prop · GL03160 · 1998-01-01 00:00:00 — vilket bl.a. kan belysas med att , som ju inrättats för att pröva tvister om ersättningsskyldighet, endast har haft två fall uppe till prövning. Några mål om ersättningsskyldighet har, så vitt är känt, dess- utom inte prövats av domstol. Visserligen skulle det kunna tänkas att an- talet skadefall ökar om även andra än VPC tillåts bedriva central kontofö- ring. Å andra sidan kommer även tillkommande aktörer, på samma sätt som VPC, att omfattas av de stränga krav för verksamheten som ställs upp i lagen och stå under tillsyn. Risken för att den verksamhet som be- drivs av auktoriserade centrala värdepappersförvarare kommer att leda till ett ökat antal skadefall får därför bedömas vara ytterst begränsad. Re- geringen delar därför uppfattningen i promemorian att aktiekontolagens bestämmelser om rätt till ersättning i huvudsak kan föras över till den nya lagen. Att utvidga ansvaret för centrala värdepappersförvarare genom en återgång till de regler som gällde års ändringar i aktiekontola- gen är inte aktuellt. I de avseenden som behandlas i det följande finns det emellertid anledning till närmare överväganden. %RS¤TTNINGSSKYLDIGHET VID F¶RFALSKAD ¶VERL¥TELSEHANDLING Enligt motiven till aktiekontolagen var det en avgörande förutsättning för att ett kontobaserat system skulle godtas att den enskilde fick fullgoda garantier för att hållas skadeslös vid förluster som uppkom till följd av systemet. Detta skulle gälla även i sådana fall där skadan inte kunde föras tillbaka på oaktsamhet av någon funktionär (prop. 1988/89:152 s. 80). Följaktligen infördes en strikt skadeståndskyldighet för VPC. Denna stränga syn på skadeståndskyldigheten ansågs även böra omfatta rätts- förluster vid godtrosförvärv. Detta motiverades med att rättighetsinneha- vare genom övergången till ett kontobaserat system förlorade möjligheten att effektivt skydda sig genom riskfri förvaring av t.ex. aktiebrev (a.a. Vid de ändringar i aktiekontolagen som gjordes inskränktes er- sättningsskyldigheten vid godtrosförvärv till de fall där någon enligt 6 kap. 4 § aktiekontolagen förlorat sin rätt till följd av att överlåtelsehand- lingen förfalskats. Inskränkningen motiverade bl.a. med att den osäkerhet som förelåg vid övergången till ett nytt system inte längre gjorde sig gäl- lande med samma styrka. Ett annat skäl var att kretsen aktörer hade änd- rats och att ersättningsbeloppen skulle kunna bli mångfalt större än vid aktiekontolagens tillkomst (prop. 1995/96:50 s. 113). För de fall där överlåtelsehandlingen är förfalskad ansågs emellertid ett kontobaserat system vara mera riskfyllt än ett pappersbaserat system. Skälet till denna bedömning var att rätte ägaren till dematerialiserade finansiella instru- ment saknar möjlighet att skydda sig genom besittning av instrumenten. Med hänsyn till bl.a. omsättningsintresset ansågs det bästa sättet att till- godose rätte ägarens skyddsbehov i dessa situationer vara att behålla VPC:s ersättningsskyldighet (a.a. s. 114). Det har hävdats att bestämmelsen om ersättningsskyldighet vid förfals- kad överlåtelsehandling är onödig och att den därför borde kunna tas bort (se promemorian s. 95 och 96). I det system som VPC administrerar torde Prop. 1997/98:160 det nämligen inte vara möjligt att enbart med åberopande av en förfalskad överlåtelsehandling få tillgång till annans finansiella instrument. I nor- mala fall finns det över huvud taget inte någon överlåtelsehandling. För att finansiella instrument av någon annan än rätte ägaren skall kunna fö- ras över till annat konto torde normalt förutsättas tillgång till ägarens le- gitimation samt kännedom om dennes PIN-kod eller VP-kontonummer. Man skulle således kunna jämföra dessa fall med de där någon obehöri- gen förfogar över annans bankkonto (för en närmare beskrivning av dessa fall, se slutbetänkande SOU 1995:69 Betaltjäns- ter). Regeringen ser inte någon anledning till att frångå de rättsliga övervä- ganden som gjordes i samband med ändringarna 1996. Däremot skulle kunna övervägas om den aktuella bestämmelsen bör tas bort på grund av att den saknar praktiskt betydelse. Om överfö- ring av finansiella instrument sker enbart med stöd av en förfalskad eller obehörigen åtkommen legitimation samt tillgång till innehavarens PIN- kod, VP-kontonummer eller liknande torde detta nämligen normalt gå att lösa med tillämpning av bestämmelserna om fel i samband med förande av avstämningsregister och allmänna skadeståndsrättsliga principer. Det kan emellertid tänkas uppkomma situationer där en förfalskad överlåtel- sehandling får betydelse. Dessutom kan det inte uteslutas att det skapas andra system än VPC:s i vilka överlåtelsehandlingen tillmäts en avgöran- de betydelse. Regeringen är därför inte beredd att nu ta bort bestämmel- sen om ersättningsskyldighet vid rättsförluster med anledning av förfals- kad överlåtelsehandling. Bestämmelsen bör dock ändras för att klargöra att den är tillämplig även när en äkta överlåtelsehandling ligger till grund för det senare förvärvet, men överlåtaren eller en tidigare ägare grundat sitt förvärv på en falsk överlåtelsehandling. 2¤TT TILL ERS¤TTNING F¶R INDIREKT F¶RLUST En fråga som inte berörs i motiven till nuvarande regler men som har diskuterats i praktiken är om skadeståndsreglerna är avsedda att täcka inte bara direkta utan också indirekta förluster. finns i 67 § köplagen en legaldefinition av vad som i köprättsliga sammanhang skall förstås med begreppet indirekt förlust. I andra stycket av nämnda para- graf anges sålunda att som indirekt förlust anses förlust till följd av minskning eller bortfall av produktion eller omsättning, annan förlust till följd av att varan inte kan utnyttjas på avsett sätt, utebliven vinst till följd av att ett avtal med tredje man har fallit bort eller inte blivit riktigt upp- fyllt, och annan liknande förlust, om den varit svår att förutse. Utomobligatoriskt skadestånd i allmänhet täcker som huvudregel inte indirekta skador. Man har menat att ett sådant skadeståndsansvar skulle föra alltför långt och leda till icke önskvärda störningar i det ekonomiska livet (se t.ex. m.fl, Skadestånd, 3 uppl. s. 58). Inte heller kon- trollansvaret enligt köplagen omfattar indirekta förluster, däremot kan ersättning för sådana förluster utgå vid försummelse (se 27 § tredje och fjärde styckena köplagen). Ett argument för att inte låta ersättningsskyldigheten omfatta indirekta skador är att den centrala värdepappersförvararen inte känner till de bak- omliggande förhållandena. Man torde normalt kunna utgå från att denne inte har någon möjlighet att i detta avseende närmare bedöma vilka risker som är förenade med en viss registreringsåtgärd. En registreringsåtgärd av till synes begränsad omfattning kan exempelvis ingå i en större affär med värden som inte står i förutsebar proportion till själva registrerings- åtgärden. Å andra sidan bör en central värdepappersförvarare ta i beak- tande att det bland den stora mängd rättigheter som registreras typiskt sett kan ingå sådana som är av väsentlig betydelse för att en för- värvare av finansiella instrument skall kunna fullgöra sina åtaganden vid t.ex. en vidareförsäljning. Det bör krävas av systemet att det utformas på sådant sätt att rättighetsinnehavare med förtroende kan använda sig av det och att det är i det närmaste riskfritt att anmäla en överlåtelse eller lik- nande för registrering. Systemet måste således utformas så att det kan hantera samtliga registreringar på ett säkert sätt. Mot denna bakgrund synes övervägande skäl tala för att följa köpla- gens princip och att således införa en uttrycklig regel om att indirekta förluster ersätts endast vid försummelse. En ordning enligt vilken sådana förluster täcks av kontrollansvaret synes alltför vansklig och svårförutse- bar. Dessutom kan inte bortses från de risker en sådan ersättningsregel skulle kunna innebära mot bakgrund av de stora värden som det kan bli fråga om. Att indirekta förluster skulle lämnas helt utan ersättning i alla situationer bör å andra sidan knappast komma i fråga. Så t.ex. kan näm- nas att indirekta förluster enligt motiven till 67 § köplagen täcker bl.a. fall då skada uppkommer på grund av att priset vid säljarens dröjsmål sjunker efter den avtalade leveranstiden och köparen erhåller ett lägre pris vid en vidareförsäljning än han skulle ha fått om säljaren hade leve- rerat . Inom ramen för värdepappershandeln måste en skada av detta slag betraktas som vanlig med hänsyn till de kursfluktuationer som före- kommer, och det skulle föra väl långt om den över huvud taget inte an- sågs ersättningsgill. Med hänvisning till det anförda förordas en regel som efter köplagens mönster innebär att indirekta förluster ersätts endast vid försummelse. Det torde inte vara erforderligt att definiera vad som skall förstås med indirekt skada. Detta får i stället överlämnas till rättstillämpningen att avgöra, varvid definitionen i köplagen kan förväntas komma att få viss betydelse. Av allmänna skadeståndsrättsliga principer följer dessutom att det måste föreligga ett adekvat orsakssamband mellan skadan och den skadeståndsgrundande handlingen. Enligt 7 kap. 2 § aktiekontolagen är VPC ersättningsskyldig för skada till följd av oriktig eller missvisande uppgift i ett avstämningsregister eller i annat fall genom fel i samband med uppläggning eller förande av ett så- dant register. Om felaktigheten kan hänföras till ett kontoförande institut svarar i stället . En begränsning i ersättningsskyldig- heten ligger i att felet måste falla inom VPC:s eller institutets s.k. kon- I promemorian föreslås att bestämmelsen i sak förs över oför- ändrad till den nya lagen. I motiven uttalas att bestämmelsen bl.a. är tillämplig om en anmälan på grund av tekniskt fel inte blir registrerad (prop. 1988/89:152 s. 79). samma bör enligt regeringens uppfattning gälla om en anmälan blir re- gistrerad för sent och därför leder till skada. vara tillämplig om dröjsmålet med registrering av anmälan inte beror på ett tekniskt fel utan i stället på den mänskliga faktorn. nuvarande utformning liksom ovannämnda uttalande i motiven ger stöd för att bestämmelsen tillämpas på sådant sätt. Det kan i detta sammanhang också finnas anledning att kort kommen- tera vad som skall förstås med dröjsmål. I promemorian föreslås att an- mälningar om förhållanden som skall framgå av avstämningsregistret skall registreras utan dröjsmål (6 kap 1 § i promemorians lagförslag). Detta är en avvikelse i förhållande till nuvarande regler, som föreskriver att den registreringsåtgärd anmälan föranleder skall vidtas genast (4 kap. 4 § aktiekontolagen). Ändringen har i promemorian motiverats med att det inte är ovanligt att ett stort antal anmälningar sker och att kontoförande institut i vissa fall därför inte kan uppfylla lagens krav på Med anledning av de rättsverkningar som är förenade med tidpunkten för registrering anser regeringen att stränga krav bör ställas på att anmäl- ningar registreras snabbt. Det bör därför normalt krävas att anmälningar registreras , om det inte föreligger särskilda omständigheter som motiverar ett visst anstånd med registreringen. het skulle kunna vara att det är en onormalt stor mängd ärenden som skall registreras och att det därför i praktiken är omöjligt att uppfylla omedel- Även med ett krav på att registreringen skall ske genast bör det vara möjligt att vänta med registrering till dess det är praktiskt Regeringen anser därför att nuvarande krav på att registre- ring skall vidtas genast bör behållas. 6ILKA ¤R ERS¤TTNINGSBER¤TTIGADE ENLIGT KAP g En oklarhet i aktiekontolagen är vilka som är ersättningsberättigade en- ligt bestämmelsen om ansvar för fel som kan uppstå vid kontoföringen (7 kap. 2 §). Motiven till bestämmelsen tar sikte på ägaren av ett finansiellt instrument, med vilken givetvis bör jämställas panthavare och den till vars förmån en rådighetsinskränkning gäller. Men så som regeln för när- varande är formulerad skulle det kunna hävdas att den skyddar även emittenter och möjligen även VPC, för såvitt VPC skulle drabbas av en skada som är att hänföra till ett kontoförande institut, eller kontoförande skada som är att hänföra till VPC. I dessa fall föreligger emellertid möjlighet till avtalsreglering av skadeståndsförhållandena och det saknas skäl till en tvingande reglering i lag. Inte heller i övrigt torde det vara nödvändigt att ställa upp tvingande regler till förmån för andra än ägare av finansiella instrument och därmed jämställda rättssubjekt. Motsvarande bestämmelse i den nya lagen bör därför uttryckligen av- gränsa den ersättningsberättigade kretsen på nu angivet sätt. En fråga som kan ställas är hur bestämmelsen skall tillämpas i förhål- lande till förvaltare. Vid tillämpning av bestämmelserna om rättsverkan av registrering skall ju vad som där sägs om den som är antecknad som ägare i vissa avseenden i stället avse förvaltaren (3 kap. 10 § andra styck- Någon motsvarande hänvisning finns inte till ersättningsbestämmel- En förvaltare som orsakas skada på grund av fel i ett avstämnings- register kan därför inte grunda något ersättningsansvar med åberopande av nu aktuell lagbestämmelse. I stället gäller att ersättningsfrågor mellan centrala värdepappersförvarare och förvaltare på samma sätt som för kontoförande institut får lösas avtalsvägen samt med tillämpning av allmänna skadeståndsrättsliga principer. Detsamma gäller sådana ersätt- ningsanspråk som ägare av finansiella instrument riktar mot en förvaltare med anledning av fel som kan hänföras till förvaltarens eget register. sättningsbestämmelsen i den nya lagen avser således endast de fel som kan hänföras till själva avstämningsregistret (jfr prop. 1988/89:152 s. 85). Detta hindrar emellertid inte att ägare till förvaltarregistrerade finansiella instrument riktar ersättningsanspråk mot den centrala värdepappersförva- I sådana fall krävs emellertid att det kan ledas i bevis att den skada som orsakats ägaren beror på fel i avstämningsregistret och inte på ett fel som kan hänföras till förvaltarens register. &¶RH¥LLANDET TILL PERSONUPPGIFTSLAGEN SAMT DIREKTIVET %' OM SKYDD F¶R ENSKILDA PERSONER MED AVSEENDE P¥ BEHANDLING AV PERSONUPPGIFTER OCH OM DET FRIA FL¶DET AV S¥DANA UPPGIFTER Enligt 48 § personuppgiftslagen som träder i kraft är den personuppgiftsansvarige strikt ansvarig för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling i strid med bestämmel- serna i den lagen har orsakat den registrerade. ningsskyldighet vid förande av personregister finns i da- talagen (1973:289), som upphävs när personuppgiftslagen träder i kraft. Både personuppgiftslagens och datalagens bestämmelser omfattar såväl ekonomisk som ideell skada. I motiven till aktiekontolagen uppmärk- sammades de gränsdragningsproblem som skulle kunna uppkomma som en följd av datalagens och aktiekontolagens ersättningsbestämmelser. Den lösning som valdes var att låta aktiekontolagens bestämmelser ut- tömmande reglera ersättningsskyldigheten vid förande av avstämningsre- gister (prop. 1988/89:152 s. 85). Personuppgiftslagen uppställer ett längre gående ersättningsanvar för den personuppgiftsansvarige än vad datalagen gör för den som är att anse Detta hänger delvis samman med att personupp- giftslagen till stor del syftar till att genomföra det s.k. dataskyddsdirekti- vet (95/46/EG) i svensk rätt. I direktivet föreskrivs vad gäller ersättnings- skyldighet att var och en som lidit skada till följd av en otillåten behand- ling eller av någon annan åtgärd som är oförenlig med de nationella be- stämmelser som antagits till följd av direktivet skall ha rätt till ersättning av den registeransvarige för den skada som han har lidit (artikel 23.1). ,AGR¥DET har ifrågasatt om det s.k. kontrollansvar som föreslås gälla för centrala värdepappersförvarare och kontoförande institut och som överensstämmer med vad som gäller enligt 7 kap. 2 § aktiekontolagen är förenligt med artikel 23.2 i dataskyddsdirektivet. bär att den registeransvarige kan helt eller delvis undgå det ersättnings- ansvar som föreskrivs i direktivet, om han bevisar att han inte är ansvarig för den händelse som orsakade skadan. Lagrådet menar att artikeln är svårtolkad och att den antingen kan förstås som en exculpationsregel eller som en bestämmelse om jämkning. I det förra fallet skulle ett kontrol- lansvar enligt Lagrådet vara förenligt med direktivet. Om artikeln i stället betraktas som en jämkningsregel ifrågasätter Lagrådet däremot om inte ett kontrollansvar strider mot direktivet. I motiven till personuppgiftslagen har nämnda artikel ansetts ge ut- rymme för en jämkningsregel. En sådan har därför tagits in i 48 § perso- Lagrådet framförde i det lagstiftningsärendet synpunkter som motsvarar de som förts fram (se prop. 1997/98:44 s. 107 och Den lösning som valts i personuppgiftslagen har föranlett Lagrådet att nu ifrågasätta om kontrollansvaret är förenligt med direktivet. Kontrollansvaret motsvarar i princip ett rent strikt ansvar med undan- tag för extraordinära händelser av det slag som brukar benämnas force majeure (se bet. 1989/90:LU5 s. 15). För att en central värdepappersför- varare skall undgå ersättningsansvar för fel som kan hänföras till ett av- stämningsregister räcker det således inte med att värdepappersförvararen bevisar att denne inte är ansvarig för skadan. måste dessutom visa att skadan beror på händelser som inte rimligen kunnat förutses eller förebyggas. Kontrollansvaret får därför anses nor- malt innebära ett längre gående ansvar än vad som följer av ersättnings- bestämmelserna i personuppgiftslagen. Om det mot förmodan skulle in- träffa en händelse som inte omfattas av kontrollansvaret blir förhållandet emellertid det omvända. Kontrollansvaret innebär i sådana fall att den centrala värdepappersförvararen inte blir skadeståndskyldig. rande situation gäller enligt personuppgiftslagen att skadeståndskyldighet föreligger men att den kan jämkas i den utsträckning det är skäligt (48 § andra stycket). I lagrådsremissen gjordes bedömningen att dataskyddsdirektivet inte uppställer något krav på skadestånd för ideell skada. ,AGR¥DET har ifråga- satt denna tolkning, bl.a. med hänvisning till vad som uttalats i motiven I det sammanhanget ansåg regeringen det inte vara oförenligt med direktivet att införa en ersättningsskyldighet som omfattar även kränkning av den personliga integriteten genom behand- ling av personuppgifter (prop. 1997/98:44 s. 106). torde som Lagrådet påpekat innebära att även ersättningskyldigheten enligt lagen om kontoföring av finansiella instrument bör omfatta ersätt- ning för ideell skada, för att kraven i dataskyddsdirektivet skall vara Enligt regeringens mening kan de tveksamheter Lagrådet har påpekat lösas genom att bestämmelserna i personuppgiftslagen om skadestånd då personuppgift har behandlats i strid med den lagen görs tillämpliga fullt ut vid kontoföring enligt den nu föreslagna lagen. På det sättet uppkom- mer inte heller någon konflikt med den tolkning som tidigare gjorts av Prop. 1997/98:160 artikel 23.2 i dataskyddsdirektivet. 2EGERINGENS F¶RSLAG: Bestämmelserna om tas bort. I stället införs krav på att centrala värdepappersförvarare skall ha en ändamålsenlig organisation för hantering av ersättningskrav från dem som är berättigade till ersättning enligt bestämmelserna i den nya lagen. 0ROMEMORIANS F¶RSLAG Överensstämmer med regeringens förslag. 2EMISSINSTANSERNA Huvuddelen av de remissinstanser som yttrar sig i denna del tillstyrker förslaget. 3VERIGES !KTIESPARARES 2IKSF¶RBUND!KTIESPARARNA anser emellertid att bör behållas, eftersom den ökade konkurrensen för med sig ett behov av en gemensam och enhetlig bedömning från ett objektivt externt organ. 3K¤LEN F¶R REGERINGENS F¶RSLAG Som skäl för inrättande anfördes vid tillkomsten av aktiekontolagen att en möjlighet till prövning i utomprocessuell ordning skulle leda till en enklare och snabbare handläggning än om en framställning skulle behandlas direkt av en domstol (prop. 1987/88:108 s. 38 och prop. 1988/89:152 s. 87). Före- bild för utformningen av reglerna om nämnden har närmast varit . En jämförelse kan möjligen också göras med . uttalade i sitt betänkande följande angående (SOU 1993:114 s. 227 och 228): har inte handlagt något enda egentligt ärende. Detta är naturligtvis i och för sig endast positivt, eftersom det tyder på att några tvister av det slag som befarades när aktiekontolagen kom till inte har uppkommit efter övergången till det dokumentlösa systemet. kan det väcka frågan om inte i dess nuvarande form innebär en överflödig inrättning. Enbart detta förhållande skulle emellertid som utredningen ser saken inte utgöra tillräckliga skäl att nu väcka frågan om nämndens fortsatta existens. Det finns emellertid två ytterligare skäl som gör det befogat att ta upp spörsmålet. Om i enlighet med utredningens förslag en möjlighet öppnas för and- ra institut att vara huvudmän för dokumentlösa system i konkurrens med VPC måste man sålunda till en början ställa frågan om även eventuella konkurrenter behöver inrätta särskilda nämnder eller om det i stället bör tillskapas en gemensam nämnd. För det andra är det numera en uttalad strävan från statsmakternas sida att iaktta försiktighet med inrättande av nämnder och domstolslik- nande organ för olika rättsområden. Denna strävan har kommit till ut- tryck på ett näraliggande område, nämligen när det gällt frågan om in- rättande av en vid börser och clea- ringorgansationer. En sådan nämnd hade föreslagits av i betänkandet (SOU 1989:72) värdepappersmark- naden . 1991/92:113 med förslag till ny börslagstift- ning m.m. tog emellertid regeringen avstånd från tanken. Förutom den antydda principiella synpunkten åberopades även andra skäl mot en lagreglering beträffande en sådan nämnd. Det borde enligt regering- en i stället ankomma på det berörda företaget att tillskapa en organisa- tion för ändamålet. Detta kunde ske genom att fristående nämnder in- rättades, men också andra lösningar berördes. Vidare påpekades att Fi- nansinspektionen borde beakta hur de regelskapande, utredande och ansvarsutkrävande funktionerna organiserats (a. prop. s. 137 f.). Av marknadsplatserna har numera inrättat en av sanktionsfrågor. emellertid såvitt känt inte planer på någon motsvarande organisation. Utredningen har kommit till den uppfattningen att den mest konsek- venta lösningen skulle vara att även på förevarande område avstå från en lagreglering som gör en rättsnämnd till ett obligatorium och att allt- så upphäva de nuvarande bestämmelserna i ämnet. Detta behöver i så fall inte betyda att avvecklas, men det bör an- komma på VPC att bedöma den frågan liksom spörsmålet om nämn- den, för det fall den anses böra bestå i en eller annan form, skulle kun- na anförtros även andra uppgifter än dem som den nu har att svara för. I konsekvens med vad som uttalades i propositionen om ny börslag- stiftning bör bevaka hur organisationen hos VPC och eventuella konkurrenter för hanteringen av klagomål och ersätt- ningsanspråk från enskilda utformas. Av nu anförda skäl förordar utredningen att 10 kap. aktiekontolagen Sedan dessa uttalanden gjordes har handlagt två ärenden som föranlett uttalanden i sak. Det första av dessa var i och för sig komplicerat, men det hade ingen anknytning till det kontobaserade systemet utan rörde en rättsfråga som skulle ha uppkommit även i ett Det bör också anmärkas att beslutat att det skall in- föras ett krav i lag på att börser skall ha en disciplinnämnd (prop. 1997/98:71, bet. 1997/98:FiU21, rskr. 1997/98:203).. lertid ses mot bakgrund av de särskilda förhållanden som gäller för börsverksamhet och den dynamiska utveckling som skett inom det områ- Under remissbehandlingen av det lagförslaget ansåg några remissinstanser att motsvarande krav borde införas även för clea- Regeringen menade emellertid att det inte fanns några starka skäl att införa ett sådant krav för clearingorganisationer och att eventuella frågor om huruvida medlemmarna uppfyllt sina förpliktelser