prop · GL0340 · 1998-01-01 00:00:00 — I tredje stycket anges att en direktionsledamot som tar sådan anställning eller sådant uppdrag som kan strida mot bestämmelsen i första stycket skall anmäla det till fullmäktige. Om fullmäktige finner att ledamoten tagit sådan anställning eller sådant uppdrag som gör denne olämplig som direktionsledamot skall ledamoten antingen avsäga sig anställningen som direktionsledamot eller det andra uppdraget eller den andra anställningen. I annat fall anses han inte längre uppfylla de krav som ställs för uppdraget som ledamot i direktionen och kan då skiljas från sitt uppdrag som direktionsledamot med stöd av 33 b §. I fjärde stycket anges att en ledamot av direktionen efter avslutat uppdrag inte får inneha viss anställning eller uppdrag utan fullmäktiges medgivande. Motiven härför framgår av avsnitt 7.8. Denna karenstid är inte avsedd att innebära ett allmänt näringsförbud utan avses endast tillämpas på anställningar eller uppdrag som enligt fullmäktige är klart olämpliga och för av längst . Ordalydelsen av bestämmelsen medger att fullmäktige kan besluta om kortare karenstid än . Undantagna från karensperioden är politiska uppdrag och anställning i . Bestämmelsen är ny och hänvisar beträffande rätten att skilja en direktionsledamot från hans anställning till 9 kap. 12 § regeringsformen. I andra stycket ges bestämmelser om hur talan skall föras mot ett beslut om att skilja en ledamot av direktionen från dennes anställning. Enligt artikel 14.2 i ECBS-stadgan har en centralbankschef rätt att överklaga beslut om skiljande från anställninget till från offentliggörande eller delgivning av beslutet. Av rättssäkerhetsskäl har införts en bestämmelse om att tiden för att föra talan skall räknas från delgivning av beslutet. Rätten att föra talan vid är förbehållen centralbankschefen men likvärdigt skydd bör finnas även för övriga ledamöter av direktionen. Dessa har därför getts möjlighet att inom samma tidsrymd väcka talan vid Arbetsdomstolen, som i förekommande fall kan infordra yttrande från jämlikt artikel 177 i EG- fördraget. I det tredje stycket anges Arbetsdomstolens möjlighet att ogiltigförklara ett beslut om skiljande från anställning och i det fjärde stycket föreskrivs att om talan inte har väckts inom den angivna tidsfristen så har parten förlorat sin talan. I bestämmelsen anges för tydlighets skull att också direktionen skall ha sitt säte i . skall enligt första stycket besluta om vilka enheter som skall inrättas, vilket betyder att det är direktionen och inte fullmäktige som fattar dessa beslut. I andra stycket anges, enligt vad som redovisats i avsnitt 7.7, att verksamheten vid revisionsenheten skall stå under ledning av fullmäktige. I tredje stycket har endast en språklig justering gjorts. I första stycket anges att fullmäktige beslutar om arbetsordning. Motiven härför har redovisats i avsnitt 7.7. Ändringarna i andra stycket innebär att ordföranden och vice ordföranden i fullmäktige samt ledamöterna i direktionen inte skall anmäla innehav av finansiella instrument till . För dessa befattningshavare skall anmälningarna i stället göras till (se 39 a §). I ett nytt andra stycke anges att det är fullmäktige som fastställer lön och andra anställningsförmåner för ledamöterna i direktionen. Paragrafen är ny. Bestämmelsen innebär en skyldighet för ordföranden och vice ordföranden i fullmäktige samt ledamöterna i direktionen att anmäla sina ekonomiska förhållanden till . De uppgifter som lämnas blir offentliga. Bestämmelsen har i huvudsak justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Första stycket innebär att nu nämnda befattningshavare i fortsättningen skall anmäla sina innehav av finansiella instrument till . Någon ändring i sak görs inte i denna del. Lagrådet har ifrågasatt om aktier utgivna av privata aktiebolag omfattas av begreppet fondpapper och därmed även av begreppet finansiellt instrument , eftersom sådana aktier har begränsad omsättningsbarhet och inte kan bli föremål för handel på värdepappersmarknaden (jfr prop. 1993/94:196 s. 75, 79 f och 84 f). Lagrådet har därför i klargörande syfte föreslagit att aktier uttryckligen anges i lagtexten vid sidan av andra finansiella instrument. Regeringen instämmer i att möjligheterna att omsätta aktier i privata aktiebolag normalt sett är begränsade. Det bör emellertid uppmärksammas att aktier uttryckligen anges i den legaldefinition av begreppet fondpapper som finns i bl.a. 1 kap. 1 § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument. Av de motivuttalanden som gjordes när nuvarande definition infördes framgår att en aktie alltid är ett fondpapper i lagens mening (se prop. 1990/91:142 s. 87). Till saken hör att fondpappersbegreppet enligt sin nuvarande lydelse infördes innan de lagändringar Lagrådet hänvisar till genomfördes i aktiebolagslagen. Dessutom torde även aktier i privata aktiebolag kunna bli föremål för en viss, begränsad, omsättning på värdepappersmarknaden. Med handel på värdepappersmarknaden förstås nämligen också de fall där aktier, utan att var föremål för börshandel eller liknande, överlåts genom medverkan av ett värdepappersinstitut (jfr 2 § 1 insiderlagen (1990:1342)). Visserligen strider Lagrådets förslag inte mot det nu sagda men ett förtydligande i enlighet med förslaget skulle innebära att paragrafen får en annan lydelse än liknande bestämmelser med motsvarande innehåll (jfr 38 § riksbankslagen och 44 § lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna pensionsfonden). Regeringen anser därför att första stycket bör utfomas på det sätt som föreslogs i promemorian. Vidare utökas anmälningsskyldigheten för dessa personer till att avse även andra ekonomiska förhållanden än innehav av finansiella instrument. Bedömningen skall ske utifrån marknadsvärdet. Som utgångspunkt för bedömningen av marknadsvärdet på icke marknadsnoterade andelar i handelsbolag och andra juridiska personer torde normalt kunna godtas det värde som, före skattemässiga avdrag, tagits upp i den senaste självdeklarationen. Om en näringsfastighet förvärvats före anmälningsskyldighetens inträde bör normalt köpeskillingen vara avgörande om det inte föreligger särskilda omständigheter. En sådan omständighet som bör kunna föranleda att köpeskillingen frångås är om det är fråga om en överlåtelse mellan närstående och köpeskillingen understiger fastighetens taxeringsvärde. I tveksamma fall bör värdet schablonmässigt kunna beräknas till av aktuellt taxeringsvärde. Vid värderingen av avtalsmässiga förmåner från tidigare arbetsgivare bör beräkningen utgå från det diskonterade nuvärdet av förmånen. Till stöd för beräkningen torde viss ledning kunna hämtas från tillämpningen av 16 § lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt. Krediter och andra skulder bör tas upp till det nominella beloppet. Dessutom skall villkoren för krediter och andra skulder anmälas. Anmälningsskyldighet föreligger således om villkoren för en kredit ändras. Som exempel på en anmälningspliktig villkorsändring kan nämnas en ändring från rörlig till fast ränta. Av andra stycket följer att anmälningar endast behöver ske om det sammanlagda värdet av anmälningspliktiga tillgångar och förmåner alt. skulder överstiger . Vid beräkningen skall en samlad bedömning ske av den anmälningsskyldiges tillgångar resp. skulder. Innehav av finansiella instrument skall emellertid anmälas utan beloppsbegränsning. Som huvudregel gäller enligt tredje stycket att anmälan skall göras när uppdraget eller anställning påbörjas. Därefter skall anmälan ske senast efter den händelse som innebär att anmälningsskyldighet uppkommer Vidare skall anmälning ske enligt fjärde stycket varje gång det sker en förändring som innebär att det samlade värdet av tillgångar eller skulder ökas eller minskas med mer än i förhållande till den gräns som innebär att anmälningsskyldigheten senast inträdde. För finansiella instrument finns ingen sådan gräns. Om en förändring innebär att gränsen underskrids innebär detta emellertid att det inte längre föreligger någon anmälningsskyldighet. I femte stycket finns en tidsfrist inom vilken anmälningar enligt fjärde stycket skall ske. När det gäller direktionsledamöter skall endast fullmäktige kunna besluta om skiljande från anställningen. Därför har i första stycket dessa ledamöter undantagits från personalansvarsnämndens kompetensområde. I första stycket anges uttömmande vilka beslut som enligt lagen skall fattas av fullmäktige. Första punkten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I ett nytt andra stycke klargörs fullmäktiges rätt att svara på remisser inom sitt ansvarsområde. Alla andra frågor skall avgöras av direktionen i den mån direktionen inte väljer att delegera vissa frågor till riksbankschefen eller annan tjänsteman enligt vad som sägs i tredje stycket. Paragrafen är ny och speglar den del av instruktionsförbudet som avser direktionsledamöterna. Myndigheters förbud att instruera i penningpolitiska frågor har av skäl som anges i avsnitt 7.9 införts i regeringsformen (9 kap. 12 § regeringsformen). Syftet med bestämmelsen är att klart markera att beslutsfattare skall stå oberoende när det gäller att utforma penningpolitiken i enlighet med det mål för verksamhet som framgår av lag. Ändringarna i paragrafen har skett med hänsyn till det föreslagna instruktionsförbudet. Som närmare utvecklats i avsnitt 7.10 är anpassningen föranledd av att det föreligger en konflikt mellan förbudet att ta instruktioner och att ha samråd. Genom att samrådet ändras till en ensidig informationsskyldighet för anpassas kontakterna mellan regeringen och så att de inte står i strid med instruktionsförbudet. Beslut rörande tillämpningen av växelkurssystem, såsom förändringar av centralkurs eller bandbredd, är i regel av sådan vikt att inför dessa beslut skall informera regeringen. Paragrafen upptar bestämmelser om fullmäktiges sammanträden och beslutförhet. Frågor om att skilja en ledamot av direktionen från hans anställning är, mot bakgrund av den starka och självständiga ställning ledamöterna skall ha, av sådan dignitet att det bör krävas att åtta av fullmäktiges ledamöter enas om sådana beslut. Övriga beslut fattas med enkel majoritet av de närvarande ledamöterna, varvid ordföranden har utslagsröst. Jfr 18 § Förvaltningslagen (1986:223). Bestämmelsen i andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen reglerar direktionens sammanträden och beslutförhet. Frågan om närvarorätt för fullmäktiges ordförande och vice ordförande, som behandlas i tredje stycket, har kommenterats i avsnitt 7.10. Paragrafen har ändrats endast på det sättet att den nu avser även direktionens sammanträden. Paragrafen har ändrats endast på det sättet att den nu avser även direktionens skrivelser till eller regeringen. Med hänsyn till den nya ledningsorganisationen skall budgeten fastställas av direktionen. Budgeten får inte fastställas så att den försvårar ett uppfyllande av de krav som ställs på i dess egenskap av medlem i ECBS. Budgeten skall liksom tidigare lämnas för kännedom till finansutskottet och revisorer men har tillkommit även fullmäktige. I paragrafen, som upptar bestämmelser om redovisning, har införts en bestämmelse om att direktionen skall avge redovisning till , revisorer och fullmäktige. Förändringen är föranledd av att direktionen skall ansvara för budget. Däremot är det rimligt att fullmäktige som kontrollorgan alltjämt lämnar förslag till disposition av vinst. Vidare har ordet kreditpolitik ersatts med ordet penningpolitik, som efter avregleringen av kreditmarknaden är ett mera adekvat uttryck. Slutligen har ålagts att redogöra för hur den främjar ett säkert och effektivt betalningsväsende. I första stycket regleras bl.a. disposition av vinst. Ytterligare riktlinjer härför har meddelats av (bet. FiU 1988/89:27). I andra stycket, anges att det är som beviljar fullmäktige och direktionen ansvarsfrihet. Här har också införts en bestämmelse som reglerar under vilka förutsättningar ansvarsfrihet kan vägras. Det skall vara fråga om fall där det finns skäl att föra talan mot ledamot om ekonomiskt ansvar eller fall där en ledamot gjort sig skyldig till brottsligt förfarande i samband med uppdraget och bör åtalas för detta. I ett nytt första stycke har införts en bestämmelse om att minst skall lämna en skriftlig redogörelse till om penningpolitiken. Motiven härför har angetts i avsnitt 7.10. Utöver den skriftliga redogörelsen är det naturligt att ledning står till förfogande för att även på annat sätt lämna sin syn på politik. Paragrafen har tagits bort. Åtalsbestämmelsen finns i 9 kap. 8 § riksdagsordningen. beslut enligt denna lag får överklagas endast i den utsträckning och i den ordning som sägs i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av och myndigheter. Från denna överklagandebestämmelse har undantagits fullmäktiges beslut att skilja en direktionsledamot från hans anställning vilket i stället regleras i 33 b §. Övergångsbestämmelser För att nya ledningsstruktur skall kunna finnas på plats har i övergångsbestämmelserna tagits in bestämmelser om val senast av det nya fullmäktige resp. utseendet av direktionsledamöterna. Bestämmelsen om ledamöternas mandatperioder har kommenterats i anslutning till 32 §. Någon övergångsbestämmelse beträffande rätten att besluta om åtal har inte ansetts nödvändig. Borttagandet av 55 § innebär att fullmäktige inte längre har rätt att besluta om åtal. Endast finansutskottet har denna rättighet enligt 9 kap. 8 § riksdagsordningen. Bestämmelserna i punkterna 2-3 har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 9.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering 4 kap. 3 § I paragrafen har fullmäktige ersatts med direktionen då de aktuella uppgifterna i fortsättningen skall ankomma på denna. 9.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:185) om arvoden m.m för uppdrag inom , dess myndigheter och organ 1 § När det gäller annan fullmäktig och suppleant för fullmäktig har orden "som inte är tjänsteman i banken" utgått eftersom fullmäktig enligt valbarhetskriterierna inte skall kunna vara tjänsteman i banken. Paragrafen har ändrats endast på så sätt att bestämmelserna om riksbankschef och vice riksbankschef har utgått. Enligt 39 § riksbankslagen är det fullmäktige som fastställer lön och andra anställningförmåner för ledamot av direktionen. 9.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän 2 § I paragrafen har riksbankschefen och vice riksbankschefer ersatts med ledamöter av direktionen. Det är direktionen som skall utöva beslutanderätt enligt lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering. 9.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:684) om betalningsväsendet under krigsförhållanden 2 § och 4 § I paragraferna har fullmäktige ersatts med direktionen eftersom det är direktionen som skall förvalta . 9.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:46) om revision av riksdagsförvaltningen m.m. 3 § I bestämmelsen har revisorernas bedömning utsträckts till att avse även om ansvarsfrihet skall beviljas direktionen. (jfr 9 kap. 12 § regeringsformen). 9.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av och myndigheter 3 § Bestämmelsen har ändrats eftersom riksbankschef och vice riksbankschef kommer att utgöra del av en direktion om sex ledamöter. Bestämmelsen bör omfatta samtliga ledamöter av direktionen. sammanfattning av betänkandet (SOU 1993:20) Ansträngningarna i att uppnå en varaktigt låg inflationstakt har under misslyckats. Detta har inte kompenserats av framgångar på andra områden som t.ex. stabilt hög sysselsättning eller snabb tillväxt. Tvärtom har utvecklingen även på dessa områden varit sämre än under tidigare perioder. Kring 1980 genomfördes flera devalveringar, och har kronan utsatts för upprepade spekulativa attacker. För att försvara växelkursen har då tvingats till drastiska om än temporära höjningar av räntenivån. måste den fasta kronkursen överges. Utredningens uppdrag är att överväga om ändringar i penningpolitikens institutionella förutsättningar kan bidra till bättre måluppfyllelse. Det finns även andra skäl att se över ställning. Dels har förutsättningarna för penning- och valutapolitiken förändrats, dels har utvecklingen inom den Europeiska gemenskapen (EG) tillsammans med den svenska medlemsansökan aktualiserat en översyn av konsekvenserna för svensk del. har under det senaste årtiondet både formellt och faktiskt när det gäller penningpolitikens utformning fått en mer självständig ställning. Ordföranden i fullmäktige utses inte längre av regeringen utan av och bland de av valda ledamöterna. Den tidigare ofta förekommande ordningen att statssekreteraren i ingått i fullmäktige t.o.m. som ordförande har övergivits. Riksbankschefen väljs inte längre direkt av efter ett ordinarie riksdagsval, utan av övriga fullmäktigeledamöter och då för en mandatperiod . Efter regeringsskiftet byttes således inte riksbankschefen ut, vilket kunde ha förväntats ske med den ordning som gällde tidigare. Flera faktorer ligger bakom det ökade oberoende som i praktiken fått , t.ex. en förändrad penningpolitisk miljö, inhemska och utländska erfarenheter samt modern nationalekonomisk forskning. De allokeringspolitiska uppgifter som kreditpolitiken hade då använde reglerande medel har försvunnit. På den marknadskonforma penningpolitik som tillämpas ställs nya krav på snabbhet och flexibilitet, vilket har gjort det naturligt att den hanteras på ett självständigt sätt av . Penningpolitikens trovärdighet har också stärkts av denna utveckling. Rent faktiskt har därför bankens oberoende successivt ökat. ställning är i vissa avseenden, t.ex. på det valutapolitiska området, ovanligt självständig. utmärks emellertid banken i andra avseenden av ett tydligt politiskt beroende. Detta gäller främst formerna för val av fullmäktige och mandatperiodens längd. Eftersom utser de direktvalda ledamöterna i fullmäktige och det därvid inte finns något hinder emot att utse riksdagsledamöter till dessa uppdrag, finns det ett klart politiskt samband mellan och . Mandatperiodens längd , som överensstämmer med valperiod, gör också att förändringar i riksdagsmajoriteten får direkt genomslag på fullmäktiges sammansättning. Det kan således ske väsentliga penning- och valutapolitiska förändringar som en följd av ändrade majoritetsförhållanden i . I praktiken kan även en regering påverka beslut under förutsättning dels att regeringspartierna förfogar över en majoritet i fullmäktige och försöker utnyttja detta för sina syften, dels att fullmäktigeledamöterna är mottagliga för sådan styrning. De senaste årtiondenas erfarenheter och forskning har påvisat ett antal mekanismer som försvårar uppnåendet av de mål politiken syftar till. För att en ekonomisk-politisk strategi skall bli framgångsrik måste den bl.a. vara trovärdig, dvs. allmänheten måste förvänta sig att den kommer att ligga fast och fullföljas. I annat fall kommer allmänhetens ekonomiska beslut att kullkasta eller försvåra måluppfyllelsen. I det korta perspektivet kan det finnas motiv för statsmakterna att avvika från den långsiktiga strategin. Då allmänheten inser att det existerar sådana motiv, ändras förutsättningarna för politiken så att den långsiktiga strategin kanske inte kan fullföljas. Om förväntningarna hos allmänheten är inställda på att t.ex. inflationen blir högre än vad statsmakterna deklarerat, blir det omöjligt eller kostsamt att uppnå låg inflation. Förekomsten av kortsiktiga incitament för statsmakterna att avvika ifrån sitt eget långsiktiga låginflationsmål kan således leda till högre inflation även i det korta perspektivet, utan att det uppstår några vinster i form av exempelvis lägre arbetslöshet. Den ekonomiska situationen är resultatet av tidigare fattade beslut. Om dessa fattas med hänsyn till i huvudsak kortsiktiga vinster, uppstår lätt oavsedda långsiktiga effekter. Även om det då det råder ekonomisk balans kan framstå som kortsiktigt motiverat att göra avkall på t.ex. inflationsmålet för att söka höja sysselsättningen på kort sikt, kan en sådan politik vara ogynnsam i ett längre perspektiv och leda till en permanent högre inflation utan bestående sysselsättningsvinster snarare finns risk för att arbetslösheten blir högre. Om en trovärdig låginflationspolitik kan etableras så att allmänhetens förväntningar är inställda på att några avsteg från denna inte görs, kan å andra sidan en permanent låg inflation uppnås utan några kostnader i form av högre arbetslöshet. En grundmurad trovärdighet ger större möjligheter att föra en flexibel penningpolitik. När en trovärdig låginflationspolitik inte är etablerad, blir behovet av att kompensera detta med enkla och robusta regler större. Flexibilitet i förhållande till det långsiktiga inflationsmålet i form av tillfälliga och mindre avsteg från antiinflationspolitiken kan lätt uppfattas som permanenta avvikelser. Det föreligger m.a.o. risk för att det uppstår förväntningar om att låginflationspolitiken kommer att överges. De föreslagna ändringarna i riktning mot en större självständighet för bör därför tillsammans med en i övrigt stärkt trovärdighet kunna bidra till att ge större utrymme för flexibilitet i penning- och valutapolitiken. En trovärdig ekonomisk-politisk strategi kan uppnås på flera sätt. De politiska beslutsfattarna kan t.ex. bygga upp ett förtroendekapital som gör att allmänheten litar på att strategin kommer att ligga fast, även om det kortsiktigt kan finnas motiv att avvika från denna. Ett annat, kompletterande, sätt är att utforma den ekonomiska politikens institutionella förutsättningar så att måluppfyllelsen underlättas. Institutionella förändringar kan inte ensamma lösa trovärdighetsproblemet, men i den mån de kan förbättra måluppfyllelsen finns det skäl att genomföra sådana reformer. På det penningpolitiska området är institutionella ställning en faktor som kan påverka den ekonomiska politikens utfall. Ett sätt att försöka etablera en trovärdig låginflationspolitik är att delegera penning- och valutapolitiken till och att ge denna i uppgift att försvara penningvärdet. För att en sådan delegering skall vara meningsfull måste ha en oberoende ställning på så sätt att genomförandet av penningpolitiken överlåts åt banken, som den demokratiska kontrollen tryggas genom att t.ex. målet för verksamheten fastställs och ledningen för utses av . Strävan att genom ett stärkt oberoende för förbättra den ekonomisk-politiska måluppfyllelsen knyter an till erfarenheterna från de länder som bäst lyckats etablera en trovärdig låginflationspolitik. Studier av sambandet mellan centralbankers oberoende och det stabiliseringspolitiska utfallet ger stöd för tanken att en självständig ställning för förbättrar möjligheterna att uppnå de samlade ekonomisk-politiska målen. Dessa studier gör inte anspråk på att ha löst alla metodologiska problem med att empiriskt belägga sådana samband. Resultaten måste därför tolkas med försiktighet. De är dock relativt samstämmiga och pekar på att det finns vinster att uppnå med en delegering av penningpolitiken till en oberoende centralbank. I utredningens uppdrag ingår även att analysera vilka krav som kan komma att ställas på den penningpolitiska lagstiftningen vid ett svenskt medlemskap i . Efter det att utredningens direktiv utfärdats har valutasamarbetet i utsatts för påfrestningar. Osäkerheten om den fortsatta utvecklingen av valutasamarbetet har därmed ökat. Det kan således konstateras att även om ratificeringsprocessen inom EG fortsätter, är takten för genomförandet av den planerade valutaunionen och i vilken omfattning den kommer att förverkligas fortfarande osäker. Vissa bestämmelser som berör avses emellertid genomföras redan från , dvs. innan valutaunionen är i kraft. Utredningen har valt att utforma sina förslag med sikte på nu rådande förhållanden i . Förslagen är emellertid enligt utredningens bedömning sådana att en svensk anslutning till EG/EU och där förekommande samarbete på det monetära området inte onödigtvis försvåras eller fördröjs.