prop · GL0342 · 1998-01-01 00:00:00 — Vissa framställningar skall alltid sändas genom Schengenstaterna justitie- ministerier (artikel 53.3). Förhållande till svenska regler När det gäller kommunikationsvägarna kräver svensk rätt i allmänhet att framställningar om inbördes rättshjälp görs via , antingen direkt eller på diplomatisk väg. Undantag från detta gäller i princip bara för framställningar från de övriga nordiska staterna. Den direktkommunikation med möjlighet att vid behov anlita centralmyndighet som tillåter enligt artikel 53 bör utan problem kunna accepteras i förhållande till alla EU-stater; en sådan ordning är ägnad att effektivisera samarbetet. Bestämmelserna föranleder dock lagändring. 7.4.3 Principen Non bis in idem icke två gånger i samma sak (artiklarna 54 58) Artikel 54 Enligt artikel 54 får en person som dömts i en Schengenstat beträffande en viss gärning inte åtalas för samma gärning av en annan Schengenstat. Det förutsätter dock att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagarna i den Schengenstat där domen meddelats. Artikel 55 Av artikel 55.1 följer att en Schengenstat, i samband med ratificering, antagande eller godkännande av konventionen kan förklara sig inte vara bunden av huvudprincipen i artikel 54 i ett eller flera av följande fall: om gärning som avses i en utländsk dom har förövats helt eller delvis på den egna statens territorium; i det senare fallet gäller likväl inte detta undantag, om gärningen i fråga delvis förövats på område tillhörigt den Schengenstat i vilken domen meddelats a, om gärning som avses i en utländsk dom har skadat statens säkerhet eller andra för denna stat lika viktiga intressen (arten av de brott undantaget avser skall anges) b, om gärning som avses i utländsk dom har begåtts av tjänsteman hos denna stat och omfattat missbruk av tjänsteställning c. Enligt artikel 55.2 skall de brott som en undantagsförklaring enligt artikel 55.1 b avser anges. Artikeln föreskriver också att en förklaring när som helst kan återtas (artikel 55.3) samt att undantag som gjorts i en förklaring enligt artikeln inte skall tillämpas om den berörda avtalsparten gjort en framställning om överförande av lagföring till den andra avtalsparten eller beviljat utlämning av den berörda personen (artikel 55.4). Kommentar I avsnitt 6.3 ovan har föreslagits att skall förklara sig inte bundet av artikel 54 i de fall som avses i artikel 55.1 a och b. Förhållande till svenska regler (artikel 54 55) Huvudregeln enligt svensk rätt är att en gärning som prövats genom lagakraftägande dom som meddelats i en främmande stat inte kan tas upp till ny prövning. Huvudregeln är dock bunden till vissa förutsättningar och är också begränsad av vissa undantag. Enligt 2 kap. 5 a § första stycket (BrB) utgör en dom, som har meddelats antingen i den stat där gärningen har begåtts eller i någon annan stat som har tillträtt den europeiska konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller den europeiska konventionen om överförande av lagföring i brottmål, hinder för ny lagföring i . För sådan hinderverkan förutsätts enligt bestämmelsen att den misstänkte i domen har frikänts från ansvar, att han har förklarats skyldig till brottet utan att ha dömts till påföljd, att påföljden redan har verkställts i sin helhet, att verkställigheten pågår eller att påföljden har bortfallit enligt lagen i den främmande staten. Bestämmelsen i 2 kap. 5 a § första stycket BrB är emellertid inte undantagslös. Enligt andra stycket kan ny lagföring inledas i riket trots att en sådan utländsk brottmålsdom föreligger som vanligen utgör hinder för en ny rättegång, om vissa villkor är uppfyllda. Ett allmänt villkor är att den lagföring som i främmande stat har avslutats med ifrågavarande dom inte har inletts på begäran av svensk myndighet. De andra villkoren hänför sig till a) gärningsorten: ny lagföring är möjlig om gärningen är begången i b) brottet: ny lagföring är möjlig om gärningen har förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning eller om det är fråga om vissa typer av mycket allvarliga brott. När ny lagföring är möjlig enligt dessa regler, trots att ansvar för gärningen har prövats genom utländsk dom, förutsätts dessutom enligt tredje stycket alltid åtalsförordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill. Regeringen har i förordning bemyndigat Riks- åklagaren att besluta om åtalsförordnande. innehåller som nämnts en möjlighet för en stat att avge en förklaring att man inte är bunden av principen om utländsk brottmålsdoms hinderverkan om gärningen förövats helt eller delvis på den egna statens territorium. Denna undantagsmöjlighet finns emellertid inte om gärningen delvis förövats på den dömande Schengenstatens territorium. Om ett brott begås delvis i den dömande staten och delvis i , föreligger enligt nu gällande regler inte hinder för lagföring här. En an- slutning till medför ett åtagande att låta det faktum att brottet delvis begåtts i en dömande Schengenstat utgöra ett hinder för ny lagföring här. Därför behöver den svenska lagstiftningen ändras så att lagföring aldrig kan ske i för brott som har begåtts här om det delvis också har begåtts i den dömande Schengenstaten. Vidare innebär regler att undantag från huvudregeln om utländsk brottmålsdoms hinderverkan inte får tillämpas om lagföringen i domslandet skett på begäran, dvs. efter framställning om överförande av lagföring, av den andra parten eller sedan denna senare part utlämnat personen till domslandet. Enligt 2 kap. 5 a § andra stycket BrB är, som nämnts, en förutsättning för att i lagföra en person som redan har lagförts för ifråga- varande gärning utomlands att denna senare lagföring inte har skett på begäran av svensk myndighet. Såtillvida överensstämmer alltså den svenska regleringen med Schengenbestämmelsen. Enligt konventionen skall en utländsk brottmålsdom alltid ha hinderverkan också om personen har utlämnats för gärningen från den avtalspart där ny lagföring för samma gärning kunde vara aktuell. Det finns inte någon motsvarande regel i svensk rätt, och även här behöver alltså den svenska lagstiftningen ändras. En sådan ändring kan ske exempelvis genom att det i 2 kap. 5 a § andra stycket BrB görs ett tillägg som innebär att undantagen från huvud- principen om utländsk brottmålsdoms hinderverkan inte tillämpas om den utländska lagföringen skett sedan personen utlämnats från . Reglerna om utländsk brottmålsdoms hinderverkan gäller enligt 2 kap. 5 a § första stycket BrB om en dom meddelats antingen i den stat där gärningen begåtts eller i någon annan stat som tillträtt konventionen om brottmålsdoms internationella hinderverkningar eller konventionen om överförande av lagföring. Till denna uppräkning får läggas Schengen- konventionen. En stat som avger en undantagsförklaring enligt artikel 55.1 b får, som framgår av artikel 55.2, ange vilka brott som undantaget avser. Brott mot statens säkerhet eller mot andra för lika väsentliga intressen faller i många fall under allmänna straffstadganden, där brottet kan rikta sig mot envar. En uppräkning av vilka brott som omfattas av undantagsförklaring enligt artikel 55.1 b avser, låter sig därför inte göra. Däremot sägs i 2 kap. 5 a § andra stycket , som hänvisar bl.a. till 3 § 4 samma kapitel, att en utländsk dom inte har hinderverkan om brottet har förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning . Den svenska förklaringen bör utgå från denna senare regel. Artikel 56 Artikel 56 innebär att om en Schengenstat väcker nytt åtal mot någon som har dömts till påföljd för samma gärning av en annan Schengenstat, så skall den tid personen varit frihetsberövad på den senare statens område till fullo tillgodoräknas vid påföljdens bestämmande. Vidare skall, i den mån staternas lagar tillåter det, hänsyn tas till andra påföljder personen har undergått förutom frihetsberövande. Förhållande till svenska regler Enligt 2 kap. 6 § BrB skall en svensk domstol, då den dömer en person till straff för en gärning för vilken han eller hon av främmande stats domstol har dömts till viss påföljd, vid bestämmandet av ny påföljd ta skälig hänsyn till den påföljd vederbörande avtjänat utom riket. Om böter eller fängelse bedöms vara riktig ny påföljd och den åtalade har dömts till en frihetsberövande påföljd utanför , skall vad han undergått därav till fullo tillgodoräknas honom vid påföljdens bestämmande . I detta fall är det möjligt att utdöma en påföljd som är lindrigare än den som förutsätts i straffbudet. Det är också möjligt att efterge den nya påföljden. Enligt 33 kap. 6 § BrB kan vidare, i den mån det med hänsyn till omständigheterna prövas skäligt, tillgodoräknande ske av ett straff- processuellt frihetsberövande som den åtalade har undergått utomlands. Orsaken till att avräkning inte är obligatoriskt är att utländsk verk- ställighet av sådana frihetsberövanden kan variera och inte alltid kan jämställas med svenskt anhållande, häktning eller intagning för rättspsykiatrisk undersökning. Bestämmelsen i artikel 56 kan tolkas så att den omfattar såväl frihetsberövande i form av verkställighet av straff som straffprocessuella tvångsmedel. I de nämnda lagrummen ges möjlighet till avräkning i båda dessa fall. Reglerna är dock inte obligatoriska och det kunde ifrågasättas om därmed lever upp till konventionsåtagandet. Man får emellertid utgå ifrån att domstolarna vid tillämpning av de aktuella avräkningsreglerna tar hänsyn till internationella överenskommelser som har ingått. Därför torde någon lagändring till följd av artikel 56 inte vara påkallad. Artikel 57 Om en behörig myndighet i en Schengenstat, i samband med åtal för ett brott, har skäl att anta att åtalet avser samma gärning för vilken personen redan har dömts till påföljd i en annan Schengenstat, skall myndigheten inhämta upplysningar av betydelse för ärendet från myndigheterna i den dömande staten (artikel 57.1). Informationen skall beaktas när det gäller vilka fortsatta åtgärder som skall vidtas i den pågående processen (artikel 57.2). Kommentar I är det enligt allmänna regler om förundersökning åklagaren som, inom ramen för åtalsprövningen, skall beakta uppgifter om lag- föring i annat land. Om en sådan uppgift kommer till åklagarens känne- dom, skall denne begära upplysningar från den andra staten. Artikel 58 Artikeln anger att konventionens bestämmelserna inte utgör något hinder för verkställighet av avtalsparternas egna utförligare föreskrifter på området. 7.4.4 Utlämning (artiklarna 59 66) Artikel 59 I artikel 59 i anges att bestämmelserna i avser att komplettera bl.a. den europeiska utlämningskonventionen från (konven- tion) och att underlätta tillämpningen av denna (artikel 59.1). Det sägs också att bestämmelserna inte utgör hinder för tillämpning av mer långt- gående bestämmelser i gällande bilaterala överenskommelser mellan parterna (artikel 59.2). Kommentar Genom artikel 59 ges således möjlighet till en fortsatt tillämpning av den nordiska utlämningslagen, som innehåller för samarbetet mer förmånliga bestämmelser. Artikel 60 Av artikel 60 framgår att i förbindelserna mellan två Schengenstater, varav den ena inte tillträtt konvention, så skall bestämmelserna i den konventionen tillämpas, med beaktande av de förbehåll och för- klaringar som gjorts till den eller till . Kommentar Artikeln tar sikte på belgiska förhållanden, eftersom inte har anslutit sig till utlämningskonventionen. Artikel 61 Artikel 61 innehåller särbestämmelser för om utlämning för verkställighet av straff, som innebär att gärningen enligt fransk lag skall föranleda fängelse och enligt den ansökande statens lag fängelse. Artikel 62 Artikel 62 slår fast att 1. endast den ansökande statens lagstiftning skall tillämpas då det gäller verkan av preskriptionsavbrott; 2. amnesti som utfärdats i den anmodade staten inte utgör hinder mot utlämning såvida inte brottet faller under denna stats domsrätt; 3. frånvaro av angivelse eller officiellt beslut om att inleda brotts- utredning, vilka krävs enligt den anmodade statens lagstiftning, inte påverkar skyldigheten till utlämning. Förhållande till svenska regler Artikel 62.1 (angående preskriptionsavbrott) har sin närmaste motsvarighet i 10 § andra stycket i lagen (1957:668) om utlämning för brott, enligt vilken utlämning inte får beviljas om straff för brottet skulle vara förfallet enligt svensk lag, dvs. enligt bestämmelserna i 35 kap. BrB om bortfallande av påföljd. Någon prövning enligt den ansökande statens preskriptionsregler skall alltså, i motsats till vad som är fallet enligt bestämmelse, inte göras. Det finns alltså behov av att justera utlämningslagen vid en anslutning till . Även i den undertecknade konventionen om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater () finns det en bestämmelse om preskription. Huvudregeln är där att utlämning inte får vägras därför att preskription har inträtt enligt den anmodade statens lagstiftning. Om denna stat har domsrätt för de brott som ligger till grund för framställningen, finns dock möjlighet att vägra utlämning på grund av att preskription har inträtt enligt dess lagstiftning. bestämmelse om preskription har således en vidare tillämpning än den i , i det att den inte är inskränkt till frågan om preskriptions avbrott. Det framstår inte som alldeles klart hur bestämmelserna i de två konventionerna förhåller sig till varandra i detta avseende. I de allmänna bestämmelserna i , som tillkommit senare än Schengen- konventionen, stadgas att syftet är att komplettera bestämmelserna i och underlätta tillämpningen av bl.a. . Vid ut- arbetandet av iakttogs också de åtaganden som följer av . Detta talar möjligen för att Schengen- bestämmelsen om att den ansökande statens regler skall tillämpas i fråga om preskriptionsavbrott kommer att äga fortsatt giltighet även sedan EU- konventionen trätt i kraft. Argument skulle å andra sidan kunna framföras för att Schengen- konventionens regel kommer att vara överspelad i och med att EU- konventionen börjar tillämpas. Detta skulle innebära att den anmodade statens regler om preskription, även preskriptionsavbrott, skulle kunna tillämpas om denna stat haft domsrätt över den gärning för vilken utlämning begärs. Oavsett hur det förhåller sig med den saken, måste utlämnings- lagstiftningen ses över i samband med att ratificerar EU- konventionen. Denna översyn kan förväntas vara färdig och nödvändiga lagändringar vara i kraft innan blir operativt för del. Det är naturligt att man i det sammanhanget överväger också frågan om hur preskriptionsreglerna i förhåller sig till regeln i och föreslår lämpliga lagändringar utifrån de slutsatser som dras. Det torde därför inte föreligga något behov av att , med anledning av anslutningen till , särskilt överväga frågan om ändring av 10 § utlämningslagen. I övrigt föranleder artikeln inte några lagstiftningsåtgärder. Artikel 63 Enligt artikel 63 förbinder sig Schengenstaterna att till varandra utlämna personer som är åtalade eller som skall avtjäna straff för vissa fiskaliska brott som uppräknas i artikel 50.1, dvs. brott mot bestämmelser om punkt- och mervärdesskatter samt tullavgifter. Förhållande till svenska regler Utlämning för fiskaliska brott enligt artikel 63 är möjlig eftersom dessa gärningar uppfyller kravet på dubbel straffbarhet enligt 4 § utlämningslagen. Artikel 64 Enligt artikel 64 har en registrering i Schengens Informationssystem (SIS) enligt artikel 95 samma verkan som en begäran om provisoriskt anhållande i enlighet med bl.a. konvention. Förhållande till svenska regler I svensk lagstiftning finns bestämmelser om provisoriskt anhållande i 23 § första stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott. Artikel 64 föranleder inte några lagstiftningsåtgärder. Artikel 65 I artikel 65 anges vilka myndigheter i , , , och som skall fungera som centralmyndigheter i utlämningsärenden. Bestämmelsen utesluter inte att den diplomatiska vägen utnyttjas. Kommentar Enligt tilläggsprotokollet med ändringar i artikeln behöver inte själva konventionen ändras när nya myndigheter skall läggas till listan. Artikel 66 Om lagstiftningen i den anmodade staten inte uttryckligen lägger hinder för det, kan den staten enligt artikel 66.1 medge utlämning utan något formellt förfarande. Dock krävs att den eftersökte ger sitt samtycke till detta inför en representant för en rättslig myndighet efter att ha in- formerats om rätten till formellt utlämningsförfarande. Den eftersökte kan använda sig av juridiskt biträde. Enligt artikel 66.2 kan den efter- sökte också avstå från det skydd den s.k. specialitetsprincipen ger. Ett sådant avstående är oåterkalleligt. Förhållande till svenska regler Artikel 66 om ett förenklat utlämningsförfarande vid samtycke omfattas av reglerna i EU:s samtyckekonvention, som har ratificerat. Nöd- vändiga lagändringar har beslutats av , att träda i kraft den dag regeringen bestämmer. 7.4.5 Överförande av verkställighet av brottmålsdom (artiklarna 67 69) Artikel 67 I artikel 67 i anges att bestämmelserna i avser att komplettera europeiska kon- vention om överförande av dömda personer (överförandekonventionen). Artikel 68 Av artikel 68.1 följer att om en medborgare i annan Schengenstat genom lagakraftägande dom har dömts till frihetsstraff eller annan frihets- berövande påföljd och genom att fly till sitt hemland har undandragit sig verkställighet av detta straff, kan den stat hos vilken lagföring ägt rum göra en framställning till den andra staten om att verkställigheten av straffet överförs, om den dömde påträffas på den senares område. I väntan på de handlingar som åberopas i framställningen om över- förande och i avvaktan av beslut i samband med framställningen kan berörd stat, enligt artikel 68.2, på begäran av den stat som gjort fram- ställningen bl.a. kvarhålla den dömde. Artikel 69 Enligt artikel 69 krävs inte samtycke av den dömde för att överförande enligt artikel 68 skall kunna äga rum. Förhållande till svenska regler För svensk del finns bestämmelser om överförande av dömda personer grundade på överförandekonventionen i lagen (1972:260) om inter- nationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (inter- nationella verkställighetslagen, IVL). Enligt 25 a § IVL är en av förutsättningarna för överförande av straffverkställighet till att den dömde har samtyckt till över- förandet. Enligt 34 a §, som hänvisar till 25 a §, tillämpas detta villkor också vid överförande av verkställighet från till annat land. bestämmelser om överförande av verk- ställighet av brottmålsdom går längre än överförandekonventionens bestämmelser. Det synes inte innebära några juridiska eller andra problem att anpassa de svenska bestämmelserna om överförande till bestämmelser. Sålunda måste 25 a § i IVL vid en anslutning till Schengen- konventionen anpassas så att överförande av straffverkställighet till annan konventionsbunden stat utan den dömdes samtycke möjliggörs i situationer där den dömde har flytt till sitt hemland. 7.4.6 Narkotika (artiklarna 70 76) Artikel 70 Schengenstaterna har, i enlighet med artikel 70.1, bildat en ständig arbetsgrupp avseende narkotika. Arbetsgruppen har i uppgift bl.a. att undersöka gemensamma problem i samband med bekämpandet av kriminalitet inom narkotikaområdet och att i förekommande fall utarbeta förslag till förbättringar. Sådana förslag skall arbetsgruppen lägga fram för . I arbetsgruppen finns företrädare för bl.a. polis- och tullmyndigheter (artikel 70.2). Kommentar Detta är den enda av arbetsgrupper som har sin grund direkt i konventionen. Artikel 71 I artikel 71 har Schengenstaterna åtagit sig att i enlighet med FN:s konventioner på narkotikaområdet vidta alla erforderliga åtgärder för att förebygga och straffa olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen (artikel 71.1) och olaglig export av sådana ämnen (artikel 71.2), förstärka sina kontroller av person- och varutrafiken samt transportmedel vid yttre gräns för att bekämpa olaglig import av narkotika och psykotropa ämnen (artikel 71.3) särskilt bevaka platser som är kända för narkotikahandel (artikel 71.4) samt göra allt som står i deras makt för att förebygga och bekämpa de negativa effekterna av den illegala efterfrågan på narkotiska och psykotropa ämnen. Dessa åtgärder faller under de enskilda Schengen- staternas ansvar (artikel 71.5). Kommentar De som avses i artikel 71.1 är allmänna narkotikakonvention och tilläggsprotokoll till denna, konvention om psykotropa ämnen samt narkotikabrotts- konvention. De åtgärder som avses i artikel 71.3 skall utarbetas av den arbetsgrupp som avses i artikel 70. Som har sagts påverkas inte tullens befogenheter. Sålunda kommer tullen även fortsättningsvis att kunna kontrollera t.ex. illegal införsel av narkotika även vid Schengens inre gränser. Förhållande till svenska regler Den svenska kontrollen vad avser olaglig import av narkotika motsvarar de krav som ställer. Artikel 72 Schengenstaterna har åtagit sig att garantera att deras gällande lagstift- ning medger att tillgångar som härrör från olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen tas i beslag och förverkas. Förhållande till svenska regler Artikeln föranleder inga lagstiftningsåtgärder. Artikel 73 I artikel 74 har Schengenstaterna åtagit sig att tillåta att s.k. kontrollerade leveranser får äga rum på deras territorier (artikel 73.1), efter beslut som fattas i varje enskilt fall sedan de stater som berörs av leveransen lämnat sitt tillstånd (artikel 73.2). Varje Schengenstat svarar för ledning och övervakning av leveransen på det egna territoriet (artikel 73.3). Kommentar Innebörden av begreppet kontrollerad leverans varierar något. I praxis har uttrycket huvudsakligen använts för leveranser som sker med kurir som tillåts resa in i eller ut ur ett land medförande narkotika, varvid berörda polis- och tullmyndigheter trots vetskap om kurirens olagliga verksamhet tills vidare underlåter att ingripa för att identifiera mot- tagaren av narkotikan och kartlägga vem eller vilka som ligger bakom narkotikabrottsligheten. En kontrollerad leverans kan även avse exempel- vis en postförsändelse, ett parti narkotika som göms i tunnor och sänds med fraktfartyg för att tas om hand först när transporten har genomförts. Kontrollerade leveranser förekommer redan i . Förhållande till svenska regler Artikeln medför inte några lagstiftningsåtgärder. Artikel 74 Kontroller när det gäller laglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, skall i största möjliga utsträckning flyttas från inre gräns till det inre av landet. Förhållande till svenska regler Artikel 74 medför inte några lagstiftningsåtgärder. Artikel 75 Enskilda personer får vid resa till ett Schengenland medföra narkotiska läkemedel, inom ramen för en medicinsk behandling, under förutsättning att en behörig myndighet i hemlandet utfärdat ett särskilt intyg (artikel 75.1). Intyget skall utfärdas enligt beslut av Verkställande komittén (artikel 75.2). Kommentar Mängden läkemedel som en resenär får medföra skall stå i relation till resans längd och får omfatta maximalt . Förhållande till svenska regler I regleras den legala hanteringen av narkotika och narkotika- prekursorer i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika och den till lagen anslutande förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika samt i föreskrifter som meddelat med stöd av dessa författningar. All form av bruk och hantering av narkotika som inte är legalt förskriven av läkare är förbjuden. Nuvarande svenska bestämmelser, som finns bl.a. i föreskrifter, tillåter en resande att föra in narkotiska läkemedel som motsvarar högst fem dagars förbrukning. Andra typer av läkemedel, dvs. vissa psykofarmaka kan införas men med en mängd som motsvarar behovet . Dessa bestämmelser är således strängare än reglerna inom . föreskrifter bör således ändras avseende antal dagar samt kravet på centralt utfärdade intyg. Det bör framhållas att det här är fråga om läkemedel, som förskrivits av läkare, till svårt sjuka människor.