prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — Ansvaret kan även inskränkas till att omfatta endast något av hanteringens olika led, t.ex. insamling, borttransport eller återvinning. I de fall kommunen har kvar ansvaret för t.ex. insamling, borttransport eller återvinning kan det ekonomiska ansvaret för detta utkrävas av producenten genom avgifter enligt 27 kap. . Genom bemyndigandet kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer successivt införa producentansvar på områden där detta är lämpligt och praktiskt möjligt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan också föreskriva hur ett visst avfall som bortforslas skall tas om hand, exempelvis genom att en viss procentuell mängd skall återvinnas, återanvändas eller på annat sätt omhändertas på ett miljömässigt godtagbart sätt. har regeringen föreskrivit om producentansvar på fyra områden genom förordningen (1994:1205) om producentansvar för returpapper, förordningen (1994:1236) om producentansvar för däck, förordningen (1997:185) om producentansvar för förpackningar samt förordningen (1997:788) om producentansvar för bilar. Sistnämnda förordning träder i kraft . 7 § Föreskrifter enligt 6 § får även avse krav på förpackningars sammansättning, återanvändbarhet och återvinningsbarhet. Föreskrifterna får vidare avse skyldighet för producenterna att 1. märka en vara eller en förpackning, 2. lämna uppgifter av betydelse för producentansvaret om vilka ämnen och material som en vara eller en förpackning innehåller samt om insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller andra förhållanden. Första stycket är nytt i förhållande till gällande rätt. Med stöd av bemyndigandet får regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, meddela de föreskrifter om förpackningar som behövs för att skall uppfylla de krav som anges i och rådets direktiv /62/EG av om förpackningar och förpackningsavfall. Enligt artikel 9 p. 1 i det direktivet skall medlemsstaterna för ikraftträdandet av direktivet, som var , ha säkerställt att endast förpackningar som uppfyller alla väsentliga krav som anges i direktivet och dess bilaga 2 släpps ut på marknaden. Direktivets bilaga 2 innehåller väsentliga krav på förpackningars sammansättning, återanvändbarhet och återvinningsbarhet. Exempelvis kan nämnas krav på att förpackningar skall utformas, framställas och saluföras på ett sådant sätt att de kan återanvändas eller återvinnas och så att inverkan på miljön minskas så mycket som möjligt i samband med bortskaffandet av förpackningsavfallet. Enligt andra stycket får en producent genom föreskrifter föreläggas att 1. märka en vara eller en förpackning som avses i första stycket, 2. lämna uppgifter som är av betydelse för producentansvaret om vilka ämnen och material som en vara eller en förpackning innehåller samt om insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller andra förhållanden. Bemyndigandet i andra stycket 2 har begränsats till föreskrifter som är av betydelse för producentansvaret, t.ex. för att underlätta avfallshanteringen eller för att kontrollera att föreskrifter följs. Detta är ett förtydligande i förhållande till gällande rätt och innebär inte någon saklig ändring. Bemyndigandet i andra punkten har även förtydligats genom att uttryckligen omfatta rätt att föreskriva om skyldighet för producenter att lämna uppgifter om vilka ämnen och material en vara eller en förpackning innehåller. Sådana föreskrifter bör medföra att producenterna i ökad utsträckning redan vid tillverkningen av en vara eller förpackning vid val av ämnen och material beaktar möjligheterna att återanvända den förbrukade varan eller förpackningen eller att ur denna återvinna material samt att hushålla med material. Vidare kan genom sådana föreskrifter kravet i artikel 8 i förpackningsdirektivet uppfyllas. För att underlätta insamling, återanvändning och återvinning, även materialutnyttjande, skall förpackningar enligt artikeln vara försedda med uppgift om vilka förpackningsmaterial som har använts, så att den berörda industrin kan identifiera och klassificera dem. Artikel 8 innehåller också andra regler om märkning av förpackningar. Syftet med uppgiftsskyldigheten om vilka ämnen och material som ingår i producenternas varor eller förpackningar är framför allt att underlätta hanteringen av avfallet av varorna eller förpackningarna. Syftet med den uppgiftsskyldighet om insamling m.m. som kan föreskrivas är att kunna kontrollera hur lagstiftningen efterlevs. 8 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 6 §, svara för att 1. hushållsavfall inom kommunen transporteras till en behandlingsanläggning, om det behövs för att tillgodose såväl skyddet för människors hälsa och miljön som enskilda intressen, och 2. hushållsavfall från kommunen återvinns eller bortskaffas. När kommunen planlägger och beslutar hur denna skyldighet skall fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och nyttjanderättshavares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett sätt som är godtagbart med hänsyn till skyddet för människors hälsa och miljön. Kommunen skall i sin planering och i sina beslut vidare beakta att borttransporten anpassas till de behov som finns hos olika slag av bebyggelse. I sådana planer och beslut skall anges under vilka förutsättningar fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får ta hand om hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 10 § gäller, annat avfall som uppkommit hos dem. Enligt första stycket är kommunen skyldig att transportera bort och återvinna eller bortskaffa hushållsavfall inom kommunen. Skyldigheten gäller dock inte sådant avfall för vilket producentansvar har föreskrivits med stöd av 6 §. I paragrafens andra stycke understryks att kommunen redan på planeringsstadiet, när förslag till renhållningsordning utarbetas, skall ta hänsyn till de enskilda fastighetsinnehavarnas och nyttjanderättshavarnas möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett sätt som är godtagbart med hänsyn till skyddet för hälsa och miljön. Tredje stycket innehåller en nyhet i förhållande till gällande rätt. Enligt renhållningslagen skall kommunens renhållningsordning innehålla föreskrifter om under vilka förutsättningar undantag från renhållningsordningens bestämmelser kan medges. Förutsättningarna för att själv få ta hand om hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 10 § första stycket gäller, annat avfall skall i stället enligt förevarande bestämmelse anges i de planer och beslut kommunen antar för att fullgöra sin skyldighet. Redan på planeringsstadiet skall således kommunen föreskriva om under vilka förutsättningar fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv kan ta hand om såväl hushållsavfall som annat avfall som uppkommit hos dem. Detta innebär att det, till skillnad från tidigare, tydligt skall anges under vilka förutsättningar en fastighetsinnehavare eller en nyttjanderättshavare själv får ta hand om sitt avfall. Som framgår av 11 § skall de i förevarande stycke angivna förutsättningarna även tas in i kommunens renhållningsordning. Det kan emellertid hända att det finns fall som inte är förutsedda i renhållningsordningen, men där undantag från kommunens renhållningsskyldighet ändå bör medges. För dessa enskilda fall finns en möjlighet till dispens intagen i 18 § tredje stycket. En nyhet i förhållande till gällande rätt är att nyttjanderättshavare i paragrafen jämställs med fastighetsinnehavare. Det finns nämligen i detta avseende inte anledning att skilja mellan fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare. 9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om hanteringen av avfall. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter. Med stöd av paragrafen kan föreskrifter meddelas om hantering av avfall. Detta överensstämmer med gällande rätt. Föreskrifter med stöd av detta bemyndigande kan exempelvis gälla vilken metod som skall användas vid behandling av olika avfallsslag. Med stöd av bestämmelsen kan också regeringen bemyndiga kommunerna att meddela bindande föreskrifter i en renhållningsordning. Paragrafen har utformats med utgångspunkt i Lagrådets förslag. 10 § Om det behövs av hälso- eller miljöskäl, får regeringen i fråga om annat avfall än hushållsavfall inom en kommun meddela föreskrifter om 1. att avfallet skall transporteras bort genom kommunens försorg, 2. att kommunen skall se till att avfallet återvinns eller bortskaffas. Detta gäller inte i de fall som föreskrifter om producentansvar har meddelats med stöd av 6 §. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter enligt första och andra stycket. Bestämmelsen ger regeringen möjlighet att utöka eller ge kommunerna rätt att utöka det kommunala ansvaret till att omfatta även annat avfall än hushållsavfall. Bemyndigandet, som även finns i gällande rätt, har ändrats i det avseendet att det inte längre omfattar möjlighet att låta myndighet meddela föreskrifter om detta. Möjligheten att utvidga det kommunala ansvaret till annat avfall än hushållsavfall bör användas endast när detta är motiverat av hälso- eller miljöskäl. I paragrafens andra stycket har gjorts ett undantag i fråga om möjligheter att meddela sådana föreskrifter för avfallstyper för vilka det finns föreskrifter om producentansvar. Motsvarande undantag finns i 8 § där kommunens skyldighet beträffande hushållsavfall regleras. Enligt tredje stycket får regeringen överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter enligt paragrafen. 11 § För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall innehålla de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen och en avfallsplan. I renhållningsordningen skall sådana förutsättningar anges som avses i 8 § tredje stycket. Avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall inom kommunen och om kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och farlighet. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avfallsplanens innehåll. I paragrafens första stycke föreskrivs att det för varje kommun skall finnas en renhållningsordning. Den skall innehålla de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen och en avfallsplan. Avfallsplanen skall alltså som vara en del av renhållningsordningen. I renhållningsordningen skall anges sådana förutsättningar som avses i 8 § tredje stycket. Det innebär att renhållningsordningen skall innehålla de förutsättningar under vilka fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv får ta hand om sitt avfall. Vidare föreskrivs att avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall inom kommunen och om kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och farlighet. I andra stycket ges regeringen bemyndigande att föreskriva om vad som skall behandlas i en avfallsplan. Regeringen kan överlåta denna uppgift på en myndighet. 12 § Om renhållningsordningar med stöd av regeringens bemyndigande skall beslutas av kommunerna, skall de antas av kommunfullmäktige. I paragrafen slås fast att det är kommunfullmäktige som fastställer renhållningsordningen. Det överensstämmer med vad som gäller . Genom paragrafen klarläggs att renhållningsordningar tillkommer med stöd av bemyndigandet i 9 § för regeringen att meddela närmare föreskrifter om hanteringen av avfall och regeringens subdelegation till kommunerna att meddela sådana föreskrifter. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 13 § När ett förslag till renhållningsordning upprättas, skall kommunen på lämpligt sätt och i skälig omfattning samråda med fastighetsinnehavare och myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Innan förslaget till renhållningsordning antas, skall det ställas ut till granskning . Under förberedelsearbetet med renhållningsordningen skall kommunen samråda med dem som berörs av renhållningsordningen. I lagrummet regleras inte hur samrådet närmare skall gå till. Det kan dock understrykas att parterna skall ges en verklig möjlighet att sätta sig in i förslaget och få tillräcklig tid att framföra sina åsikter om förslaget. Samrådet kan inskränkas till dem som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Samrådsförfarandet bör därför främst avse sådana områden där det kan finnas olika åsikter om hur verksamheten skall anordnas och där det finns olika tänkbara möjligheter att lösa avfallsfrågorna. Av andra stycket framgår att renhållningsordningen skall ställas ut för granskning innan den antas av fullmäktige. Därigenom får medborgarna ytterligare en möjlighet att påverka planens utformning. 14 § Kungörelse om att förslag till renhållningsordning ställs ut skall utfärdas i ortstidning före utställningstidens början. Kungörelsen skall innehålla uppgift om förslagets huvudsakliga innebörd, var det ställs ut och inom vilken tid och till vem invändningar mot förslaget skall lämnas. Förslaget till renhållningsordning skall kungöras för att sprida kännedom om förslaget. Lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m.m. är tillämplig på kungörandet. Anmärkningar mot förslaget bör kunna framföras muntligen och skriftligen. 15 § Bestämmelserna i 13 och 14 §§ gäller även förslag till ändring i en renhållningsordning. En kommun behöver inte ställa ut ett förslag till ändring i renhållningsordningen, om det berör endast ett mindre antal fastighetsinnehavare eller ändringen annars är av begränsad omfattning. Förfarandet med samråd och utställning skall i princip gälla även vid ändring av renhållningsordningen. Av andra stycket framgår dock att kravet på utställning inte är ovillkorligt. Kommunen får i det enskilda fallet bedöma om utställning kan undvaras. Kommunen bör därvid ta hänsyn till om de fastighetsinnehavare som berörs av ändringen och som har ett väsentligt intresse i saken, har givits tillräcklig möjlighet att inom samrådsförfarandet framföra sina synpunkter. 16 § Regeringen får föreskriva att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger upphov till avfall skall lämna kommunen de uppgifter som behövs som underlag för kommunens renhållningsordning. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter. För att ge kommunen möjlighet att utforma en ändamålsenlig renhållningsordning får regeringen enligt paragrafen föreskriva att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger upphov till avfall är skyldig att lämna kommunen de uppgifter som behövs för renhållningsordningen. Om det är så att ett företag återvinner eller bortskaffar avfall från någon annan bör även detta avfall omfattas av uppgiftsskyldigheten. Det bör också vara möjligt att begära uppgift om vilka åtgärder för minskning av avfallsmängder eller avfallets farlighet som har vidtagits. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela närmare föreskrifter om uppgiftsskyldigheten. Det innebär att det bemyndigande för myndighet att meddela föreskrifter som finns i renhållningslagen inte har tagits in i . 17 § Kommunen är skyldig att utöver vad som följer av renhållningsordningen transportera bort hushållsavfall, om fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren begär det och det inte är oskäligt med hänsyn till omständigheterna. Enligt paragrafen är kommunen skyldig att även utöver vad som anges i renhållningsordningen transportera bort hushållsavfall som en fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren begär, om det inte är oskäligt med hänsyn till omständigheterna. Det innebär att kommunens skyldighet att transportera bort hushållsavfall utöver vad som följer av renhållningsordningen inte är ovillkorlig. Om det framstår som oskäligt kan kommunen neka att utföra borttransporten. Så kan t.ex. vara fallet om hämtningsplatsen är avsides belägen eller svår att nå. Kommunens rätt att ta ut avgifter framgår av 27 kap. 4 §. I paragrafen har nyttjanderättshavare jämställts med fastighetsinnehavare. Det finns nämligen i de avseenden som regleras i paragrafen inte anledning att skilja mellan dessa kategorier. Paragrafen har utformats med utgångspunkt i vad Lagrådet har anfört angående under vilken rubrik de i paragrafen föreslagna bestämmelserna hör hemma. 18 § När avfall skall transporteras genom kommunens eller en producents försorg, får avfall inte komposteras eller grävas ned eller på annat sätt återvinnas eller bortskaffas av fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren. Vad som sägs i första stycket gäller dock inte om avfallet kan tas om hand på fastigheten utan risk för olägenhet för människors hälsa eller miljön. Kommunen får i enskilda fall tillåta fastighetsinnehavare eller nyttjanderättshavare att själva ta hand om avfall som uppkommit hos dem och som annars skall tas om hand av kommunen, om de kan göra detta på ett sätt som är betryggande för människors hälsa och miljön och det finns särskilda skäl för en sådan dispens. Även om tillstånd inte krävs, får tillstånd sökas hos kommunen för sådan verksamhet eller sådana åtgärder som avses i andra stycket. Förbudet i paragrafen innebär att fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren inte får återvinna eller bortskaffa sådant avfall som kommunen eller producenten skall transportera bort. Detta motsvarar i sak vad som gäller enligt renhållningslagen. I andra stycket har införts ett undantag från denna regel när det gäller avfall som omhändertas på den egna fastigheten. En förutsättning är dock att det kan ske utan risk för olägenhet för människors hälsa eller miljön. Främst är det omhändertagande genom kompostering som är aktuellt. Så länge fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren ser till att omhändertagandet sker på ett miljömässigt godtagbart sätt är det således i sig inte otillåtet att själv på fastigheten ta hand om sitt avfall. Självfallet måste de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. följas. Det åligger tillsynsmyndigheterna att fortlöpande, aktivt och noggrant kontrollera att reglerna efterlevs och ingripa vid behov. Paragrafens tredje stycket är nytt i förhållande till gällande rätt. Kommunen får genom bestämmelsen möjlighet att i enskilda fall medge undantag från renhållningsordningens föreskrifter. Som har redogjorts för i lagkommentaren till 8 § kommer fastighetsinnehavarens eller nyttjanderättshavarens möjligheter att själv ta hand om avfall som har uppkommit hos dem i princip att regleras genom generella föreskrifter beslutade av kommunen. Bestämmelsen i det tredje stycket har tillkommit eftersom det inte torde vara möjligt för kommunen att förutse alla tänkbara behov av undantag. Därför ges denna möjlighet till dispens i ett enskilt fall. Möjligheten gäller allt avfall som enligt balken eller föreskrifter meddelade med stöd av balken skall tas om hand av kommunen. Det fjärde stycket tar sikte på sådant avfall som fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren tar hand om på fastigheten. Visserligen är det enligt andra stycket tillåtet att ta hand om avfallet så länge det inte medför risk för olägenhet för människors hälsa och miljön, men det kan trots detta föreligga ett intresse hos fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren att få omhändertagandet prövat. Stycket har utformats enligt Lagrådets förslag till lydelse. Liksom i 8 och 17 §§ har i paragrafen nyttjanderättshavare jämställts med fastighetsinnehavare, eftersom det i detta sammanhang inte finns anledning att skilja mellan dessa kategorier. 19 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen meddela föreskrifter som innebär att ett visst slag av avfall skall förvaras och transporteras bort skilt från annat avfall samt meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för ändamålet. Regeringen får överlåta åt en myndighet eller åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter. Paragrafen innebär en möjlighet att föreskriva om sortering av avfall om det behövs av återvinnings- eller återanvändningsskäl eller av andra hälso- eller miljöskäl. Således kan föreskrifter om källsortering meddelas då det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl liksom bl.a. för att främja hushållning med material, råvaror och energi så att ett kretslopp uppnås. Föreskrifterna får även avse att visst avfallsslag skall hållas skilt från annat avfall under bortforslingen. Genom föreskrifter om källsortering underlättas återvinning och bortskaffande av avfallet. Detta gäller exempelvis i sådana fall där föreskrifter om förbud mot deponering av brännbart avfall har meddelas enligt 20 §. 20 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen meddela föreskrifter om förbud mot deponering av brännbart och organiskt avfall. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag eller i det enskilda fallet medge dispens från förbuden som avses i första stycket. I paragrafen ges regeringen möjlighet att föreskriva om förbud mot deponering av brännbart avfall och förbud mot deponering av organiskt avfall. Deponering är en behandlingsmetod som innebär en långsiktig förvaring av avfall med det primära syftet att slutligt omhänderta avfallet. Brännbart avfall utgörs av sådant avfall som brinner utan energitillskott efter det att förbränningsprocessen startat. Med organiskt avfall avses sådant avfall som innehåller organiskt bundet kol, exempelvis biologiskt avfall och plastavfall. Det är bara i de fall ett förbud är lämpligt av hälso- och miljöskäl som det skall meddelas. I andra stycket ges möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva om undantag från förbuden. Undantag skall kunna meddelas generellt i föreskriftsform eller som dispens i det enskilda fallet. I vissa fall kan det vara olämpligt att ta om hand brännbart och organiskt avfall på annat sätt än genom deponering. Detta gäller bl.a. vissa plaster som innehåller tungmetaller såsom styv PVC. I samband med riksdagsbehandlingen av denna fråga (bet. 1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55) uttalades att det är av vikt att reglerna om undantag från det generella deponeringsförbudet utformas så att kommunerna ges möjlighet att utarbeta lokalt och miljömässigt lämpliga lösningar, att forskning och utveckling av biologiska återvinningsmetoder inte försvåras samt att miljömässigt godtagbara behandlingsmetoder för nyttiggörande av det organiska avfallet underlättas. 21 § Om avfall skall transporteras genom kommunens försorg, får inte någon annan än kommunen eller den som kommunen anlitar för ändamålet ta befattning med transporten. Om avfallet skall transporteras genom en producents försorg, får regeringen meddela föreskrifter om att inte någon annan än producenten eller den producenten anlitar för ändamålet får ta befattning med transporten. I paragrafen regleras kontrollen över avfallstransporter. Genom första stycket får kommunerna kontroll över transporterna när det gäller avfall som kommunen skall transportera. Andra stycket gäller transport av avfall för vilket producentansvar är föreskrivet. Regeringen ges bemyndigande att föreskiva om motsvarande kontroll för producenterna som för kommunerna enligt första stycket. Frågan om producenterna skall ges sådan kontroll över transporten av avfallet får bedömas från fall till fall med hänsyn till bl.a. vilket avfallsslag som är aktuellt och marknadssituationen i fråga. Bemyndigande att meddela föreskrifter om visst avfall 22 § Om det behövs för att främja återanvändning av delar eller återvinning av material av sådana skrotbilar som avses i bilskrotningslagen (1975:343), får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om yrkesmässig demontering och annat liknande yrkesmässigt omhändertagande av skrotbilar. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får genom denna paragraf rätt att utfärda föreskrifter om hur demontering och annat liknande omhändertagande av skrotbilar skall ske. Föreskrifterna avses i första hand riktade till bilskrotare enligt bilskrotningslagen. Syftet med föreskrifterna skall vara att främja återanvändning av delar eller återvinning av material av skrotbilar.