prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — Det är dock viktigt att framhålla att sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd och den får inte urholkas så att den får en annan innebörd än vad som avsågs när domstolen beslutade sin dom. Det naturliga är att utrymmet för utslussning ökar i slutet av verkställighetstiden. Utslussningen kan inledas genom att den dömde ges möjlighet till vistelse under öppnare former. Den som vistats under öppnare former bör därefter också ges möjlighet att vistas utanför det särskilda ungdomshemmet i allt större utsträckning. Begreppet vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet används i detta sammanhang som en samlande beteckning för flera olika alternativ. En sådan vistelse kan bestå i en kortare permission vid ett visst tillfälle eller i en sammanhängande permission i sträck. Det kan också vara fråga om att den dömde medges att vistas utanför det särskilda ungdomshemmet under en för att delta i dagliga aktiviteter som kan antas underlätta anpassningen till samhället. Det kan t.ex. vara fråga om behandling, utbildning eller annan liknande verksamhet utanför institutionen. Det kan även vara fråga om att den dömde placeras utanför det särskilda ungdomshemmet för att han skall kunna bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta anpassningen. En motsvarande möjlighet finns i 34 § KvaL. Det krav som bör ställas är att placeringen är förenad med någon slags strukturerad verksamhet vars syfte är att främja den unges anpassning i samhället. Det bör naturligtvis inte förekomma att den unge placeras i eget boende eller i föräldrahemmet, då en sådan placering skulle urholka påföljdens innehåll. De olika formerna för vistelse utanför hemmet bör regleras i en gemensam bestämmelse i verkställighetslagen och denna bör utformas så att den ger utrymme för flexibla och ändamålsenliga lösningar. Beslut om när och i vilken utsträckning sådan vistelse skall medges fattas av efter samråd med socialnämnden i den dömdes hemkommun. I fråga om placering utanför det särskilda ungdomshemmet fordras att socialnämnden i den dömdes hemkommun samtycker till en sådan placering eftersom det är kommunen som får svara för kostnaderna för detta. Vid prövningen av huruvida sådan vistelse bör medges skall beaktas vad som anförts ovan om dels intresset av att förbereda den unge inför frigivningen, dels de begränsningar som följer av att sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd. Den tid som den dömde ges tillfälle till vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet skall inräknas i verkställighetstiden på motsvarande sätt som gäller i fråga om § 34-placering. Beslut om vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet bör vid behov kunna förenas med särskilda villkor. Den dömde bör exempelvis kunna åläggas att hålla sig fri från droger och andra berusningsmedel, att underkasta sig erforderlig vård och behandling, att hålla kontakt med viss person vid det särskilda ungdomshemmet, att besöka eller att delta i utbildning. Det kan inte heller uteslutas att det ibland finns behov av föreskrift om förbud för den dömde att uppehålla sig på viss plats eller att ta kontakt med vissa personer. Behovet av villkor skall prövas av efter samråd med socialnämnden. Det bör självfallet inte finnas något hinder mot att ge den unge särskilda föreskrifter under en redan påbörjad vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet. Det bör betonas att den som medgivits sådan vistelse alltjämt är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. Han skall snabbt kunna återföras till hemmet om han bryter mot en meddelad föreskrift eller missköter sig på annat sätt. Vistelsen utanför hemmet måste därför anordnas så att företrädare för det särskilda ungdomshemmet kan följa den unges förehavanden. Som framhålls ovan bör utslussningen planläggas gemensamt av och på den unges hemort. Det särskilda ungdomshemmet skall behålla behandlingsansvaret för den unge när han vistas utanför hemmet, men ansvaret för hans omedelbara behov av bostad, ekonomiskt stöd samt sociala och medicinska behandlingsinsatser åvilar då . Bestämmelser om hälso- och sjukvård I KvaL finns bestämmelser om hälso- och sjukvård för intagna i anstalt. En motsvarande bestämmelse i fråga om den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård bör tas in i verkställighetslagen. LVU innehåller en bestämmelse om att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen och är verksam vid ett särskilt ungdomshem och som får kännedom om att den unge har en sådan smittsam sjukdom som enligt smittskyddslagen (1988:1472) utgör en samhällsfarlig sjukdom skall underrätta föreståndaren för hemmet, om det inte står klart att det inte finns någon risk för smittspridning. En liknande bestämmelse finns i KvaL. En sådan bestämmelse bör finnas även i fråga om den som är intagen på det särskilda ungdomshemmet på straffrättslig grund. En motsvarande bestämmelse bör därför tas in i verkställighetslagen. Det kan inte uteslutas att de ungdomar som kan bli föremål för den nya påföljden kan ha så svåra psykiska problem att det är nödvändigt med kvalificerad psykiatrisk vård. Lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård bör därför omfatta även den grupp som blir föremål för den nya påföljden på motsvarande sätt som för den som är intagen i kriminalvårdsanstalt. LVU innehåller bestämmelser som ger den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem rätt att beträffande den som är föremål för omhändertagande enligt LVU under vissa förhållanden begära biträde av polisen. Den som förestår vården kan begära polishandräckning för att efterforska och återhämta en intagen. Biträde kan också lämnas för att ombesörja en förflyttning av den intagne. En motsvarande bestämmelse avseende den nu aktuella gruppen är nödvändig för att säkerställa bland annat att den dömde inte kan hindra verkställigheten. En bestämmelse bör därför föras in i verkställighetslagen som gör det möjligt för den som ansvarar för vården vid det särskilda ungdomshemmet att begära biträde av polisen för att efterforska eller återhämta den som dömts till sluten ungdomsvård om den unge avvikit eller för att ombesörja någon förflyttning av honom. Underrättelse till målsägande om frihetsberövade personer Av 35 § KvaL följer att målsäganden skall kunna begära att få bli underrättad om var en intagen befinner sig i vissa angivna fall. Någon motsvarande skyldighet föreligger inte såvitt avser den som undergår vård enligt LVU. Denna fråga har behandlats bl.a. i betänkande 1993/94 SoU 1 utan att ha erhållit någon lösning. Underlag saknas för att i detta lagstiftningsärende ta ställning till frågan om underrättelse avseende dem som är omhändertagna enligt LVU. Däremot bör en sådan skyldighet införas avseende den som döms till sluten ungdomsvård. Införandet av den nya påföljden sluten ungdomsvård kommer i princip att innebära att de unga lagöverträdare som döms till fängelse i stället kommer att dömas till sluten ungdomsvård. Brottsoffrens ställning bör inte försämras för att den berörda kategorin döms till en annan frihetsberövande påföljd. Regeringen anser därför att det i verkställighetslagen bör införas en bestämmelse motsvarande den som finns i 35 § KvaL. Den närmare innebörden och omfattningen av kriminalvårdens underrättelseskyldighet enligt 35 § KvaL har varit föremål för JO:s prövning. JO har konstaterat att ett flertal problem kan uppstå vid tillämpningen av denna bestämmelse och att dessa inte uppmärksammades i samband med att bestämmelsen infördes. har med anledning av tillämpningsproblemen och JO:s beslut kommit in med en framställning till om ändring av reglerna rörande underrättelseskyldigheten till målsäganden enligt 35 § KvaL. Med anledning härav föreslår regeringen i en lagrådsremiss, Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen m.m., att kriminalvårdens skyldighet att underrätta målsäganden enligt denna paragraf anpassas till sådana fall när den fyller ett verkligt behov. En bestämmelse om underrättelseskyldighet bör utformas med beaktande av de ändringar regeringen föreslår i fråga om kriminalvårdens underrättelseskyldighet. Det innebär att om den dömde avtjänar sluten ungdomsvård för ett brott som riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, så skall målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om vid vilket särskilda ungdomshem den dömde befinner sig samt om han förflyttas, vistas utanför det särskilda ungdomshemmet eller rymmer. En underrättelse behöver dock inte lämnas om en underrättelse på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig. Detsamma gäller när en underrättelse på goda grunder kan antas allvarligt äventyra den dömdes egen säkerhet. En underrättelse bör lämnas och bör utformas på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Beslutanderättten i vissa frågor och överklagande av sådana beslut Som framgår ovan är genomförandet av verkställigheten förenat med flera olika beslut. Beslut enligt den föreslagna verkställighetslagen fattas av . I frågor som av praktiska skäl inte bör fattas på central nivå bör genom interna föreskrifter kunna delegera beslutanderätten till den som förestår vården vid det särskilda ungdomshemmet. Vid behov bör styrelsen även kunna delegera beslutanderätten i sådana frågor till någon annan tjänsteman inom organisationen än den som förestår vården vid det särskilda ungdomshemmet. Beslut i särskilda fall bör få överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätten. Av 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) följer att sekretess gäller på område. Huvudregeln är att det råder sekretess om den enskildes presonliga förhållanden. Av bestämmelsen följer att den verksamhet som bedrivs med stöd av LVU omfattas av sekretessen. Den nya grupp av personer som kommer att vara placerade vid de särskilda ungdomshemmen bör också omfattas av samma sekretessbestämmelser. Ett tillägg bör därför göras till denna paragraf av vilken framgår att bestämmelsen omfattar även denna grupp. Från huvudregeln görs det viktiga undantaget att beslut om omhändertagande och beslut om vård utan samtycke alltid är offentliga. Detta har motiverats med att ett beslut om frihetsberövande åtgärder är så ingripande att de inte bör vara undantagna från insyn. Detsamma bör gälla i fråga om beslut om sluten ungdomsvård. De inskränkningar i meddelarfriheten som följer av 16 kap. 1 § sekretesslagen bör i likhet med vad som gäller i fråga om uppgift om verkställigheten av beslut om omhändertagande eller belut om vård utan samtycke inte gälla i fråga om uppgift om verkställighet av sluten ungdomsvård. 10.8 Konkurrensfrågor Regeringens förslag: Påföljden sluten ungdomsvård skall omfattas av regleringen i 34 kap. . Promemorians förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: har påtalat att det bör vara möjligt att låta en tidigare utdömd sluten ungdomsvård avse nya brott trots att brotten har begåtts efter . Skälen för regeringens förslag: Ett införande av påföljden sluten ungdomsvård ger upphov till vissa konkurrensfrågor av det slag som behandlas i 34 kap. . Påföljdens utformning som ett tidsbestämt frihetsberövande påkallar regler för hur domstolen skall hantera påföljdsfrågan när den som dömts till sluten ungdomsvård har begått även annat brott eller har dömts till annan påföljd som skall verkställas som sluten ungdomsvård. Bestämmelsen i 34 kap. 1 § innehåller de centrala reglerna för den konkurrenssituation som föreligger då någon som tidigare dömts till påföljd har begått ytterligare brott. Om den tidigare påföljden är fängelse, villkorlig dom eller skyddstillsyn, kan domstolen förordna att den tidigare utdömda påföljden skall avse även det andra brottet, döma särskilt till påföljd för det andra brottet eller undanröja den tidigare påföljden och i stället döma till påföljd av annan art för samtliga brott. Bestämmelsen gäller inte när den tidigare påföljden är överlämnande till särskild vård. Skälet härtill är att de nuvarande överlämnandepåföljderna är sådana att det inte har ansetts föreligga något praktiskt behov av att kunna undanröja det tidigare utdömda överlämnandet (NJA II 1962 s. 522). Det har också framhållits att ett sådant undanröjande inte skulle förhindra kompetenskonflikter vid verkställighet av skilda påföljder, eftersom domstolen inte har möjlighet att besluta om att den vård som ges efter överlämnandet skall upphöra. Förhållandena är annorlunda beträffande påföljden sluten ungdomsvård. Redan den omständigheten att påföljden innebär ett på straffrättslig grund tidsbestämt frihetsberövande innebär att det finns ett praktiskt behov av regler som gör det möjligt att undvika att skilda reaktionsformer tillämpas mot den dömde. Det finns dessutom behov av en reglering som ger domstolen möjlighet att undvika otillfredsställande resultat av att åtal som hade kunnat handläggas i ett sammanhang på grund av tillfälligheter handläggs i skilda rättegångar. Det nu sagda innebär att den föreslagna frihetsberövande påföljden i en konkurrenssituation bör kunna hanteras på de sätt som anges i 34 kap. 1 § . Paragrafen bör därför ändras så att den äger tillämpning även när någon som dömts till sluten ungdomsvård skall dömas för ytterligare brott. För tillämpningen av 34 kap. 1 § finns vissa bestämmelser i kapitlets 2-6 §§. Liknande bestämmelser bör ges för det fallet att den tidigare påföljden är sluten ungdomsvård. Bestämmelsen härom bör föras in i 34 kap. och ges ett innehåll som i huvudsak motsvarar vad som gäller när den tidigare påföljden är fängelse . Det förhållandet att den nya påföljden är förbehållen endast en viss åldersgrupp de som begått brott innan de fyllt samt det förhållandet att tidsbegränsningen för sluten ungdomsvård finns i den särskilda påföljdsbestämmelsen, till skillnad från fängelse där tidsbegränsningen finns i de särskilda straffbuden, leder emellertid till vissa komplikationer. Något hinder mot att förordna att tidigare utdömd sluten ungdomsvård skall avse brott som har begåtts även efter föreligger inte. Den nya bestämmelsen behandlas närmare i författningskommentaren liksom de ändringar som erfordras i kapitlets övriga paragrafer. Tillämpningen av konkurrensreglerna i 34 kap. förutsätter att domstolen har kännedom om de påföljder som tidigare dömts ut avseende den unge. avseende sluten ungdomsvård bör därför antecknas i kriminalregistret. 10.9 Förhållandet till lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga Regeringens förslag: Aktualitetskravet i 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga tonas ned avseende dem som dömts till sluten ungdomsvård. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några remissinstanser som yttrat sig är kritiska till att aktualitetskravet tonas ned och har avstyrkt förslaget i denna del. har anfört att det bör framgå av lag att huvudregeln bör vara att socialnämnden skall besluta att pågående vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) skall upphöra om den unge döms till den nya frihetsberövande påföljden. anser att det inte föreligger något skäl att inte låta vården fortgå utan att det tvärtom blir tydligare för den unge att låta vården bestå. Några remissinstanser har påpekat att det är av största vikt att det i lagtext klargörs vilka regler som gäller vid verkställigheten i de fall den unge är föremål för parallell vård. Skälen för regeringens förslag: Det kan på goda grunder antas att vissa av de ungdomar som blir föremål för sluten ungdomsvård som påföljd för brott också kan vara aktuella för vård enligt LVU. Det finns därför anledning att något beröra den situationen att en ungdom som undergår vård med stöd av LVU döms för brott till sluten ungdomsvård. När förvaltningsdomstolen har beslutat om vård med stöd av LVU övergår ansvaret för vården på socialnämnden. Av 13 § LVU följer att nämnden noga skall följa vården av den unge och att nämnden fortlöpande skall pröva om vård med stöd av denna lag fortfarande behövs. Så snart de förhållanden som föranlett vården inte längre föreligger, skall nämnden besluta om vårdens upphörande. Detta följer av 21 § LVU. Den omständigheten att den unge dömts till sluten ungdomsvård som påföljd för brott bör påverka socialnämndens bedömning av huruvida behovet av LVU-vård kvarstår. Det saknas dock anledning att lagstifta om vilka konsekvenser ett sådant överlämnande bör få för LVU-vården. bör vara fri att besluta efter vad som är mest ändamålsenligt i det enskilda fallet. Det kan inte uteslutas att omständigheterna ibland är sådana att beslutet om LVU-vård bör fortsätta att gälla trots att den unge dömts till sluten ungdomsvård. Så kan exempelvis vara fallet vid relativt korta verkställighetstider och om den unge kan antas vara i behov av fortsatt tvångsvård efter fullgjord verkställighet. Beslutet om LVU-vård bör således kunna bestå, om det bedöms nödvändigt för att säkerställa kontinuiteten och långsiktigheten i vården. En sådan möjlighet kan dessutom bidra till att motverka risken för att den som är föremål för LVU-vård begår brott i syfte att få en tidsbestämd och kanske kortare vårdtid. När den som överlämnas till vård vid särskilt ungdomshem är föremål för LVU-omhändertagande kommer olika regelsystem att gälla under verkställigheten. Eventuella svårigheter härmed skall dock inte överdrivas. Ovan har konstaterats att flertalet av de nuvarande reglerna för genomförandet av LVU-vård vid särskilt ungdomshem också bör gälla för den som döms till sluten ungdomsvård. Om den som döms till sluten ungdomsvård redan är intagen på ett sådant hem till följd av pågående LVU-vård, bör verkställigheten av påföljden räknas som påbörjad först när domen vunnit laga kraft eller annars får verkställas. kan inte ta ut någon avgift från kommunerna för vård enligt LVU som den unge är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. Påföljden sluten ungdomsvård aktualiserar en särskild fråga beträffande utformningen av 3 § LVU. Av denna bestämmelse följer att den unge skall beredas vård med stöd av lagen om han utsätter sin egen hälsa eller utveckling för påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. För ett ingripande krävs att det inte är fråga om en obetydlig, oklar eller avlägsen risk för den unge utan om en klar och konkret risk för skada (prop. 1989/90:28 s. 62). Det fordras således att risken har en viss intensitet och aktualitet. Vissa av de ungdomar som döms till sluten ungdomsvård kommer att vara i behov av fortsatt tvångsvård vid verkställighetstidens slut och det kan därför ur ett behandlingsperspektiv vara önskvärt att fortsatt vård får ges med stöd av LVU. Det kan inte uteslutas att främst aktualitetskravet ibland kan begränsa möjligheterna att få till stånd ett beslut om tvångsvård i denna situation, då den unge genom frihetsberövandet varit förhindrad att genom sitt beteende påvisa behovet av tvångsvård. Detta talar för att bestämmelsen i 3 § LVU bör kompletteras så att aktualitetskravet tonas ner beträffande den som dömts till sluten ungdomsvård med stöd av 31 kap. 1 a § . Motiven för ett sådant tillägg till 3 § LVU är uteslutande behandlingsmässiga. Värdet av tillägget till 3 § LVU ligger i att samhället får bättre möjligheter att säkerställa kontinuiteten i vården av dem som är i behov av tvångsvård än vad den utdömda påföljden medger. Samhällets särskilda ansvar för utsatta barn och ungdomar bör inte tillåta en ordning som ger utrymme för risken att vården kan fortsätta först sedan den unge genom sitt beteende utanför det särskilda ungdomshemmet visat att han är i behov av fortsatt vård. En utökning av möjligheterna till fortsatt tvångsvård av den unge kan dessutom antas ha en viss behandlingsmotiverande effekt genom att den unge riskerar fortsatt tvångsvård om vårdbehovet kvarstår efter fullgjord verkställighet. För att minimera risken för att skillnaden mellan samhällets straffrättsliga reaktion och LVU-vården suddas ut bör beslutet om tvångsvård föregås av en fullständig prövning av samma slag som vid beslut enligt första stycket i förevarande paragraf. Beslutet bör således fattas av förvaltningsdomstol efter ansökan av socialnämnden i vanlig ordning. Tillägget bör dessutom utformas så att vård får beslutas endast om det vid verkställighetens slut föreligger ett uppenbart behov av LVU- vård för att den dömde inte skall löpa en sådan risk som anges i den nuvarande 3 § LVU. Det måste således även i nu avsedda fall föreligga tungt vägande skäl för att den unge skall underkastas ett beslut om tvångsvård. Det skall föreligga en klar och konkret risk för att den unge annars skulle riskera sin hälsa eller utveckling genom sådant beteende som avses i bestämmelsen. 11 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: De nya reglerna skall träda i kraft . Äldre bestämmelser om villkorlig frigivning enligt 26 kap. 6 och 6 a §§ skall dock tillämpas beträffande dem som före ikraftträdandet döms till fängelse som uppgår . Beslut om senareläggning av villkorlig frigivning enligt 26 kap. 7 § får endast grundas på förhållanden som har inträffat efter ikraftträdandet. Bestämmelserna i 26 kap. 10 § skall tillämpas i sin äldre lydelse när villkorlig frigivning har ägt rum före ikraftträdandet. Reglerna om förverkande av villkorligt medgiven frihet enligt 34 kap. 4 § skall tillämpas i sin äldre lydelse vid återfall i brott som skett före ikraftträdandet. De nya bestämmelserna om innehållet i påföljden överlämnande till vård inom görs tillämpliga också i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. Detsamma gäller beträffande den nya påföljden sluten ungdomsvård. förslag: Kommittén har förordat att övergångsbestämmelserna utformas på sätt ett som i huvudsak överensstämmer med regeringens förslag. Kommittén har dock inte lagt fram något förslag till författningstext i denna del. Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat utan erinran vad kommittén har anfört beträffande utformningen av övergångsbestämmelserna. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt promemorian behövs dock inte någon uttrycklig övergångsbestämmelse. Vidare skulle enligt promemorieförslaget reformen kunna träda i kraft . Remissinstanserna: Endast ett fåtal instanser har yttrat sig i denna del. Länsrätten i län påpekar att det måste finnas tid för förberedelsearbete innan en reform träder i kraft. framhåller att förslaget till ny påföljd för unga lagöverträdare kräver nämnvärda ändringar av styrelsens registerhållning som tillgängliga resurser på detta område behövs bl.a. för att säkerställa sekelskiftesanpassningen. Med hänsyn härtill kan enligt uppfattning den nya påföljden inte införas före , om inte styrelsen tillförs extra resurser för ändamålet. Skälen för regeringens förslag: har föreslagit en genomgripande reform av straffsystemet som bl.a. innebär att flera nya självständiga påföljder införs. Enligt regeringens uppfattning bör en så genomgripande reform av straffsystemet inte genomföras. De förslag som presenteras innebär dock stora förändringar i påföljdssystemet och omfattar, förutom de delar som behandlat, även förslag till förändringar i påföljdssystemet för de unga lagöverträdarna. Inte minst i denna del, där en ny påföljd föreslås, krävs relativt omfattande förberedelser för att kunna genomföra förändringarna. Med beaktande härav gör regeringen bedömningen att förslagen bör kunna träda i kraft . har som tidigare nämnts förklarat att ikraftträdandet av ny frihetsberövande påföljd för unga lagöverträdare bör förskjutas ytterligare framåt i tiden för att möjliggöra nödvändiga anpassningar i registerhänseende. Regeringen har förståelse för de skäl som styrelsen har åberopat härför och instämmer i bedömningen att det finns starka skäl att prioritera sådana ändringar av befintliga registersystem som tar sikte på att anpassa dessa inför det nära förestående .