prop · GL0345D5 · 1998-01-01 00:00:00 — Då detta, i motsats till vad som gäller enligt 1 kap. 3 c § , är ett obligatorium, bör däremot den bestämmelsen kvarstå. Bestämmelsen i andra stycket har sin motsvarighet i 42 kap. 18 § andra stycket och behövs därför inte. Lagrådet föreslår att paragrafens första stycke första meningen och andra stycket utgår. 12 § I andra stycket har gjorts en hänvisning till kostnadsregeln i 25 kap. 5 § som rätteligen torde avse 25 kap. 8 § samma balk. Under hänvisning till vad Lagrådet anfört vid sistnämnda lagrum föreslås att stycket utgår. 13 § I första stycket regleras handläggningen av mål i vilka ansökan görs enligt 21 kap. 1 § första stycket 5 om laglighetsprövning. Lagrådet förordar, mot bakgrund av sitt förslag vid 21 kap. 1 § om att innehållet i punkt 5 i den paragrafens första stycke skall föras över till övergångsregleringen till , att en bestämmelse motsvarande hänvisningen till nämnda punkt 5 tas in bland övergångsbestämmelserna till förevarande lag. Förslaget till lag om kungörelse, skriftväxling och delgivning i mål och ärenden enligt Skälet till att de föreslagna bestämmelserna anses böra tas in i en särskild lag framgår inte av lagrådsremissens allmänna motivering. Några författningskommentarer finns inte heller. Lagförslaget är således inte i det skick som kan krävas för en lagrådsgranskning. Även om det under föredragningen har upplysts att syftet med förslaget är att i undvika alltför detaljerade bestämmelser om kungörelseförfarandet och liknande - en synpunkt som Lagrådet i och för sig har förståelse för - har Lagrådet i avsaknad av motiv och författningskommentarer i remissen inte ansett sig bör avge något yttrande över förslaget. Allmänt sett bör dock påpekas att det framstår som oklart i vilken utsträckning bestämmelserna är avsedda att vara generellt tillämpliga eller begränsade till att gälla ansökningsmål. Förslaget till lag med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning 12 § I paragrafen ges betämmelser om rätt för en kommun att besluta om förelägganden. I 26 kap. förslaget till miljöbalk, som behandlar tillsynsfrågor, ges bestämmelser om rätten att besluta om förelägganden och förbud. Att förbudsbeslut inte nämns särskilt i förevarande paragraf torde bero på att ett förbud normalt meddelas genom ett föreläggande, t.ex. att. upphöra med en verksamhet. Det är önskvärt att samma uttryckssätt används i och i denna paragraf. Enligt Lagrådets mening är uttrycket "föreläggande och förbud" att föredra även i denna paragraf. Förslaget till lag om införande av 8 § Med bestämmelsen avses att lösa övergångsfrågor som uppkommer i anledning av de i föreslagna reglerna om skyldighet att avhjälpa skada eller olägenhet i miljön (2 kap. 7 §) och om ansvar för efterbehandling av förorenade områden, byggnader och anläggningar (10 kap. 2 § första stycket). Övergångsbestämmelsen föreslås bli inriktad på fall då verksamhetsutövare under tid före ikraftträdande men efter utgången av har bedrivit miljöfarlig verksamhet och verkningarna därav alltjämt pågår när balken träder i kraft. Bakgrunden till detta är enligt lagrådsremissen att det i fråga om sådan verksamhet finns en motsvarighet i gällande rätt i 5 § miljöskyddslagen, som ställer krav på de skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått som skäligen kan fordras för att förebygga eller avhjälpa olägenhet. I vissa speciella avseenden, där det i föreslås helt nya och för enskilda betungande förpliktelser om efterbehandling av förorenade områden, anses däremot den nya regleringen kunna tillämpas först beträffande åtgärder som vidtagits efter ikraftträdande. I lagrådsremissen (avsnitt 8.2) ges en beskrivning av rättsutvecklingen i fråga om skyldighet att avhjälpa skador och olägenheter. Därvid redovisas bl.a. bakgrunden till bestämmelserna i 5 § miljöskyddslagen och viss koncessionsnämnds- och regeringspraxis vid bestämmelsernas tillämpning samt - utförligt - Regeringsrättens meddelade dom i det s.k. , som gällde åläggande enligt miljöskyddslagen att genomföra saneringsåtgärder i förorenat vattendrag (RÅ 1996 ref. 57). Enligt remissen kan rättsläget vid tiden för senaste ändring av 5 § miljöskyddslagen, som beslöts och trädde i kraft , sammanfattas så att det ansågs kunna krävas av en tidigare utövare av miljöfarlig verksamhet att avhjälpa olägenheter av verksamheten även sedan driften av verksamheten upphört och att detta i princip hade ansetts gälla från miljöskyddslagens tillkomst. I remissen framhålls emellertid att regeringsrättsavgörande lett till att bilden av rättsläget har komplicerats. Mot denna bakgrund görs i lagrådsremissen bedömningen att det synsätt som präglar regler om ansvar för efterbehandling av förorenade områden snabbt bör få genomslag och att dessa regler därför med stöd av en övergångsbestämmelse bör tillämpas även på äldre miljöfarliga verksamheter och sådana verksamheter där driften är nedlagd. I frågan om hinder möter mot en övergångsreglering av föreslagen innebörd kan Lagrådet instämma i att regeringsformens förbud mot retroaktiv lagstiftning, som gäller brottspåföljd och annan rättsverkan av brott samt uttagande av skatt eller statlig avgift, inte träffar frågor inom de ämnesområden som övergångsregleringen skall avse. Lagrådsremissens motivresonemang går emellertid närmast ut på att övergångsregleringen inte kan sägas inkräkta på skyddet för verksamhetsutövares berättigade förväntningar om förutsättningarna för verksamhetens bedrivande och inte heller kan anses innefatta retroaktivitet i vedertagen bemärkelse. I dessa avseenden finner Lagrådet det svårt att följa argumentationen och slutsatserna. Sedan Regeringsrätten genom avgörande i plenum har slagit fast att vid tillämpning av 5 § miljöskyddslagen i dess lydelse före skyldighet inte kvarstår att avhjälpa olägenhet i fall då den miljöfarliga verksamheten upphört, bör detta förhållande enligt Lagrådets mening bilda utgångspunkt för överväganden om innehållet i den avsedda övergångsregleringen. Att rättsläget före regeringsrättsdomen i olika sammanhang har uppfattats vara ett annat än vad Regeringsrätten kom fram till utgör inte tillräckligt skäl för att i stället hänföra sig till den tidigare uppfattningen. Av den av Regeringsrätten gjorda uttolkningen av miljöskyddslagen i lydelsen följer att lagändringar, som f.ö. motiverades just av att oklarhet i rättspraxis ansetts råda om möjligheterna att kräva återställningsåtgärder av en verksamhetsutövare som upphört med sin verksamhet, inte - som uttalades i prop. 1987/ 88:85 - är att se enbart som ett förtydligande av vad som gällde . Regeringsrättens ställningstagande innebär vidare att det inte föreligger förutsättningar att tillämpa den regel om skyldighet att avhjälpa olägenheter som tillfogades 5 § miljöskyddslagen med ikraftträdande , i fall där verksamheten upphört genom överlåtelse innan lagändringen trädde i kraft. Lagrådet anser att det med hänsyn till vad som lagts fast genom Regeringsrättens dom inte kan bortses från att den nu förevarande övergångsbestämmelsen i vad den omspänner tiden har en tydlig retroaktiv karaktär. Det är dessutom fråga om en bestämmelse vars tillämpning ger upphov till betungande förpliktelser för enskilda. I det retroaktiva inslaget ligger bl.a. att rimliga anspråk knappast uppfylls på förutsebarhet vad gäller konsekvenserna för dem som tidigare utövat miljöfarlig verksamhet men upphört med verksamheten före ikraftträdandet av lagstiftning. På grund av det anförda bör enligt Lagrådets åsikt en alternativ lösning väljas som inte är förenad med påtagliga nackdelar från retroaktivitetssynpunkt. Den möjlighet som då bör ligga närmast till hands är att begränsa övergångsbestämmelsen till att omspänna endast tid fr.o.m. . Lagrådet förordar att så sker. Lagtekniskt fordrar detta endast att ersätts av 1989. I författningskommentaren framhålls att den föreslagna lagtextens uttryckssätt - att en verksamhetsutövare har bedrivit miljöfarlig verksamhet - knyter an till att det har varit fråga om faktisk drift av verksamhet. Detta krav på anknytning till den faktiska driften anges ha samband med att övergångsbestämmelsen syftar till en avgränsning mot tiden före miljöskyddslagens ikraftträdande , då någon motsvarighet till begreppet miljöfarlig verksamhet inte fanns i lagstiftningen. Fortsättningsvis redovisas i författningskommentaren att det enligt den föreslagna 9 kap. 1 § , liksom enligt miljöskyddslagen, blir verkningarna av verksamheten som är avgörande för om miljöfarlig verksamhet pågår eller ej, medan det saknar betydelse den faktiska driften har upphört. Vad som förespråkas i lagrådsremissen synes innebära att begreppet miljöfarlig verksamhet i samband med övergångsregleringen skall ges en i visst avseende snävare betydelse än vad som annars skall vara fallet. Enligt Lagrådets bedömning ger inte föreslagen lagtext tillräcklig grund för en sådan åtskillnad. Lagrådet anser vidare att författningskommentarens ståndpunkt - att det enligt gällande miljöskyddslag liksom enligt är verkningarna av en miljöfarlig verksamhet och inte upphörandet av verksamhetens drift som genomgående skall tillmätas relevans vid avgörande av om verksamheten alltjämt pågår - är alltför generellt formulerad. Uttalandet i detta avseende kan knappast anses vinna stöd i själva definitionen i lagstiftningen av miljöfarlig verksamhet. Att begreppet miljöfarlig verksamhet på sätt som framhålls i lagrådsremissen kan omfatta även markanvändning där det inte förekommer någon mänsklig aktivitiet - t.ex. vid en nedlagd soptipp där ytterligare föroreningar riskeras genom läckage - kan enligt Lagrådets mening inte tas till intäkt för någon allmängiltig slutsats avseende andra tänkbara situationer av föroreningar härrörande från upphörd verksamhet. Utgången i ger inte heller belägg för att författningskommentarens generella ståndpunkt motsvarar nuvarande rättsläge. I anslutning härtill kan framhållas att det inte kommer att finnas behov av att tolkningsvis ge det till överförda begreppet den angivna generella innebörden för fall när verksamheten upphört, eftersom balken föreslås uttryckligen lägga ansvar för avhjälpande av olägenheter och för efterbehandling även på den som har bedrivit verksamhet. Under alla förhållanden är det angeläget att undvika att visst uttryck som används på ett ställe i miljöbalkskomplexet anses ha en speciell innebörd som avviker från vad motsvarande uttryck betyder på andra ställen i samma komplex. Det bör också, med utgångspunkt i att gällande reglering av miljöfarlig verksamhet föreslås bli överförd i grunden oförändrad, vara följdriktigt att bedrivande av miljöfarlig verksamhet ges ett enhetligt innehåll i och promulgationslagen. De avgränsningsbehov som i remissen anförs som skäl för att lägga in en särskild betydelse i de valda ordalagen i övergångsbestämmelsen torde för övrigt inte kvarstå, om Lagrådets uppfattning om vilken tidsperiod övergångsbestämmelsen bör kunna omfatta godtas. 10 § I paragrafen föreskrivs att strandområden som vid utgången av ingick i fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan inte skall omfattas av strandskydd enligt , om det inte bestäms något annat. Paragrafen motsvarar punkt 4 i övergångsbestämmelserna till ändringar i naturvårdslagen, som innebar att områden som ingick i fastställda planer undantogs när det generella strandskyddet infördes. Enligt motiven har frågan om vad som skall gälla med avseende på strandskyddet när en äldre plan upphävs varit oklar. För framtiden avses motsvarande oklarhet bli undanröjd genom 7 kap. 15 § tredje stycket förslaget till miljöbalk, där det föreskrivs att strandskydd återinträder, om detaljplan eller områdesbestämmelser upphävs. I motiven till förevarande paragraf hänvisas till nämnda princip även när det gäller de områden som omfattas av sådana äldre planer som paragrafen tar sikte på. I den mån denna hänvisning avses ge uttryck för tanken att regel skall få tillämplighet även på områden som omfattades av en plan vid utgången av saknas emellertid täckning härför i övergångsbestämmelsen. I avsaknad av särskild föreskrift om annat får den föreslagna regleringen liksom den nuvarande antas innebära att strandområden som vid utgången av 1975 ingick i fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan aldrig kommer att omfattas av strandskydd med mindre än att något annat bestäms. 15 § Enligt paragrafens första mening skall vid tillämpning av 10 kap. 2 § andra stycket inte sådan medverkan till föroreningens uppkomst som ägt rum före ikraftträdande beaktas. Lagrådet har i det föregående föreslagit att 10 kap. 2 § andra stycket i förslaget till miljöbalk utgår. Godtas detta förslag bör även första meningen av förevarande paragraf utgå. 17 § I anslutning till 11 kap. 17 § samt vid 16 kap. 2 §, 21 kap. 1 § och 24 kap. 1 § har Lagrådet föreslagit att behövliga bestämmelser om det ålderdomliga vattenrättsliga institutet laglighetsprövning tas in bland övergångsbestämmelserna till balken i stället för i själva balken. Om detta godtas, bör i förevarande paragraf föras in motsvarigheter till remissförslagets bestämmelser i 11 kap. 17 § . Lämpligen kan också i paragrafen tas in en bestämmelse som medger att lagligförklaring får förenas med villkor, dvs. motsvarigheten till vad som föreslagits beträfffande lagligförklaring i 16 kap. 2 § . Första - fjärde styckena i paragrafen skulle då kunna ges förslagsvis följande lydelse. "Om ett vattenföretag har utförts utan tillstånd enligt vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre lagstiftning, får den som bedriver verksamheten begära prövning av dennas laglighet hos miljödomstolen. Begärs tillstånd att ändra en vattenanläggning som har utförts utan tillstånd före ikraftträdande, skall ansökan göras om prövning av anläggningens laglighet. Andra stycket gäller också när ansökan görs enligt 28 kap. 12 § om att få använda någon annans anläggning. Den som gör en sådan ansökan får även begära prövning av anläggningens laglighet. En lagligförklaring får förenas med villkor." En konsekvens av detta skulle bli att den bestämmelse som enligt remissen upptas i paragrafen får bilda ett femte stycke eller, hellre, en egen 18 § med åtföljande förskjutning i paragrafnumreringen. Bestämmelsen bör enligt Lagrådets mening avse lagligheten av ett vattenföretag och inte endast av en vattenanläggning. Miljöbalksförslagets bestämmelse i 21 kap. 1 § första stycket 5 om att mål om prövning av lagligheten av annan utövad vattenverksamhet än sådan markavvattning som skall prövas av länstyrelse utgör ansökningsmål bör kunna få sin motsvarighet i en egen paragraf bland de särskilda övergångsbestämmelserna till 16 - 23 kap. . En motsvarighet till den föreslagna bestämmelsen i 24 kap. 1 § andra stycket - att det beträffande lagligförklaring gäller detsamma som föreskrivs om tillstånd i 24 kap. - bör föras till de särskilda övergångsbestämmelserna till sistnämnda kapitel. 19 § Skälet till den föreslagna bestämmelsen anges i motiven (avsnitt 10.6), med hänvisning till SOU 1993:66, vara att det ibland har framförts att det konstitutionella underlaget för äldre renhållningsordningar är något tveksamt. Det anses därför lämpligt att införa en särskild övergångsregel som bekräftar deras fortsatta giltighet. Av det nämnda betänkandet framgår inte vari den konstitutionella tveksamheten i fråga om renhållningsordningarna skulle bestå. Den torde dock hänga samman med att dessa innehåller föreskrifter av normkaraktär. Det kan då hävdas att överlåtande av sådan normgivningsmakt till kommunerna skall ske enligt 8 kap. 7 och 11 §§ regeringsformen, dvs. att bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter och medger att regeringen får överlåta till kommuner att meddela bestämmelser i ämnet. Bestämmelserna i renhållningslagen att det för varje kommun skall finnas en renhållningsordning som skall antas av kommunfullmäktige har inte tillkommit på det sättet. Enligt 9 och 11 §§ i den lagen åläggs kommunfullmäktige att anta en renhållningsordning, som skall innehålla kommunens föreskrifter om avfallshantering och en avfallsplan. Motsvarande bestämmelser föreslås i 15 kap. 10 och 11 §§ (jfr Lagrådets yttrande under dessa paragrafer). Om bestämmelserna om renhållningsordning i renhållningslagen inte skulle anses konstitutionellt godtagbara, vilket i så fall gäller också förslagen i , skulle en övergångsbestämmelse som den föreslagna inte kunna reparera den konstitutionella bristen. De äldre renhållningsordningarna skulle inte därigenom få "fortsatt giltighet". Den, som det påstås, ibland uttalade tveksamheten rörande renhållningsordningarnas konstitutionella underlag är emellertid enligt Lagrådets mening inte tillräcklig för att grundlagsbestämmelser i något väsentligt hänseende skall anses ha åsidosatts vid tillkomsten av renhållningsordningarna och att felet är så uppenbart att de inte enligt 11 kap. 14 § regeringsformen skall tillämpas. Ett väsentligt argument för att renhållningslagens giltighet i detta hänseende inte kan ifrågasättasär att Regeringsrätten haft att pröva mål som rört renhållningsordningar utan att finna dem strida mot regeringsformens bestämmelser om normgivningsmakten. Att frågan väckts framgår av pleniavgörandet RÅ 1988 ref. 32, där en skiljaktig ledamot utvecklade sin uppfattning att det i 9 § renhållningslagen intagna åläggandet för kommunerna att meddela föreskrifter stred mot 8 kap. 3, 7 och 11 §§ regeringsformen. Vidare kan nämnas att Regeringsrätten i rättsfallet RÅ 1989 ref. 58 fann att vissa generella föreskrifter som beslutats av en nämnd saknade laga verkan, därför att de skulle ha meddelats i renhållningsordning som beslutats av kommunfullmäktige. På grund av det anförda finner Lagrådet att, vilken ställning som än intas i den konstitutionella frågan, den aktuella övergångsbestämmelsen inte endast är obehövlig utan också missvisande. Lagrådet förordar därför att bestämmelsen utgår. 22 § Enligt paragrafen gäller äldre bestämmelser i fråga om överklagande och krav på prövningstillstånd, om en dom eller ett beslut har meddelats före ikraftträdande liksom i det fallet att en dom eller ett beslut har meddelats av en allmän förvaltningsdomstol efter balkens ikraftträdande. Motsättningsvis kan slutas att ett beslut som efter ikraftträdande har meddelats av en länsstyrelse eller eljest av en annan statlig myndighet än skall överklagas till miljödomstol, om beslutet har fattats med stöd av någon av de lagar som upphävs genom 2 § och ett beslut i motsvarande fråga enligt skall överklagas till sådan domstol. Av motiven framgår också att detta är avsikten. Detta följer emellertid inte av någon föreskrift i promulgationslagen; enligt 6 § är tvärtom huvudregeln att mål och ärenden som har inletts före ikraftträdande skall handläggas enligt äldre bestämmelser. Lagrådet föreslår därför att paragrafen kompletteras med en regel för här avsedda fall. Avsikten är att övergångsvis skall bestå till dess att regeringen förordnar om ikraftträdande av 21 §. Av remissen kan inte utläsas vad som avses gälla i fråga om överklagande av sådana beslut av denna nämnd som meddelas efter ikraftträdande. Mest följdriktigt synes emellertid vara om sådana beslut överklagas till . Även i detta hänseende bör paragrafen i så fall kompletteras. Det möter svårigheter att, utan en sådan genomgång av de genom 2 § upphävda lagarna som inte kan ankomma på Lagrådet, formulera bestämmelser i ämnet fullt tydligt. Förslagsvis kan emellertid förevarande paragraf kompletteras med ett andra stycke av följande lydelse. "Beslut som efter ikraftträdande meddelas av statlig förvaltningsmyndighet enligt någon av de lagar som upphävs genom 2 § skall överklagas till miljödomstol, om ett beslut i motsvarande fråga enligt skall överklagas till sådan domstol. Beslut som efter ikraftträdandet meddelas av skall dock överklagas till ." 23 § Enligt paragrafen skall domar och beslut som en tingsrätt eller en fastighetsdomstol meddelar efter ikraftträdande i frågor som regleras i 31 eller 32 kap. överklagas till . Det gäller här främst frågor om ersättning vid ingripande av det allmänna och om ersättning för miljöskada. Ett avgörande som innefattar prövning av en sådan fråga kan emellertid omfatta även andra frågor som faller utanför behörighet sådan denna reglerats i . Så t.ex. har fastighetsdomstol enligt 12 § miljöskadelagen möjlighet att kumulera ett miljöskademål med andra mål. Uppenbarligen kan inte komma i fråga att olika delar av avgörandet skall överklagas till skilda instanser. I vissa fall torde frågan kunna lösas genom att målen särskiljs, men detta kan inte alltid förutsättas vara lämpligt eller ens möjligt. Lämpligen bör den lösningen väljas att hela avgörandet skall överklagas till så snart någon sådan fråga som här avses har prövats genom avgörandet oberoende av om avgörandet även rör andra spörsmål. Detsamma bör gälla i fråga om beslut under rättegången i sådana mål vari en fråga som avses skall prövas. Med hänvisning till det anförda föreslår Lagrådet att paragrafen erhåller följande lydelse. "och beslut som en tingsrätt eller en fastighetsdomstol meddelar efter ikraftträdande och som innefattar prövning av frågor som regleras i 31 och 32 kap. överklagas till . Detsamma gäller i fråga om beslut under rättegången i mål vari sådan fråga skall prövas." 27 § I fråga om denna paragraf hänvisar Lagrådet till vad som har anförts vid 16 kap. 10 § . Vad Lagrådet där har uttalat synes inte nödvändigtvis behöva hindra att den föreslagna regeln införs med sikte på äldre förhållanden. 28 § Enligt paragrafen skall bestämmelserna om återkallelse av tillstånd i 24 kap. 3 och 4 §§ gälla också vattenanläggningar som har kommit till före balkens ikraftträdande, och detta även om någon domstols eller annan myndighets tillstånd inte har behövts och inte heller har lämnats. Bestämmelserna om återkallelse av tillstånd kan emellertid uppenbarligen inte tillämpas i sådana fall då tillstånd inte har meddelats. Avsikten med den föreslagna regeln i denna del torde vara att säkerställa att erforderliga förelägganden skall kunna meddelas även i sådana fall då det inte föreligger något tillståndsbeslut. Detta kan emellertid ske med stöd av 26 kap. 9 § . Såvitt avser de fall åter då tillståndsbeslut har meddelats före balkens ikraftträdande följer det av 5 § förevarande lagförslag att 24 kap. 3 och 4 §§ kommer att kunna tillämpas. Lagrådet föreslår därför att paragrafen utgår. 32 § I paragrafen föreskrivs att omprövning enligt 24 kap. 5 § första stycket 11 får göras även när anordningar har vidtagits eller villkor har meddelats till skydd för fisket med stöd av motsvarande bestämmelser enligt äldre lag. Detta följer emellertid redan av föreskriften i 5 § förevarande lag om att beslut om bl.a. villkor skall anses vara meddelade enligt . Paragrafen bör därför utgå. Förslagen lämnas utan erinran. Regeringens proposition 1997/98:45 Regeringen överlämnar denna proposition till . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 531 Regeringen föreslår att 531 Rättsdatablad 532 2 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att Författningsrubrik Bestämmelser som inför, ändrar, upp- häver eller upprepar ett normgivnings- bemyndigande Celexnummer för bakomliggande EG- regler 1 kap. 5 §, 5 kap. 1, 5 och 7 9 §§, 6 kap. 1, 2, 4, 6 och 13 §§, 7 kap. 3 7, 11, 12, 14, 15, 19 23, 27, 30 och 31 §§, 8 kap. 1 4 §§, 9 kap. 4 8 och 10 12 §§, 10 kap. 14 §, 11 kap. 13 och 14 §§, 12 kap. 5, 6, 8 10 och 12 §§, 13 kap. 2, 9, 11 och 14 18 §§, 14 kap. 1, 9 13, 15, 16, 18 21 och 23 25 §§, 15 kap. 1, 6, 7, 9 11, 16, 19 29 och 33 §§, 16 kap. 2 §, 20 kap. 6, 7 och 11 §§, 26 kap. 3 6, 19 och 20 §§, 27 kap. 1, 2, 4 och 7 §§, 30 kap. 2 och 10 §§, 33 kap. 1 §. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Lagen med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning 6 kap. 1 §, 7 kap. 22 § , 9 kap. 7 § 3 och 13 §§ 1997/98:45 Bilaga 1