prop · GL03106 · 1998-01-01 00:00:00 — Enligt paragrafens andra stycke gäller detsamma även villkor i föravtal. Jämkning enligt paragrafen kan bara avse villkor i ett äktenskapsförord eller ett föravtal. sådana föreskrifter som en givare eller testator har uppställt om att från honom erhållen egendom skall vara mottagarens enskilda egendom, har avsiktligt hållits utanför. Dessa föreskrifter kan följaktligen inte bli föremål för jämkning enligt bestämmelser. Om en sådan föreskrift medför ett oskäligt bodelningsresultat, kan ett engångsunderhåll i vissa fall använ- das som bodelningskorrektiv (se avsnitt 5.3.1). I motiven till bestämmelserna i 12 kap. 3 § har starkt betonats att jämkning enligt nämnda paragraf skall vara en utpräglad undantagsföreteelse. Eftersom grundprincipen att avtal skall hållas inte får undermineras genom flitigt bruk av jämkningsregler, skall den oskälighet som kan följa av ett äktenskapsförord enligt motivuttalandena i första hand botas genom jämkning enligt de föregående paragraferna i 12 kap. En jämkning enligt dessa paragrafer avser ju att medge undantag från den lagbestämda likadelningen och övriga förekommande regler om andelsbestämningen, medan bestämmelserna i 12 kap. 3 § avser att åstadkomma jämkning i ett avtal mellan makarna. Följden av jämkningen blir att värdet av den delningsbara egendomen ökar och därmed även storleken av den ekonomiskt svagare makens andel vid bodelningen. Genom att den i bodelningen införda egendomen blir att behandla som giftorättsgods, skall den tas med också vid gäldstäckning enligt 11 kap. 2 § . Först om det på ägar- makens sida uppkommer en ökad nettobehållning vid delningen får jämkningen effekt. Hänsynen till ägarmakens borgenärer går här före, dvs. borgenärer vilkas fordringar förelåg vid den kritiska tidpunkten skall inte behöva se gäldenärsmakens egendom minska på deras bekostnad som följd av jämkningen. Vid bedömning av hur omfattande jämkning som bör ske får hänsyn tas såväl till storleken av ägarmakens skulder som till det förhållandet att den andra makens andel normalt ökar med endast hälften av det nettotillskott som den i bodelningen indragna egendomens värde representerar. 5.1.4 Avtalsutrymmet Enligt svensk rätt är det i första hand makarna själva som skall komma överens om hur egendomen skall fördelas mellan dem vid bodelningen. Först om de inte kan enas blir det aktuellt att låta en särskild skiftesman förrätta bodelningen, varvid en make som är missnöjd med den kan väcka talan hos domstol om ändring av bodelningen (s.k. klandertalan). Makarnas befogenhet att avtala om fördelningen av egendomen avser alla frågor som kan aktualiseras vid en bodelning. Makarna kan t.ex. bli ense om att egendom som är enskild till följd av äktenskapsförord och alltså enligt huvudregeln skall hållas utanför delningen i stället skall ingå i bodelningen. Detsamma gäller rättigheter på grund av pensions- försäkring och individuellt pensionssparande. De kan också komma överens om i vad mån deras skulder skall täckas med giftorättsgods eller med enskild egendom, hur egendomen skall värderas samt hur andelarna i boet skall bestämmas och egendomen fördelas på lotter. Makarna har genom sin rätt att träffa avtal om fördelningen av egendomen möjlighet att i flera hänseenden påverka utfallet av bodel- ningen. Härigenom kan det familjerättsliga förvärv som bodelningen ger upphov till delvis övergå till att bli ett förmögenhetsrättsligt förvärv. Överförs t.ex. egendom vederlagsfritt från den ena maken till den andra i en omfattning som saknar stöd i den familjerättsliga regleringen, är det i själva verket en gåva. I förarbetena till uttalade departementschefen att ett visst ansvar mot makarnas borgenärer måste finnas i dessa fall och kunna aktualiseras, om borgenärsintressena har kränkts (prop. 1986/87:1 s. 196). Det väsentliga skyddet för en makes borgenärer består i att maken som ett led i andelsbestämningen vid bodelningen skall tilldelas egendom till täckning av sina skulder och att det är endast det framräknade netto- giftorättsgodset som skall delas mellan makarna. Detta skydd gäller för de borgenärer vilkas fordringar har uppkommit före den för bodelningen avgörande tidpunkten, i skillnadsfallet dagen då talan om äktenskaps- skillnad väcktes. Under förutsättning att egendomen inte har värderats för högt vid bodelningen riskerar dessa borgenärer vid ett lojalt delnings- förfarande från makarnas sida inte annat än att den ytterligare säkerhet som borgenärerna kan ha haft i form av överskjutande utmätningsbara tillgångar hos en make minskar med högst hälften av överskottet (prop. 1986/87:1 s. 196 f.). De borgenärer vilkas fordringar har uppkommit efter den för bodel- ningen avgörande tidpunkten men före själva bodelningen befinner sig i ett annat läge. Dessa borgenärer skall ju stå tillbaka för makens bodel- ningsanspråk. För dem blir det därför av stor betydelse hur bodelningen genomförs. Det sagda innebär enligt uttalanden i förarbetena att det behövs bestämmelser om vilken verkan det skall ha att en make vid bodelningen efterger sin rätt (prop. 1986/87:1 s. 197). Sådana bestäm- melser kan naturligtvis också vara till fördel för borgenärer som har äldre fordringar. I 13 kap. 1 § har intagits bestämmelser om verkan av att en make vid en bodelning har eftergett sin rätt till skada för sina borgenärer genom att låta enskild egendom ingå i bodelningen, genom att utöver vad som följer av avstå i delningen ingående egendom eller genom att vid fördelningen på lotter avstå utmätningsbar egendom i utbyte mot utmätningsfri. Ett undantag har dock ställts upp för makarnas gemensamma bostad och bohag. För sådan egendom gäller särskilda bestämmelser om övertaganderätt (11 kap. 8 § äktenskaps- balken), varför det inte ansetts kunna bedömas vara illojalt mot borge- närerna att makarna tillämpar dessa bestämmelser. Reglerna om eftergift innebär i korthet att den andra maken kan göras ansvarig intill värdet av vad gäldenärsmakens utmätningsbara egendom obehörigen har minskat med vid bodelningen. Den andra makens ansvar gäller i förhållande till varje borgenär, vars fordran har uppkommit före bodelningen. Existensen av eftergiftsreglerna har möjliggjort en enkel lösning såvitt avser bodelningsförvärvares sakrättsskydd gentemot den tidigare ägarmakens utmätningsborgenärer: den nye ägaren vinner skydd från bodelningstidpunkten, dvs. från den tidpunkt då en formenlig bodelning finns. Fram till den tidpunkten kan å andra sidan utmätning ske hos förre ägaren. Denna ordning anses gälla oavsett annars gällande krav för sakrättsligt skydd i motsvarande fall, såsom tradition av lösöre eller denuntiation vid övergång av enkel fordran. Vid konkurs och offentligt ackord finns regler om återvinning av bodelning, vilka kan sägas motsvara eftergiftsreglerna (4 kap. 7 § konkurslagen [1987:672] och 3 kap. 5 § lagen [1996:764] om företagsrekonstruktion). Praktiskt betydelsefullt är konstaterandet i motiven att det normalt bör vara så att dispositioner som makarna företar inom de ramar som lagen drar upp inte bör betraktas som eftergift. Det sagda innebär att makarna vid bodelning har frihet att själva komma överens om i vilken utsträck- ning jämkningsregler skall medföra att likadelningen åsidosätts. Makarna får dock inte gå utanför den ram som består i att en jämkning aldrig får innebära att en make förvärvar mer av den andra makens egendom än vid en likadelning. Om makarna kommer överens om en jämkning inom denna ram, kan det enligt uttalanden i förarbetena inte bedömas som en eftergift (prop. 1986/87:1 s. 188). 5.2 Pensionsrättigheter och bodelning 5.2.1 Personliga pensionsrättigheter Som tidigare nämnts skall enligt huvudregeln makarnas giftorättsgods ingå i bodelning. Huvudregeln modifieras emellertid i flera hänseenden. Undantagsbestämmelsen i 10 kap. 3 § första stycket avser rättigheter och kan sägas vara en motsvarighet till bestämmelserna i 2 § om undantagande från bodelning av personlig egendom. De rättig- heter som avses kan betecknas som personliga rättigheter men beteck- nas också som egendom av särskilt slag . I första stycket föreskrivs att rättigheter som inte kan överlåtas eller som i annat fall är av personlig art inte skall ingå i bodelning om det skulle strida mot vad som gäller för rättigheten. En direkt motsvarighet till bestämmelsen fanns i gifter- målsbalken. Motiven till bestämmelsen går alltså i huvudsak tillbaka till lagberedningens betänkande . Av vad som där sades framgår att principen om att vissa rättigheter skulle hållas utanför den ekono- miska gemenskapen mellan makarna gällde redan tidigare. Beredningen framhöll att det fanns vissa förmögenhetsrättigheter, som på grund av sin natur eller om dem givna föreskrifter var så knutna vid den berättigades person, att hans make inte eller bara under vissa förutsättningar kunde få del i dem (lagberedningens Förslag till giftermålsbalk m.m., 1918, s. 222). Lagrummet skiljer således på två olika fall; egendomen kan vara oöverlåtbar eller i annat fall av personlig art. En viss rättighet kan mycket väl vara såväl oöverlåtbar som av personlig art. De rätts- politiska skälen till begränsningarna i giftorättens verkningar är följande. Eftersom giftorätt genom bodelning kan leda till att en make övertar egendom från den andra maken, bör giftorättsanspråk inte kunna för- verkligas i egendom som är oöverlåtbar för maken själv. Inte heller när en rättighet på grund av sin konstruktion är knuten till den berättigades person, passar den för övergång till andra maken genom bodelning. I fråga om rättigheter som inte kan överlåtas kan en indelning ske med ledning av om oöverlåtbarheten grundar sig på sociala hänsyn till den berättigade, den förpliktades intresse eller ett överlåtelseförbud i ett testamente eller en gåva av tredje man. Bland de rättigheter som anses vara oöverlåtbara av sociala skäl bör i första hand nämnas rätten till lön och till pension från tidigare arbetsgivare. Såvitt avser pension gäller detta vare sig fordran riktar sig direkt mot arbetsgivaren, mot en av honom för ändamålet bildad stiftelse eller mot ett försäkringsbolag, vari arbetsgivaren tecknat försäkring till tryggande av pensionen. Det för- tjänar att understrykas att det är rättigheten som sådan som får hållas utanför bodelningen, medan vid den kritiska tidpunkten för lyftning tillgänglig lön eller pension på vanligt sätt omfattas av denna. Såvitt avser offentligrättsligt reglerade förmåner har det i en del fall meddelats en uttrycklig bestämmelse i lag om rättighetens oöver- låtbarhet. Enligt 20 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring får försäkrads fordran på ersättning enligt lagen, som innestår hos Riks- försäkringsverket eller allmän försäkringskassa, inte överlåtas innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. Detta gäller i lagen reglerad rätt till ersättning inom ramen för sjukförsäkring, folkpensionering och för- säkring för tilläggspension. I 6 § lagen (1962:205) om pensionstillskott hänvisas till vad som gäller för folkpension. Motsvarande bestämmelser föreslås också i den nya lagen om inkomstgrundad ålderspension (15 kap. 16 §). Som framgått kan rätten till pension på grund av en försäkring vara en sådan rättighet av personlig art som inte skall ingå i bodelning, t.ex. vid kollektivavtalsgrundad tjänstepensionsförsäkring. Även om den anställde själv är försäkringstagare, kan det tänkas att förfoganderätten är utesluten på grund av bestämmelser i anställningsavtalet och att försäkringen därför faller under första stycket. 5.2.2 Privata pensionsförsäkringar, m.m. Genom 10 kap. 3 § andra stycket, som innebar en saklig förändring vid tillkomst, utsträcks rätten att få göra undantag till att i viss omfattning gälla också rätten till pension på grund av privata pensionsförsäkringar som inte har samband med tjänst. Motivet för utvidgningen av rätten att få göra undantag har varit att många har sin pensionering ordnad på sådant sätt att förmånen inte ingår i bodelning samt att pensionsförsäkringar bör följa samma regler som annan pension. Om en make har sin pensionering ordnad genom en privatägd pensionsförsäkring såsom ofta kan vara fallet när denna make är egen företagare och den andra maken har rätt till tjänstepension, har det inte ansetts tilltalande att den senare pensionen får tas undan medan den förra skall ingå i den bodelning som försäkringstagaren gör med sin make. Inte heller har det ansetts vara lyckligt att en efterlevande makes rätt enligt en pensionsförsäkring kunnat öka den avlidnes arvingars andel eller tas i anspråk för tillgodoseende av deras laglottsanspråk. En särskild svårighet har bestått i att en pensionsförsäkring vid bodelningen upp- tagits till sitt tekniska återköpsvärde utan att det varit klart om den latenta inkomstskatteskulden skulle beaktas (se SOU 1981:85 s. 271 f. och prop. 1986/87:1 s. 161 f.). Rätten att få göra undantag för rätt till pension på grund av en försäkring gäller endast under förutsättning att utfallande belopp skall beskattas som inkomst. Därmed anknyter lagrummet till det skatterätts- liga pensionsförsäkringsbegreppet. En pensionsförsäkring kan ge rätt till försäkringsersättning av tre olika slag: ålderspension, sjukpension eller efterlevandepension. Enligt 10 kap. 3 § gäller rätten att få göra undantag ålderspension och sjukpension (i paragrafen används alltjämt den gamla beteckningen invalidpension) utan närmare begränsning. I fråga om efterlevande- pension däremot är det ett villkor för rätten att få göra undantag att rätt till utbetalning av pensionen uppkommit vid bodelningen. Det sagda innebär att en försäkrings olika förmåner måste behandlas olika beroende på vilken som är orsaken till bodelningen. En pensionsförsäkring med ålderspension och ett efterlevandeskydd för den andra maken skall undantas endast såvitt gäller ålderspensionen vid en bodelning med anledning av äktenskapsskillnad. Då bodelning sker därför att försäk- ringstagaren har avlidit, blir däremot ålderspensionen inte aktuell. Den efterlevande makens rätt att som förmånstagare uppbära försäkrings- belopp enligt pensionsförsäkringen uppkommer vid bodelningen och skall därför undantas (prop. 1986/87:1 s. 163; i lagrådsremissen byggde regleringen på begreppet egen pension men detta begrepp slopades efter kritik av Lagrådet, se anförd prop. s. 318 f. och s. 389). Bestämmelserna i 10 kap. 3 § fjärde stycket gör det möjligt att i bodelningen dra in en sådan rätt till pension som avses i andra och tredje styckena mot ägarmakens bestridande. Om makarna är ense om åtgärden kan försäkringen dras in i bodelningen med stöd av 4 § samma kapitel. Enligt ursprungliga lydelse var någon tvångsmässig indragning inte möjlig. infördes emel- lertid en möjlighet att jämka så att pensionsförsäkringen helt eller delvis skall ingå i bodelningen. Bakgrunden till jämkningsregeln var att det i det praktiska rättslivet visat sig finnas ett behov av att vid bodelning kunna beakta att den ena maken ägde en pensionsförsäkring som mer hade karaktär av kapitalplacering än av anordning för normal pensionering. Den rikare maken hade vidare möjlighet att placera sina pengar i en pensionsförsäkring i syfte att undandra den andra maken del i denna. I motiven framhölls också att makarna kunde ha byggt upp en pensions- försäkring hos den ena maken under den tidigare regleringens tid utifrån utgångspunkten att den enligt vad som då gällde skulle komma att delas mellan dem i händelse av bodelning. För att jämkning skall medges krävs att det skulle vara oskäligt att undanta pensionsrätten från bodelning. Det har i förarbetena betonats att jämkningsregeln är avsedd att vara en undantagsregel som skall tillämpas restriktivt (prop. 1989/90:30 s. 14 f.). Huruvida ett undantagande av pensionsrätten är oskäligt skall bedömas med hänsyn till äktenskapets längd, makarnas ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. I propositionen framhålls att ingen av de särskilt angivna omständig- heterna är viktigare än någon annan. Man skall göra en helhetsbedöm- ning av makarnas förhållanden. Framför allt vid långvariga äktenskap kan det framstå som oskäligt att den make som inte äger pensions- försäkringen inte får del av dess värde vid bodelningen. Vad gäller makarnas ekonomiska förhållanden finns det, enligt förarbetena, skäl att beakta värdet av pensionsförsäkringen i förhållande till makarnas övriga nettotillgångar. Är värdet stort talar detta för att försäkringens värde åtminstone delvis bör ingå i bodelningen. Vidare bör beaktas om den make som inte äger försäkringen kommer att stå egendomslös eller nästan egendomslös efter bodelningen om försäkringen inte ingår. Av särskild betydelse för bedömningen har sagts böra vara hur makarna har sitt pensionsskydd ordnat. Är det fråga om en stor pensionsförsäkring som inte balanseras av en motsvarande pension på den andra makens sida, kan det finnas skäl att överväga en indragning helt eller delvis av försäkringen. Bland omständigheterna i övrigt bör enligt motiven kunna beaktas om pensionsförsäkringen helt eller delvis framstår som en kapitalplacering mer än som ett normalt pensionsskydd (se prop. 1989/90:30 s. 14 f.). Vidare bör kunna beaktas hur uppbyggnaden av försäkringen har finan- sierats och om den make som äger försäkringen kan antas av sociala skäl ha ett särskilt behov som kan tillgodoses genom pensionsförsäkringen. Slutligen har den omständigheten att försäkringen enligt de regler som gällde före införande skulle ha ingått i bodelningen sagts böra vara en omständighet som talar för att med stöd av jämk- ningsregeln låta försäkringen åtminstone delvis ingå i bodelningen. Som nämnts ovan kan makarna själva komma överens om att en sådan pensionsförsäkring som kan träffas av jämkningsregeln skall ingå i bodelningen. Denna möjlighet har stort praktiskt värde och kan exempel- vis syfta till att tillförsäkra frånskild make del i andra makens ålders- pension såsom ett sätt att fullgöra underhållsplikten. Det bör anmärkas att makarna också har möjligheten att ändra själva försäkringen, så att förhållandet mellan den del som utgör efterlevandepension och ålders- pensionsdelen förändras (angående sådana ändringar, se prop 1986/87:1 bilaga 3 s. 233, 239 och 266). I 10 kap. 5 § erinras om de begränsningar i principen att varje makes egendom ingår i bodelningen som följer av lagen (1927:77) om försäkringsavtal och lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande. Vad som åsyftas är bestämmelserna om att försäkring eller försäkrings- belopp vid försäkringstagarens död kan komma att tillfalla en förmåns- tagare. I korthet innebär detta att när en förmånstagare är insatt skall försäkringsbelopp som utfaller efter försäkringstagarens död inte ingå i dennes kvarlåtenskap. Beloppet tillfaller alltså förmånstagaren direkt. Är någon förmånstagare inte insatt, kommer utfallande belopp att ingå i kvarlåtenskapen som andra tillgångar efter den avlidne. Om en makes andel med stöd av vederlagsregeln i 11 kap. 4 § har beräknats som om värdet av en pensionsförsäkring eller tillgångar på ett pensionssparkonto hade ingått bland tillgångarna, och försäkringstagarens make inte kan få ut sin andel vid bodelningen, har den maken enligt 13 kap. 4 § rätt att vända sig direkt mot försäk- ringsgivaren, som är skyldig att återbetala vad som fattas. Återbetal- ningen skall göras från försäkringstagarens tillgodohavande, varför försäkringsgivarens eget anspråk på täckning för kostnader går före. När försäkringsgivaren återbetalar skall beloppet tas upp till be- skattning. Tekniskt sett är återbetalningen en form av återköp, varför beskattningen skall ske hos försäkringstagaren. Detta gäller även om beloppet betalas ut direkt till försäkringstagarens make. Som framgår av beskrivningen ovan av det individuella pensions- sparandet enligt lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande har en strävan vid utformningen av bestämmelserna för den nya sparformen varit att så nära som möjligt anknyta till reglerna för försäkringssparande. En skillnad är dock att all rätt till pension som tillkommer en make på grund av pensionssparavtal undantas från bodelning. Detta gäller oavsett om någon förmånstagare har förordnats eller inte. Resultatet av detta blir vid bodelning med anledning av äktenskapsskillnad att hela pensions- rätten blir att behandla på samma sätt som ålders- eller invalidpension enligt försäkring. En bestämmelse med denna innebörd har tagits in i 10 kap. 3 § tredje stycket . I en del fall kommer sålunda rätt till pension enligt pensionssparandet att undantas från bodelning i större utsträckning än vid försäkring. I de fall detta skulle medföra resultat som framstår som oskäliga bör enligt förarbetena jämkning kunna ske med tillämpning av bestämmelsen i 10 kap. 3 § sista stycket (prop. 1992/93:187 s. 122). Makarnas rätt att med stöd av 10 kap. 4 § avtala om att rätt till pension på grund av pensionsförsäkring skall ingå i bodel- ningen har också utvidgats till att omfatta rätt till pension på grund av pensionssparavtal. På motsvarande sätt har vederlagsregeln i 11 kap. 4 § kommit att omfatta också det fallet att en make använt sitt giftorättsgods för inbetalningar enligt ett pensionssparavtal. 5.3 Underhåll efter äktenskapsskillnad 5.3.1 Principerna för bestämmande av underhållsbidrag Bestämmelserna om underhåll efter äktenskapsskillnad fick sin nuva- rande utformning i sak vid översyn av reglerna om underhåll till barn och make (se prop. 1978/79:12 s. 138 f.). Endast smärre redak- jämkningar gjordes i samband med att reglerna upptogs i . Med stöd i den restriktiva praxis som utbildat sig och med anslutning till principen att äktenskapets rättsverkningar såvitt möjligt inte borde utsträckas till att gälla efter en äktenskapsskillnad slogs fast att huvudregeln borde vara att frånskilda betraktades som ekonomiskt oberoende av varandra. I enlighet härmed innehåller 6 kap. 7 § första stycket huvudregeln att varje make efter äktenskapsskillnad svarar för sin försörjning. Huvudregeln antogs kunna bidra till att makar inrättar sina förhållanden så att de är ekonomiskt oberoende av varandra. Den ansågs på så sätt kunna främja strävanden mot jämställdhet mellan könen. Departementschefen konstaterade emellertid vidare att det inte gick att bortse från att också främst de frånskilda kvinnorna ofta skulle komma att ha en påtagligt svag ekonomisk ställning. Särskilt gällde detta efter upplösningen av äldre äktenskap, som i högre grad präglats av den traditionella rollfördelningen mellan män och kvinnor. Men också i nyare äktenskap måste man räkna med att ena maken kunde ha ägnat avsevärd tid åt skötseln av hem och barn och därför kunde få svårt att efter en äktenskapsskillnad ge sig ut i förvärvslivet. Lagen borde med tanke på dessa fall innehålla bestämmelser som till skydd för den svagare parten modifierade den uppställda huvudregeln. Man kunde också uttrycka saken på det sättet att en viss underhållsskyldighet mot frånskild make var motiverad när äktenskapet begränsat möjligheterna för maken att försörja sig på egen hand. Bestämmelserna om underhållsskyldighet efter äktenskapsskillnad borde i första hand utformas så, att den frånskilda maken fick möjlighet att skaffa sig den ekonomiska självständighet som är eftersträvansvärd. Bidrag borde därför i allmänhet betalas bara och syfta till att ge den behövande maken möjligheter att genom utbildning och omskolning skaffa förvärvsarbete eller förbättra in- komsterna. Departementschefen ansåg emellertid att underhållsbidrag efter äkten- skapets upplösning undantagsvis borde komma i fråga än en övergångstid (prop. 1978/79:12 s. 140). Efter ett långvarigt äktenskap kunde det ibland vara svårt för den part som ägnat all sin tid åt skötseln av barn och hem att komma in i förvärvslivet. Till detta kunde ålder och sjukdom medverka. Även om denna make kunde skaffa sig en mindre egen inkomst, kunde det vara berättigat att den andra betalade ett visst bidrag .