prop · GL03122 · 1998-01-01 00:00:00 — En positiv utveckling skulle, genom ändrade förutsättningar, kunna bidra till att långsiktigt lösa problemen även i och . Hutu-majoriteten i de bägge minoritetsstyrda länderna fruktar en permanentad marginalisering. Efter FN:s och det internationella samfundets agerande, särskilt i samband med folkmordet i , är tilltron till och respekten för omvärlden låg hos de berörda tutsiledarna, som därigenom blir mindre mottagliga för påtryckningar om exempelvis respekt för de mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten. Befolkningstillväxt i kombination med krympande ekonomiska resurser har varit en viktig underliggande orsak till de återkommande kriserna i och . Att konflikterna blivit så intensiva och brutala får däremot till stor del tillskrivas de etniska manipulationer som befolkningen utsatts för av kolonialmakterna och politiska ledare, som agerat i eget intresse. Om den nya regionala intressegemenskap, som avtecknar sig, kan leda till att nationsgränserna minskar i betydelse och utrymmet vidgas för de hårt trängda befolkningarna, kan detta bli en viktig ingång till en långsiktigt hållbar politisk lösning. Gränsproblemen i , en del av det koloniala arvet som i flera bemärkelser väger tungt än , utgör emellertid ett synnerligen känsligt kapitel. Enligt den fempunktsplan som utarbetat för krisen i Stora sjöregionen skall en internationell konferens analysera problemen och föreslå lösningar. Kanske är det i detta sammanhang som de viktiga frågorna om socio-ekonomiska förutsättningar vad gäller exempelvis befolkningstillväxt, marktillgång och nationsgränser kan komma upp till behandling. Konferensen skulle kunna utgöra inledningen till en nödvändig långsiktig process syftande till hållbar stabilisering av hela regionen. Till det instabila läget i bidrar också den förödande konflikt som drabbat Kongo-Brazzaville, där en statskupp genomförts med stöd av militära insatser från grannlandet liksom den prekära situationen i . 2.5 Utvecklingen i har varit synnerligen heterogen, med både politiska och ekonomiska framgångar i exempelvis , , , och och förnyade konfliktutbrott i exempelvis . Till den regionala instabiliteten bidrar starkt förhållandena i , där en militärjunta obstruerar landets demokratisering och klyftan mellan styrande och styrda växer, medan den en gång betydande medelklassen utraderas i takt med det ekonomiska vanstyret. Denna negativa utveckling i befolkningsmässigt största land påverkar hela kontinenten. Bortsett från några av de länder som ligger i det torkdrabbade Sahel- bältet finns i regionen betydande naturtillgångar. Olja och diamanter har dock, lika lite som i och , fört enbart gott med sig utan också inbjudit till korruption och bidragit till att förlänga de konflikter, som plågar befolkningarna på flera håll. Dessa konflikter ter sig sällsamt meningslösa och destruktiva och synes främst handla om makt och pengar. Krigandet har i och trängt djupt in i samhällets fibrer och blivit en livsform för soldaterna. En hel generation, som aldrig upplevt fredliga förhållanden, har brutaliserats. Hela befolkningar hålls som gisslan eller tvingas fly. Efter valet i finns dock hopp om att utvecklingen där kan vändas. I samma region återfinns länder som och , vilka genomgått en snabb ekonomisk utveckling och genomfört val under rimligt demokratiska former. Kvinnans relativt starka ställning, framför allt i ekonomiskt hänseende, torde ha bidragit till den positiva utvecklingen i många av de västafrikanska länderna. Vad gäller de franskspråkiga delarna av regionen, förefaller de starka banden till den forna kolonialmakten nu vara under förnyad omprövning. En sådan process har emellertid pågått sedan det slut och det återstår att se hur detta påverkar utvecklingen, såväl regionalt som i enskilda länder. Ett allvarligt problem, som hänger samman med svårigheterna att lösa och hantera konflikter i regionen, bl.a. i och , är det okontrollerade flödet av lätta vapen. United Nations Development Programme (UNDP) bistår nu regionens länder med att utveckla ett moratorium rörande export, import och tillverkning av lätta vapen som man hoppas i sin förlängning skall kunna täcka hela . Vad avser politisk demokratisering, ligger som region, med det folkrika som viktigaste undantag, väl framme. Ur de ibland kaotiska nationalkonferenser, som föregick partibildning och val i dessa länder, har en renodling av de politiska partierna nu börjat ta form på flera håll. På grund av sin både befolkningsmässiga och ekonomiska särställning skapar den fortsatta krisen i oro i hela regionen. Den styrande militärjuntan har sedan makttillträdet 1993 gjort sig känd som hänsynslös, i såväl inrikes- som utrikespolitiskt hänseende. Alla ledande oppositionspolitiker och förespråkare för de mänskliga rättigheterna sitter fängslade eller har drivits i landsflykt och den tidigare så frispråkiga pressen utsätts för regelbundna trakasserier. Genom kontrollen av landets rika oljefyndigheter kan militären köpa sig ett betydande stöd och inflytande, både inom och utom landet, något juntan också skickligt förstått att utnyttja till att så split bland sina kritiker. har i perioder spelat en avgörande roll när det gällt att lösa konflikter och återupprätta demokratiska förhållanden i regionen (i och, nu senast, i ). På detta sätt söker motivera sina anspråk på att företräda inte bara utan hela kontinenten på den internationella arenan. 2.6 Även , , , och har länge präglats av problem sammanhängande med de nationella gränserna. Mellan etiopier och eritreaner fördes ett 30-årigt krig, som bilades genom maktskiften i och . Genom självständighet, de facto 1991 och även formellt 1993, tillkom, sedan Afrikanska enhetsorganisationen (Organization of African Unity, OAU) bildades, en ny stat genom utbrytning från en självständig afrikansk nation. Beslutet underlättades av historiska bakgrund som bl.a. italiensk koloni och brittiskt protektorat (till skillnad från ), men utgör icke desto mindre ett brott med den förhärskande tendensen i postkoloniala historia. Efter detta långa befrielsekrig utan mycket stöd utifrån präglas de eritreanska ledarna starkt av självtillit. Med vissa variationer gäller detta också de nya etiopiska ledarna, som även de utkämpat ett långt och isolerat befrielsekrig mot Mengistu-regimen. Även om behovet av stöd utifrån är stort i bägge länderna, inte minst på grund av just det långa kriget, råder ingen tvekan om på vems villkor detta stöd skall utgå. Bistånd i traditionell mening är för dessa regeringar mindre intressant än handel och investeringar. I ett försök att komma till rätta med de komplexa, politiska och etniska problem, som länge utgjort en källa till konflikter i , inledde regeringen strax efter maktskiftet 1991 en genomgripande omvandling av grundläggande politiska, ekonomiska och administrativa strukturer. Detta politiska projekt har gått ut på att, via regionalisering och decentralisering av makten, omvandla den centralstyrda staten till en federation av etniskt mer homogena regioner. Inom ramen för detta, och med i varje fall teoretisk möjlighet att bryta sig ur federationen, avses varje etnisk grupp få möjlighet att styra sig själv. Politiken, som innebar ett mycket kontroversiellt brott med en modern afrikansk tradition av centralstyre, har lett till bl.a. administrativ oreda, minskad ekonomisk rörlighet och problem med ojämlik utveckling i olika delar av landet. har den dock levererat det grundläggande åtagandet att skapa en ny bas för etnisk samlevnad och lyckats värna stabilitet och ekonomisk tillväxt. Brott mot de mänskliga rättigheterna har förekommit och turbulensen har varit särskilt stark i landets periferi. I förlängningen är det inte omöjligt att denna etiopiska modell får konsekvenser för konfliktlösningen i grannländerna och . Båda konflikterna, som dock i övrigt skiljer sig väsentligt från varandra, har etniska eller klanmässiga förtecken och handlar delvis om motsättningar mellan centralstyre och autonomi i olika former. Samma problematik återfinns som en latent konfliktkälla i den mellanliggande ministaten . För den etniska grupp eller nation , som börjat styra sig själv inom ett land, är det inte onaturligt att se nästa steg i möjligheten att styra sig själv tillsammans med sina fränder på andra sidan om den mellanstatliga gränsen. Även om klanfejderna i starkt påverkar läget i grannländerna, är det ändå konflikten i som utgör det mest akuta hotet mot fred och säkerhet i regionen. Förhållandet mellan regimen i och grannländerna , och är mycket spänt. Landet är också redan på kartan plats för ett flertal geopolitiska möten, som vart och ett bär frön till potentiella konflikter: mötet mellan de norra, arabiska och södra delarna av kontinenten, dvs. också mötet mellan muslimer och kristna; det strategiska läget vid och länken via med länder i både norr, söder och öster; ett instabilt grannskap, som lett till att , trots sin stora fattigdom, genom tiderna varit en av världens största flyktingmottagare. 2.7 Interaktionen med Det gemensamma beroendet av Nilens vatten utgör en direkt länk norröver, till , inte bara för utan också för . I det konfliktfyllda förhållande som råder i regionen är det svårt att utnyttja flodens potential som förenande länk, även om försök med jämna mellanrum görs att avtalsreglera vattenutnyttjandet och få igång ett samarbete kring gemensamma projekt. Spänningen mellan kristna och muslimer bidrar till att komplicera bilden. Generellt sett har denna spänning inte varit särskilt stark i söder om utan gör sig påmind framför allt i de regioner där religionerna möts (med inbördeskriget i som tydligaste uttryck). Till skillnad från delar av har islam i i första hand spritts, inte genom erövringskrig, utan genom handel. I och är islam statsreligion och av befolkningen muslimer. ingår också i den nordafrikanska Maghrebunionen och i . I är muslimerna i stor majoritet i länder som , , och , medan de i utgör cirka hälften och i och något mindre än hälften av befolkningen. Större eller mindre minoritetsgrupper av muslimer finns i alla länder i centrala och södra . Nästan överallt är sufismen den dominerande formen av islam och de nordafrikanska islamisternas budskap betraktas normalt som ett främmande uttryck för arabisk mentalitet. , i takt med den allt aktivare islamismen i , har fundamentalistiska strömningar emellertid vuxit sig starkare även söder om . Vad gäller politiskt och ekonomiskt samarbete har de nordafrikanska staterna haft siktet inställt på i första hand länderna kring , i och det övriga . Den afrikanska identiteten har sin givna betydelse även i . Den faktiska utvecklingen av förbindelserna söderut är ändock begränsad. I praktiken utgör , en gång en avgörande transportled mellan och , ett påtagligt hinder för ekonomisk integration. I den afrikanska enhetsorganisationen , liksom andra kontinentala organisationer, finns dock en mötesplats för samtliga (utom , som drog sig ur OAU efter dess beslut att acceptera som medlemsstat). 3 Demokratisk utmaning 3.1 En ny fas Demokratibegreppet saknar inte rötter i , ens i den av väst allmänt omfattade tappningen. Frihetsidealet var inte någon främmande tanke i u- världens olika traditionella samhällen och demokratibegreppet var centralt i den frigörelsekamp, som ledde fram till dagens självständiga stater. Då var det emellertid makt åt folket , inte individens demokratiska rättigheter, som stod i fokus. Det handlade om frigörelse från kolonialmakten, utveckling för folket, snarare än om individens frihet och rätt. Mot bakgrund av den då aktuella politiska situationen var denna accentuering helt naturlig. Vad afrikanerna står mitt uppe i är en ny fas i demokratiseringen, ett fullföljande av frigörelsen internt, genom fortsatt kamp för individuella demokratiska fri- och rättigheter. Denna kan, med undantag för som förenat en sen frigörelse med tidig demokratisering, betraktas som starkt försenad. efter frigörelsen tog processen en lång andhämtningspaus, ibland flera steg tillbaka, medan många nya stater stagnerade i enpartivälden och klyftorna återigen fördjupades mellan styrande och styrda. Makthavare och administratörer byttes ut men skillnaden i praktiken blev kanske inte så stor som man hoppats. I stor utsträckning stäcktes även förhoppningarna om materiella framsteg efter frigörelsen. Efter 1970-talets stagnation och ett i hög grad förlorat 1980-tal är det inte bara påtryckningar från biståndsgivarna, utan ännu mer inhemskt missnöje med sakernas tillstånd, som driver demokratiseringen framåt. Och det går fort. 1997 organiserade 22 afrikanska stater nationella val med någon form av konkurrens, vilket innebär att totalt 38 av de 48 staterna söder om mer än tre fjärdedelar nu hållit sådana val på nationell nivå och i någon bemärkelse betraktas som demokratiska. Den snabba takten i en process, som i många fall blottlägger och skärper motsättningar som varit mer eller mindre effektivt sopade under mattan, har inte enbart varit av godo. I några länder har processen spårat ur, med katastrofala följder. Exempelvis följdes valen i och 1993 av inbördeskrig och omfattande massakrer, då förlorarna inte förmådde acceptera utfallet. Det demokratiska fundamentet visade sig ohållbart och länderna drevs tillbaka, politiskt och ekonomiskt, istället för att föras framåt. I andra länder har demokratiseringen mest blivit en fasad, bakom vilken auktoritära regimer fortsätter att agera ungefär som vanligt. Den afrikanska debatten om demokratins utformning har länge varit intensiv. Också inom exempelvis EU görs försök att definiera grundläggande principer på demokratiområdet, som kan utgöra gemensamma minimikrav. I dessa ingår rätten att välja och byta ut politiska ledare, en klar boskillnad mellan exekutiv, lagstiftande och dömande makt, garantier för mänskliga och medborgerliga rättigheter samt representation och skydd för minoritetsintressen. Det gäller att utforma system för pluralism med checks and balances och att anpassa det demokratiska systemet till förutsättningarna land för land. I vissa fall, inte minst i länder med marginaliserade etniska minoriteter och djupa etniska motsättningar, kan fungerande flerpartikulturer ligga långt fram i tiden. De steg som först måste tas gäller sådana faktorer som aktiv försoningspolitik, ökad öppenhet, fria massmedia och ett mer självständigt civilt samhälle. 3.2 Öppnare samhällen om det i såväl analys som praktisk handling är ändamålsenligt att separera frågorna om demokratisering från respekt för mänskliga rättigheter, finns i verklighetens utveckling ett nära och självfallet samband mellan dem. Respekten för mänskliga rättigheter har ökat i , i takt med att mer demokratiska styrelseskick fått fotfäste. För miljontals afrikaner har detta inneburit ökad politisk frihet och möjligheter till nya former av samhällsengagemang. Gränserna för det politiska livet har således vidgats. Den nya friheten slår igenom i bl.a. ett växande antal tidningar och andra nyhetsmedia, som öppnar vägen för en levande diskussion om politiska frågor. En flora av enskilda organisationer av vitt skilda slag lämnar sitt bidrag till att bygga upp demokratins kultur. Inom fackföreningsrörelsen i olika länder har man heller inte varit sen att tillvarata det nya utrymme, som successivt öppnar sig, för att vitalisera arbetet och flytta fram sina positioner. I många, framför allt västafrikanska, länder kallades i början av 1990- talet till nationella konferenser för att förbereda allmänna val. Detta medförde också en översyn av ländernas författningar, vilken ledde till stärkt lagligt skydd för de mänskliga rättigheterna. Många samvetsfångar frigavs, liksom andra som hölls fängslade på politiska grunder. Undantagstillstånd hävdes och specialdomstolar avskaffades. Inte sällan följdes dock eftergifter av återigen ökad repression. Typiskt har varit bruket av kortvariga fängslanden av politiska meningsmotståndare under en valkampanj, oftast utan åtal och rättegång. I de fall åtal väckts, har bevismaterialet ofta visat sig otillräckligt för fällande dom. Rättsväsendet har i flera länder utvecklat en betydande självständighet, även om kapaciteten är låg. Med öppnare samhällen har ibland följt ett ökande antal offentliga manifestationer, exempelvis strejker och demonstrationer. Även här noteras en rörelse av framsteg följda av bakslag i form av övergrepp och repressalier från säkerhetsstyrkorna, ibland med betydande antal dödsoffer som följd. I några fall har demokratiprocesser avbrutits av militärkupper, som medfört allvarliga och bestående försämringar av respekten för de mänskliga rättigheterna. Då de demokratiska processerna sålunda urartat i väpnade konflikter, har massiva övergrepp ägt rum. Dessa fall utgör dock ett fåtal undantag i en utveckling, som generellt går mot större öppenhet och ökat utrymme för exempelvis massmedia och det civila samhället. En sådan positiv utveckling präglar flertalet länder i främst södra och östra . Ett annat positivt resultat av den politiska reformprocessen har varit en ökad anslutning till de internationella konventionerna om de mänskliga rättigheterna. har 38 afrikanska stater ratificerat den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, att jämföras med 23 stater vid ingången av 1990. Majoriteten av de afrikanska staterna är också anslutna till den internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, liksom till konventionerna mot rasdiskriminering, diskriminering av kvinnan och för barnets rättigheter. 18 har överlämnat rapporter till . På regional nivå utgör den afrikanska stadgan om mänskliga och folkens rättigheter ett viktigt normativt dokument, ratificerat av ett stort antal afrikanska stater. Dess efterlevnad övervakas av den afrikanska kommissionen för mänskliga rättigheter, knuten till enhetsorganisationen . Långtgående förberedelser har gjorts för att också inrätta en domstol för att pröva brott mot denna stadga. iakttar de afrikanska staterna vidare en generösare definition av flyktingbegreppet än den som finns nedlagd flyktingkonvention. Viljan att ta emot och härbärgera flyktingar har , och även i mycket fattiga , varit självklar på ett helt annat sätt än i i-världen. Först har motreaktioner börjat få genomslag. Att rättsskyddet ändå förblir så bristfälligt i många afrikanska stater är inte bara en politisk fråga utan handlar också om rättsväsendets begränsade kapacitet. Långa perioder i arrest, häkte eller fängelse utan dom och rannsakan har blivit följden av denna kapacitetsbrist. I många länder hänger det på den fängslades anhöriga att förse honom/henne med livsuppehållande förnödenheter. Alltför ofta innebär förhållandena i häkten och fängelser direkt fara för livet. Därtill kommer att grym eller förnedrande behandling är mycket vanlig. Ett särskilt allvarligt problem utgör förekomsten av tortyr, som rapporteras från ett stort antal länder. De afrikanska regeringarnas vilja att komma till rätta med detta har visat sig begränsad och uppslutningen kring konventionen mot tortyr är inte lika stor som kring övriga konventioner om mänskliga rättigheter. Den stora majoriteten av länder har också kvar dödsstraffet. utgör ett av undantagen, sedan den nya förklarat dödsstraffet oförenligt med landets författning. I många länder fortsätter emellertid domstolar att avkunna dödsdomar, även om en nedgång i antalet verkställda avrättningar kunnat konstateras . 3.3 Fredsprocesser och konflikter Brister i respekten för de mänskliga rättigheterna hänger nära samman med förekomsten av väpnade konflikter. Genom att flera konflikter kunnat vändas i fredsprocesser , har respekten för människovärdet ökat i motsvarande grad. Utvecklingen i exempelvis illustrerar väl länken mellan fredliga förhållanden och möjligheterna att upprätthålla skyddet för de mänskliga rättigheterna. En viktig milstolpe utgör upplösningen av apartheid i , liksom självständighet 1990, som medförde slutet på systematisk och laglig diskriminering på grund av hudfärg. har emellertid nya konflikter utbrutit, som givit upphov till nya terrorhandlingar och åsidosättande av den humanitära rätten. Tre av kontinentens största och folkrikaste länder, , och , kännetecknas av ett i varierande grad prekärt läge för de mänskliga rättigheterna. Om en successiv stabilisering av möjligen kan skönjas, gäller detta knappast för de bägge övriga länderna. Ett särskilt problem i , efter erfarenheterna av FN under de senaste årens mänskliga tragedier och stora omvälvningar, utgör bristande respekt för och ovilja att samarbeta med världsorganisationen, särskilt på det mänskliga rättighetsområdet. Problemen spiller över på andra viktiga områden där FN agerar, såsom dialogfrämjande och konfliktförebyggande insatser samt humanitär verksamhet och utvecklingssamarbete. Diplomatiska ansträngningar för att återvinna förtroendet, i kombination med materiellt stöd för återuppbyggnaden av sönderslagna samhällen, kommer att krävas för att vända denna utveckling och undvika tilltagande isolering från omvärlden av några av nyckelländer. Dessa och ytterligare ett antal befinner sig i ett skede av uppgörelse med ett traumatiskt eller förhatligt förflutet. De metoder som kommer till användning för att ta itu med detta varierar kraftigt. I utgör tillsättandet av en sannings- och ett målmedvetet och intresseväckande försök att sprida ljus över begångna oförrätter och sluta fred med det förflutna. Genom att lyfta fram sanningen skall försoningen följa, i ett slags katarsisprocess. För många av apartheidtidens offer eller deras anhöriga, som väntar på upprättelse och vill se de skyldiga dömda av domstol, är metoden emellertid alls inte oproblematisk. I har man valt ett annat angreppssätt, som ställer rättvisa och bestraffning i centrum, och fängslat över personer för brott mot de mänskliga rättigheterna under Mengistu-regimen. Den bristfälliga rättsapparaten saknar emellertid kapacitet att på ett effektivt sätt ta itu med dessa massrättegångar, varför de flesta anklagade suttit fängslade utan att få sin sak prövad. I är antalet fängslade under omänskliga förhållanden efter folkmordet uppe i närmare 130 000, som en internationell domstol långsamt kommer igång med att åtala de ansvariga. I , däremot, synes befolkningen vara beredd att välkomna krigsslutet utan att kräva rättegångar, straff eller särskilda försoningsåtgärder. Återuppbyggnad och återgång till fredlig utveckling ställs i centrum efter ett långt och uppslitande krig. 3.4 Tradition kontra modernism Det historiska arvet och afrikanska traditioner har sin givna betydelse, både för möjligheter och svårigheter i demokratiseringsprocessen. Hierarkier och ett hierarkiskt tänkande är fortfarande dominerande på många håll. Klaner och andra former av kollektiv har ofta en mycket stark ställning. Hövdingsystemets inflytande har inte försvunnit. finns positiva utgångspunkter för ett modernt demokratiskt tänkande i exempelvis traditionellt starka principer om maktdelning och beslutsfattande med konsensus. Sammanfattningsvis finns över hela en spänning mellan det moderna och traditionella, som tar sig mångfacetterade uttryck och påverkar på flera olika nivåer, inte alltid uppenbara för den utomstående betraktaren. Intressemotsättningar av det slag som driver fram politiska partier i västliga demokratier föreligger sällan, annat än hos en mycket begränsad del av väljarkåren. Det behövs således inhemska demokrater för att demokratisera , ofta produkter av ett politiskt och ekonomiskt frigjort civilsamhälle som på många håll är mycket svagt. Nya demokratiska författningar får också större livskraft om de utarbetas i en demokratisk process, inte genomdrivs som ett anammande av existerande modeller, ofta från forna kolonialmakter. Exempelvis har övertagandet av det brittiska valsystemets gynnande av det största partiet ( winner takes all ) bidragit till att inskränka oppositionens möjligheter, något som kan få explosiva följder i en etniskt polariserad miljö.