prop · GL03141 · 1998-01-01 00:00:00 — En EES-försäkringsgivare skall följa sin hemstats eventuellt strängare bestämmelser i den verksamhet som bedrivs i . Denna princip är en följd av att samordningen av lagstiftningen i EES-länderna bygger på minimiharmonisering, som inte förhindrar att strängare krav i vissa avseenden kan ställas på verksamhet i försäkringsgivarens hemland än i . Exempel på lagstiftning som kan vara tillämplig på den försäkringsverksamhet som en utländsk försäkringsgivare bedriver i är marknadsföringslagen (1975:1418) som är av näringsrättslig natur samt konsumentkreditlagen (1977:981) och konsumentförsäkringslagen (1980:38), vilka är av både näringsrättslig och civilrättslig karaktär. Enligt den allmänna principen om att speciallag tar över allmän lag är dessa lagar, i tillämpliga delar, primära i förhållande till denna lag. 1 kap. 5 § I denna lag indelas de utländska försäkringsgivarna i två grupper för vilka det gäller olika regelsystem i väsentliga avseenden. Utgångspunkten för gränsdragningen mellan grupperna är EG:s försäkringsdirektiv. De utländska försäkringsgivare som omfattas av principerna om en enda auktorisation och hemlandstillsyn enligt tredje skadeförsäkringsdirektivet eller tredje livförsäkringsdirektivet kallas enligt första stycket 1 för EES-försäkringsgivare. Hemlandets ansvarighet för den finansiella tillsynen av försäkringsgivarens hela verksamhet, även i fråga om den del av verksamheten som är förlagd till , framgår av artikel 9 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 8 i tredje livförsäkringsdirektivet. Övriga utländska försäkringsgivare kallas enligt första stycket 2 för försäkringsgivare från tredje land. Som tidigare angetts (se författningskommentaren till 1 §) skall sådana försäkringsgivare bara ha rätt att driva verksamhet i om de är juridiska personer. Frågan om huruvida en försäkringsgivare är att betrakta som en juridisk person eller inte bör bedömas enligt hemlandets lag. Detta kommer med den föreslagna lydelsen till klart uttryck i lagtexten. Reglerna för försäkringsgivare från tredje land omfattar inte bara försäkringsgivare från länder utanför EES, utan även olika typer av institut som har sitt säte inom EES, men som inte omfattas av principerna om en enda auktorisation och hemlandstillsyn i tredje generationens försäkringsdirektiv. Det är huvudsakligen fråga om försäkringsgivare med begränsad verksamhet och som svarar mot vissa andra kriterier som avses i artikel 2.2 tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 2.3 i tredje livförsäkringsdirektivet. Väsentligen motsvarar undantagen de försäkringsgivare och understödsinstitut som är undantagna från tillämpningsområdet för LEF, dvs. 1. ömsesidiga skadeförsäkringsgivare, om a) bolagsordningen medger uttag av extra bidrag eller minskning av förmåner, b) verksamheten inte omfattar kredit- eller borgensförsäkring eller annan ansvarsförsäkring än sådan som försäkringsgivaren enligt 2 kap. 3 a § tredje stycket försäkringsrörelselagen får meddela utan att det särskilt anges i koncessionsbeslutet, c) den årliga premieinkomsten inte överstiger ett belopp motsvarande en miljon ECU, och d) minst hälften av premieinkomsten härrör från medlemmar i försäkringsgivaren, 2. ömsesidiga skadeförsäkringsgivare som enligt avtal med en annan sådan försäkringsgivare fullt ut återförsäkrar alla sina avtal om direkt försäkring eller överlåter samtliga sina förpliktelser enligt försäkringsavtalen, 3. lokala skadeförsäkringsgivare som endast meddelar sådan försäkring som avses i 2 kap. 3 a § första stycket klass 18 försäkringsrörelselagen (assistans) i form av naturaförmåner och vilkas årliga premieinkomst inte överstiger ett belopp motsvarande 200 000 ECU, 4. ömsesidiga livförsäkringsgivare om a) bolagsordningen medger uttag av extra bidrag, minskning av förmåner eller uttag av bidrag från personer som förbundit sig till sådant bidrag, och b) den årliga premieinkomsten inte överstiger ett belopp motsvarande 500 000 ECU, 5. ömsesidiga understödsinstitut, om förmånerna varierar med tillgången på medel medan bidragen från medlemmarna utgörs av ett fastställt belopp. Begreppet hemland har samma innebörd som detta begrepp har i 1 kap. 3 § LEF och motsvaras av 1 § sjunde stycket LUF. Begreppet behörig myndighet har hämtats från artikel 1 k) i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 1 l) i tredje livförsäkringsdirektivet. Begreppet avser vid tillämpningen av denna lag utländska myndigheter både inom och utanför EES. De bestämmelser som gäller för EES-försäkringsgivare återfinns i lagförslaget i andra avdelningen (2 och 3 kap.), medan bestämmelserna i tredje avdelningen (4 7 kap.) skall tillämpas på försäkringsgivare från tredje land. Bestämmelserna i fjärde avdelningen (8 10 kap.) är, jämte bestämmelserna i denna avdelning, gemensamma för utländska försäkringsgivare. En upplysning härom har tagits in i andra stycket. Angående undantagsmöjligheter, se 15 §. 1 kap. 6 § Begreppen skadeförsäkring och livförsäkring i första och andra styckena definieras genom en hänvisning till försäkringsrörelselagens indelning i försäkringsklasser för skadeförsäkring och livförsäkring. Denna indelning grundar sig i sin tur på uppräkningen av försäkringsklasser i bilagan till första skadeförsäkringsdirektivet, med den ändring som gjorts genom artikel 14 i assistansdirektivet, respektive artikel 7.2 i första livförsäkringsdirektivet jämte bilaga till det direktivet. Indelningen i skadeförsäkring och livförsäkring är nödvändig bl.a. av det skälet att koncession enligt EG:s försäkringsdirektiv skall beviljas i enlighet med denna indelning. Vidare är indelningen av betydelse vid tillämpningen av solvensreglerna enligt denna lag, eftersom delvis olika regler gäller beroende av om det är fråga om skadeförsäkring eller livförsäkring. Såväl koncessions- som solvensbestämmelserna tar enbart sikte på försäkringsgivare från tredje land. Klassificeringen av livränta och sjukränta i tredje stycket överensstämmer med den som tillämpas i gällande lagstiftning (2 § sjätte stycket LUF och 1 kap. 2 § fjärde stycket LEF). Det är i redovisningssammanhang som denna indelning av skadelivräntor främst har betydelse. Oavsett om en skadelivränta tillhör livförsäkring eller skadeförsäkring gäller det särskilda säkerhetssystemet för livförsäkring i denna lag för skadelivränta. Detta innebär bl.a. att livförsäkringsbestämmelserna om deposition (5 kap. 2 §), försäkringstekniska avsättningar (5 kap. 5 §), förmånsrätt (5 kap. 11 §), aktuarie (5 kap. 20 §) och särskild administration (7 kap. 4-12 §§) skall tillämpas. Detta följer av fjärde stycket, som dock endast gäller för försäkringsgivare från tredje land. Om upprättande av grunder för skadelivräntor, se 5 kap. 6 § andra stycket. 1 kap. 7 § I paragrafen förslås huvudsakligen i överensstämmelse med artikel 2 d) i andra skadeförsäkringsdirektivet en definition av vad som inom skadeförsäkring avses med begreppet risk som är belägen i . Detta begrepp används i 13 §. Enligt första stycket punkten 1 anses risken belägen i om försäkringen avser en i belägen byggnad eller en sådan byggnad och dess lösöre. I fråga om lösöret anses risken vara belägen i endast till den del lösöret är försäkrat genom samma försäkringsavtal som byggnaden. Enligt punkt 2 i detta stycke anses ett fordon som har registerats i vara en i belägen risk. Med fordon förstås, såsom Lagrådet påpekat i sitt yttrande, fordon i vedertagen bemärkelse, dvs. fortskaffningsmedel för transport på marken. Enligt punkt 3 i detta stycke skall risker i förening med resa eller semester anses vara i belägna risker, när försäkringsavtalet har ingåtts i . Det är här i allmänhet fråga om kortvariga reseförsäkringar. Andra stycket har omarbetats i enlighet med de påpekanden som Lagrådet gjort i sitt yttrande. Enligt artikel 2 d) andra skadeförsäkringsdirektivet skall försäkringsrisker av det slag som anges i första stycket av förevarande paragraf alltid anses belägna i det land där byggnaden finns, fordonet registrerats respektive reseförsäkringen tecknats. För andra än dessa risker anges därför att skadeförsäkringsrisken är belägen i , om försäkringstagaren är stadigvarande bosatt här eller, i det fall att försäkringstagaren är en juridisk person, om denne i har ett driftställe som försäkringen hänför sig till. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas exempelvis i det fall en person med hemvist i ingår ett försäkringsavtal om lösöret i ett fritidshus som är beläget utomlands. Tredje stycket avser livförsäkringar. Här föreslås, huvudsakligen i överensstämmelse med artikel 2 e) i andra livförsäkringsdirektivet, en definition av när skall anses vara det land där åtagandet skall fullgöras. 1 kap. 8 § Begreppet sekundäretablering i första stycket har överförts från 2 kap. 2 § LEF och kan tillämpas på såväl EES-försäkringsgivare som försäkringsgivare från tredje land. Det bör dock noteras att försäkringssammanslutningar från tredje land inte tillåts driva verksamhet här i landet och att reglerna om försäkringssammanslutningar respektive generalrepresentationer därför inte blir tillämpliga för försäkringsgivare från tredje land. Inrättande av ett dotterbolag i är inte att betrakta som en sekundäretablering, eftersom dotterbolaget är en separat juridisk person och inte försäkringsgivarens representant. Begreppet företrädare i andra stycket har i sak samma innebörd som motsvarande begrepp i 2 kap. 3 § sjätte stycket LEF. Eftersom den utländska försäkringsgivarens egentliga ledning finns utomlands, skall försäkringsgivare som etablerar sig här i landet ha en person som ansvarar för verksamheten här. Den utländska försäkringsgivarens företrädare i kan vara en generalagent, direktör för en filial eller ett ombud för försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning. I det fall en juridisk person används som generalagent skall agenturen företrädas av ett ombud. Företrädaren svarar för verksamheten från den utländska försäkringsgivarens sekundäretablering här i landet och företräder försäkringsgivaren i rättsförhållanden som gäller sekundäretableringens verksamhet. Med undantag av ombud för försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning leder företrädarna också försäkringsrörelsen vid sekundäretableringen. Företrädarens ställning kan närmast jämföras med den ställning en verkställande direktör eller en styrelseledamot i ett svenskt försäkringsbolag har. Ett ombud för försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning har samma ansvar för verksamheten som övriga företrädare, trots att han eller hon inte är involverad i själva affärsrörelsen. Liksom gällande lagstiftning föreslås inte några bestämmelser om skadeståndsskyldighet för företrädare. Frågan huruvida företrädaren på grund av sitt ansvar för verksamheten är skadeståndsskyldig för skada som vållas försäkringstagare och andra som berörs av försäkringsverksamheten får bedömas enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer. Lagförslaget innehåller inte närmare bestämmelser om omfattningen av företrädarens befogenheter utan företrädaren bestämmer själv hur verksamheten i skall organiseras. Av sakens natur följer att exempelvis en generalagent och en verkställande direktör för en filial har rätt att anställa den personal och anlita de försäkringsombud eller konsulter som behövs för verksamheten. Sitt lagstadgade ansvar för verksamheten kan företrädaren dock inte överföra på någon annan utan han eller hon ansvarar alltid på det sätt som avses i denna lag för anställdas och andra uppdragstagares verksamhet. I lagen finns särskilda bestämmelser om generalagent (9 §), filial (10 §) och generalrepresentation (12 §). 1 kap. 9 § I denna paragraf stadgas om generalagentens ställning och uppgifter samt om de krav som ställs på denne. Begreppet generalagent i första stycket första meningen, som inte närmare preciserats i gällande lagstiftning, har i sak samma innebörd som detta begrepp anses ha i LUF. En generalagent är en syssloman som marknadsför, utfärdar försäkringar och sköter skaderegleringen på en utländsk försäkringsgivares vägnar här i landet. Formellt sett är det således inte generalagenten utan den utländska försäkringsgivaren som driver försäkringsrörelsen i . Föreskriften i andra meningen i detta stycke, att inte mer än en generalagent får företräda en utländsk försäkringsgivare i , överensstämmer i sak med 3 § första meningen LUF. Motsvarighet saknas dock i LEF. Däremot finns det inte något hinder mot att en och samma person är generalagent för fler än en utländsk försäkringsgivare. I andra stycket anges de allmänna behörighetsvillkoren för en generalagent som representerar en utländsk försäkringsgivare, vilka till sitt innehåll är desamma som de nu gällande villkoren enligt 4 § första stycket andra och tredje meningarna LUF och 2 kap. 3 § första stycket första och andra meningarna LEF. Generalagenten skall vara bosatt i . Detta är viktigt för att de som vänder sig till den utländska försäkringsgivaren här i landet skall kunna träffa den som ansvarar för försäkringsgivarens verksamhet och angelägenheter. Generalagenten skall ha rättslig handlingsförmåga i alla de angelägenheter som gäller honom eller henne själv. Han eller hon får inte vara omyndig, försatt i konkurs eller underkastad näringsförbud. Generalagenten kan jämföras med ett svenskt försäkringsbolags verkställande direktör eller styrelseledamot. Det ligger i sakens natur att generalagenten måste vara förtrogen med försäkringsrörelse. Eftersom generalagenten kan vara den enda personen som representerar den utländska försäkringsgivaren i måste han eller hon förutsättas vara särskilt yrkesskicklig. I fråga om styrelseledamot och verkställande direktör har numera i försäkringsrörelselagen tagits in uttryckliga föreskrifter om yrkesmässiga krav och lämplighet i övrigt. En motsvarande lösning införs i fråga om generalagent som representerar en försäkringsgivare från tredje land som ansöker om svensk koncession. Således skall det ingå i koncessionsprövningen enligt 4 kap. 5 § första stycket att bedöma om generalagenten har de insikter och den erfarenhet som måste krävas av den som deltar i ledningen av en försäkringsgivare och även i övrigt är lämplig för en sådan uppgift. Desto mångsidigare och mera omfattande verksamhet det är fråga om desto större krav bör ställas på generalagenten. När det gäller generalagent som representerar en EES-försäkrings- givare ankommer i enlighet med principen om en koncession och hemlandstillsyn motsvarande prövning på tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland. Generalagenten skall i representera den utländska försäkringsgivaren i alla de rättsförhållanden som föranleds av dennes verksamhet här i landet. Han skall också leda och sköta försäkringsgivarens försäkringsrörelse i . Det är därför viktigt att generalagenten har omfattande befogenheter. Enligt tredje stycket, som i sak överensstämmer med 4 § första stycket första meningen LUF och 2 kap. 3 § andra stycket LEF, är generalagentens behörighet att företräda den utländska försäkringsgivaren lagstadgad. Detta innebär att en utländsk försäkringsgivare inte kan inskränka den fullmakt som enligt detta stycke skall utfärdas för generalagenten. Däremot kan försäkringsgivaren vid behov byta ut sin generalagent. Föreskriften i fjärde stycket överensstämmer i sak med 4 § andra stycket LUF och 2 kap. 3 § första stycket tredje och fjärde meningarna LEF. Av generalagentens fullmakt skall framgå bemyndigandet att sköta verksamheten för den utländska försäkringsgivarens räkning här i landet. Om fullmakten inte medger att generalagenten får använda ombud vid rörelsens drivande, måste detta givetvis beaktas. Någon uttrycklig föreskrift härom torde inte vara nödvändig. I förslaget har därför inte tagits upp någon motsvarighet till 3 § andra meningen LUF. I det fall generalagenten är en juridisk person skall fullmakten ställas till det utsedda ombudet. För generalagent som företräder försäkringsgivare från tredje land finns i förslaget bestämmelser om godkännande av generalagent (4 kap. 5 § första stycket ), byte av generalagent (4 kap. 8 §), tillfälligt ombud för generalagent (6 kap. 12 §) och utseende av ombud i stället för generalagent i samband med att verksamheten i upphör (7 kap. 2 §). När det gäller generalagent för EES-försäkringsgivare får vid förhinder för generalagenten interimistiskt förordna ett ombud, om det med hänsyn till skyddet för försäkringstagarnas intressen är nödvändigt (3 kap. 8 §). Motsvarande föreskrift för generalagent som representerar försäkringsgivare från tredje land återfinns i 6 kap. 12 §. 1 kap. 10 § Det föreslås att såväl EES-försäkringsgivare som försäkringsgivare från tredje land skall kunna inrätta en filial i för drivande av försäkringsrörelse. Enligt gällande lagstiftning står filialetablering endast öppen för EES-försäkringsgivare. Begreppet filial i första stycket har samma innebörd som i 2 kap. 2 § LEF. Om verksamheten drivs genom en filial gäller enligt andra stycket, förutom bestämmelserna i denna lag, även lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. för försäkringsverksamhet som bedrivs genom filial i . I den lagen finns bestämmelser bl.a. om att filialen skall stå under ledning av en verkställande direktör. Filialens direktör svarar för filialens verksamhet, leder dess försäkringsrörelse samt agerar för den utländska försäkringsgivarens räkning i övriga affärsangelägenheter här. Vidare företräder direktören den utländska försäkringsgivaren i rättsförhållanden som gäller filialens verksamhet. Direktörens nationalitet har ingen betydelse, bara filialens verksamhet de facto leds från . Den verkställande direktören skall vara bosatt i (ang. motivet till denna föreskrift se prop. 1992/93:257 sid. 165). I övrigt gäller för verkställande direktören de kvalifikationskrav och behörighetsvillkor som anges i 9 och 10 §§ lagen om utländska filialer m.m. Filialens direktör får således inte vara omyndig, försatt i konkurs eller en person som har meddelats näringsförbud eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § . För verkställande direktör som förestår en filial som tillhör en försäkringsgivare från tredje land finns bestämmelser om godkännande (4 kap. 5 § första stycket), byte (4 kap. 8 §) och tillfälligt ombud för verkställande direktör (6 kap. 12 §). När det gäller filial som etableras av försäkringsgivare från tredje land ingår i koncessionsprövningen enligt 4 kap. 5 § första stycket att bedöma om filialens verkställande direktör har de insikter och den erfarenhet som måste krävas. Angående möjlighet för att förordna ombud för en verkställande direktör som förestår en filial som tillhör en EES- försäkringsgivare, se 3 kap. 8 §. 1 kap. 11 § Denna paragraf gäller endast EES-försäkringsgivare. Begreppet försäkringssammanslutning i första meningen i paragrafen har i sak samma innebörd som detta begrepp definieras i 1 kap. 1 § fjärde stycket första meningen LEF. Med försäkringssammanslutning avses främst den typ av sammanslutningar som är organiserade i form av försäkringsbörser, där fysiska och juridiska personer sammanslutna i syndikat bedriver försäkringsverksamhet utan solidarisk ansvarighet. Det är alltså inte själva försäkringssammanslutningen utan de enskilda fysiska eller juridiska personerna inom sammanslutningen som meddelar försäkring. Den försäkringssammanslutning som närmast berörs av bestämmelsen är s i . Försäkring meddelas hos s av enskilda individer som är organiserade i syndikat. Försäkringsgivarna står inte i direkt kontakt med kunderna utan försäkringsaffärerna förvärvas huvudsakligen genom särskilt godkända försäkringsmäklare. Utanför begreppet försäkringssammanslutning faller de typer av försäkringssammanslutningar som bildats i syfte att bedriva koassuransverksamhet. Exempel på sådana sammanslutningar utomlands är Verenigde Nerlandsee Beurssen (V.N.A.B.) i och () i . Dessa typer av försäkringssammanslutningar kan dock få marknadstillträde i genom att de enskilda försäkringsbolagen inom sammanslutningarna etablerar verksamhet enligt denna lag. Föreskriften i andra meningen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen motsvaras av 1 kap. 1 § fjärde stycket andra meningen LEF och har införts av lagtekniska skäl. I 12 § finns bestämmelser om företrädare för försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning. 1 kap. 12 § Försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning från ett EES-land som avser att bedriva försäkringsrörelse från en etablering här i landet skall etablera verksamheten här genom en generalrepresentation. Begreppet generalrepresentation i första stycket första meningen har i sak samma innebörd som i 2 kap. 2 § 3 LEF. Generalrepresentationen har inte möjlighet att meddela några försäkringar men skall svara för försäkringsgivarens verksamhet i övrigt här i landet. Enligt andra meningen i detta stycke, som i sak överensstämmer med 2 kap. 3 § fjärde stycket första meningen och femte stycket första meningen LEF, skall generalrepresentationen förestås av ett ombud som ansvarar för den verksamhet som försäkringsgivarna i sammanslutningen bedriver i . Ombudets ansvar för verksamheten här i landet kan jämställas med det ansvar som verkställande direktören eller en styrelseledamot i ett svenskt försäkringsbolag har för bolagets verksamhet, trots att ombudet inte direkt är involverad i den verksamhet som drivs inom sammanslutningen. I andra stycket anges behörighetsvillkoren för ombudet för en försäkringssammanslutning, vilka i sak är desamma som för andra företrädare för utländska försäkringsgivare enligt denna lag. Ombudet skall representera försäkringsgivarna i sammanslutningen i alla de rättsförhållanden som föranleds av deras verksamhet i . Ombudet skall därför enligt tredje stycket ha behörighet att ingå för försäkringsgivarna bindande rättshandlingar och att på försäkringsgivarnas vägnar tala och svara inför domstolar. Genom att ombudets behörighet enligt detta stycke är lagstadgad har försäkringsgivarna inte rätt att begränsa den. Om skyldigheten för utländska försäkringsgivare att i sin verksamhet i rätta sig efter svenska myndigheters beslut och föreskrifter, se 4 §. 1 kap. 13 § Denna paragraf, som saknar motsvarighet i gällande lagstiftning, anger vissa grunddrag i gränsöverskridande verksamhet. Paragrafen avser endast EES-försäkringsgivare, eftersom försäkringsgivare från tredje land inte har givits någon generell möjlighet att bedriva gränsöverskridande verksamhet i . Gränsöverskridande verksamhet kännetecknas enligt paragrafen av att en EES-försäkringsgivare från ett utländskt driftställe täcker en försäkringsrisk som är belägen i . En ytterligare förutsättning för att verksamheten skall klassas som gränsöverskridande är att försäkringsaffären förvärvats utan anlitande av en sekundäretablering eller ett dotterbolag som försäkringsgivaren har här i landet. I lagrådsremissens lagförslag användes termen etablering för att beteckna sekundäretableringar och dotterbolag. Detta har dock ändrats efter påpekande från Lagrådet. Dessutom förutsätts att den utländska försäkringsgivaren inte anlitar ett i självständigt verksamt ombud som kontinuerligt för försäkringsgivarens räkning förvärvar försäkringsaffärer, eftersom en permanent närvaro i är att betrakta en filial eller en agentur. De grundläggande kriterierna som enligt denna paragraf skall vara uppfyllda för att en verksamhet skall betraktas som gränsöverskridande är baserade på begreppet fritt tillhandahållande av försäkringstjänster i dels artikel 12.1 i det andra skadeförsäkringsdirektivet, som i sin tur hänvisar till artikel 2 d), dels artikel 10.1 och artikel 2 e) i det andra livförsäkringsdirektivet. Artikel 10.2 i andra livförsäkringsdirektivet har upphävts genom tredje livförsäkringsdirektivet. Övriga bestämmelser kvarstår dock oförändrade.