet även gälla ledamotskap i dessa. Utskottet föreslår att kyrkomötet som sin mening ger regeringen tillkänna det som utskottet med anledning av motionerna 1997:46, 54, 55, 59, 69 och 72 anfört om en lagreglerad rätt till ledighet för förtroendeuppdrag. 6.6 Den kyrkliga egendomen 6.6.1 Allmänt I enlighet med principbeslut skall den kyrkliga egendomen efter relationsändringen ställas till kyrkans fortsatta förfogande, varvid egendomens bestånd för de avsedda ändamålen bör tryggas. Enligt utskottets mening innebär regeringens förslag i skrivelsen att beslut uppfylls. Särskilt noterar utskottet förslaget att staten skall avstå från sina eventuella kvarstående anspråk på de s.k. kronoanslagen. Utskottet finner att regeringens förslag i fråga om den kyrkliga egendomen är lämpade att bilda en god grund för den fortsatta kyrkliga verksamheten och att förslagen innebär att staten ser välvilligt på möjligheter att ta ansvar för egendomen och för sina interna förhållanden. Utskottet vill uttala sin tillfredsställelse med att egendomsfrågorna i stort blivit väl handlagda. 6.6.2 Församlingskyrkor och domkyrkor m.m. Beträffande äldre församlingskyrkor och domkyrkor samt försam- lingskyrkas och domkyrkas fastigheter och fastighetsfonder föreslår regeringen att denna egendom med äganderätt skall överföras till den församling inom som disponerar den. I motion 1997:67 och som ett andrahandsyrkande i motion 1997:70 föreslås att äganderätten till egendomen i stället skall kvarstå hos de stiftelseliknande organ som är ägare, dvs. det som i utredningsarbetet har benämnts lagstiftningsalternativet. I motion 1997:75 föreslås att lagstiftnings- alternativet skall tillämpas i fråga om de medeltida domkyrkorna, medan ägandet i övrigt skulle övergå till respektive församling. Regeringens förslag innebär att ägandet av församlingskyrkorna skall tillkomma de kyrkliga organ som i första hand bär ansvaret för dessa, vilket enligt utskottets mening är en avgörande fördel. Förslaget medför vidare en angelägen förenkling av den kyrkliga strukturen på så sätt att de nuvarande stiftelseliknande organ som formellt äger de äldre församlingskyrkorna slopas. När de äldre församlingskyrkorna på detta sätt tillförs respektive församling är det enligt utskottets uppfattning också självklart att de förmögenhetstillgångar som är avsedda för församlingskyrkans behov också överförs till församlingen. Utskottet noterar därvid särskilt den föreslagna bestämmelse som anger att avkastningen av församlingskyrkas fastighet och fonder oförändrat skall tillföras nuvarande ändamål, församlingskyrkans behov. Utskottet anser det ligga ett värde i att samma regler tillämpas för alla kyrkobyggnader. Även de medeltida domkyrkorna bör således, i enlighet med regeringens förslag, med äganderätt föras till respektive församling. Samma bör gälla för domkyrkas fastighet och domkyrkas fastighets- fonder. Utskottet vill framhålla att domkyrkorna som stifts- kyrkor har en speciell ställning i förhållande till övriga kyrkobyggnader. Denna speciella ställning som avser alla domkyrkor och inte endast de medeltida bör medföra att stiften framöver tillförsäkras visst inflytande över sina respektive domkyrkor och att stiftens ansvar för kostnaderna för domkyrkorna också klarläggs. Detta är emellertid en fråga som bör behandlas inomkyrkligt. Utskottet anser att regeringens förslag skall tillstyrkas samt att motionerna 1997:67 och 75 samt motion 1997:70 i denna del skall avslås. I motion 1997:80 begärs statligt stöd till . Utskottet finner att denna fråga inte bör föranleda någon särbehandling av denna kyrkobyggnad när det gäller äganderätten. Regeringen har aviserat att den senare avser att återkomma till kyrkomötet med förslag i fråga om stöd till kulturhistoriskt värdefull kyrklig egendom. Ett lämpligt tillfälle att behandla frågan om stöd till kommer att föreligga då. Utskottet anser att motion 1997:80 nu skall avslås. 6.6.3 Prästgårdar och biskopsgårdar Enligt regeringens förslag skall de prästgårdar som är stiftelse- egendom med äganderätt överlämnas till den kyrkliga samfällighet eller församling där prästgården finns. De biskopsgårdar som är stiftelse- egendom som biskopsgårdar skall med äganderätt överlämnas till tros- samfundet . Utskottet anser att dessa förslag skall till- styrkas. 6.6.4 Kyrkofonden Kyrkofonden inklusive kvarvarande s.k. kyrkofondsfastigheter föreslås överlämnad med äganderätt till trossamfundet . Också detta förslag anser utskottet skall tillstyrkas. 6.6.5 Prästlönetillgångarna Regeringen har i fråga om prästlönetillgångarna föreslagit att lagstift- ningsalternativet skall tillämpas. Innebörden av detta är att de stiftelse- liknande organ som äger dessa tillgångar även fortsättningsvis skall vara ägare till dem.