prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — Införandet av en ny påföljd för unga lagöverträdare utgör emellertid en mycket angelägen reform. Det vore enligt regeringens mening orimligt att uppskjuta reformen enbart med anledning av de svårigheter som kan vara förenade med att skapa nya rutiner för registreringen av personer som döms till den. Även om det finns anledning att vara återhållsam med reformer som kräver ändringar i befintliga ADB-system, finner vi med hänsyn härtill att den nya påföljden bör träda i kraft med de övriga förslagen. När det gäller den nya lagstiftningens tillämplighet på brott som har begåtts före ikraftträdande måste 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen beaktas. Bestämmelsen innebär bl.a. att svårare brottspåföljd inte får åläggas för en gärning än den som var föreskriven när gärningen begicks. Samma bestämmelse finns i artikel 7 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Denna konvention gäller som lag i . Vidare skall bestämmelsen i 5 § andra stycket lagen (1964:163) om införande av beaktas. Där föreskrivs att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs men att, om en annan lag gäller när dom meddelas, den lagen skall tillämpas, om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. I tidigare lagstiftningsärenden har konstaterats att de nu nämnda bestämmelserna i princip inte torde gälla i fråga om verkställighet av brottspåföljder (jämför t.ex. prop. 1965:159 s. 36 ff och prop. 1987/88:120 s. 113). De redovisade bestämmelserna avgör alltså om de gamla eller de nya reglerna skall tillämpas t.ex. när det gäller reglerna för straffbestämningen. De avgör även om domstolen efter ikraftträdandet skall döma ut en ny form av straff för brott som har begåtts före den nya lagens ikraftträdande. Enligt vårt förslag skall möjligheten att förena en frivårdspåföljd med samhällstjänst liksom endast användas när det annars hade varit aktuellt att döma till fängelse. Av 30 kap. 1 § följer att villkorlig dom och samhällstjänst är att anse som lindrigare påföljder än fängelse. Detta innebär att de utvidgningar av möjligheterna att döma till en frivårdspåföljd med föreskrift om samhällstjänst som vi föreslår måste anses leda till en lindrigare påföljdsbestämning. En prövning enligt grunderna för 5 § andra stycket lagen om införande av bör därför resultera i att de nya bestämmelserna om samhällstjänst kan tillämpas även beträffande gärningar som har begåtts före ikraftträdandet. En sådan ordning är också eftersträvansvärd, eftersom som syftet med reformen bl.a. är att minska antalet fängelsestraff. Någon särskild övergångsbestämmelse är därför inte påkallad. I enlighet med vad Lagrådet påpekat i anslutning till förslaget till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd bör dock föreskrivas att 4 § i lagen (1989:928) om samhällstjänst skall tillämpas även fortsättningsvis beträffande dem som utför samhällstjänst enligt en föreskrift som meddelats med stöd av den lagen. Ändringen av bestämmelsen om överlämnande till vård inom och införandet av den nya påföljden sluten ungdomsvård har till syfte bl.a. att så långt möjligt hålla ungdomar utanför kriminalvården och att inom ramen för påföljdssystemet tillse att ungdomar som begår brott ges möjlighet till adekvat vård. De ändamål som ligger bakom de nya reglerna är sådana att det enligt regeringens mening är angeläget att de ges bredast möjliga tillämpning. Det medför att de i princip bör göras tillämpliga också på sådana gärningar som begåtts före ikraftträdandet. Överlämnandepåföljderna är inte formellt inordnade i påföljdssystemet på det sättet att det däri direkt framgår om de skall uppfattas som lindrigare eller strängare än andra påföljder. Till följd härav torde inte 5 § lagen om införande av ge någon uttrycklig anvisning vad avser tillämpningen av överlämnadepåföljderna på gärningar begångna före ikraftträdandet. Den allmänna rättsgrundsats som ligger bakom bestämmelsen i lagen om införande av och som är uttryckligen stadgad i 2 kap. 10 § regeringsformen, nämligen att strängare påföljd inte skall kunna utdömas än den som gällde vid brottet, bör dock givetvis vara vägledande vid utformningen av övergångsregleringen . Sluten ungdomsvård är utformad som ett ett alternativ till fängelse. Bestämmelsens utformning är sådan att sluten ungdomsvård inte i något fall torde kunna sägas vara strängare än ett motsvarande fängelsestraff. Inte heller de nya regelerna om överlämnande till vård inom kan normalt antas leda till att den samlade reaktionen på brottet blir strängare än den som skulle ha utdömts enligt de nu gällande reglerna. Något hinder mot att ge överlämnandepåföljderna tillämpning också på brott begångna före ikraftträdandet torde därför inte föreligga. En uttrycklig regel härom bör också införas. Vid tillämpningen av påföljden överlämnande till vård inom bör dock de ovan angivna principerna beaktas. Våra förslag beträffande intensivövervakning med elektronisk kontroll såsom alternativ till fängelse i anstalt avser enbart verkställighet av straff. Därmed torde, i enlighet med vad som tidigare anförts, de principer som ligger till grund för 2 kap. 10 § regeringsformen och 5 § lagen om införande av inte vara tillämpliga. De nya bestämmelserna bör därför kunna börja tillämpas . Någon särskild övergångsbestämmelse är inte erforderlig. Ändringarna av villkorlig frigivning avser också verkställighet av straff. I detta hänseende är det rimligt att de som har dömts före ikraftträdandet inte får avtjäna i anstalt än enligt de gamla reglerna och inte heller än de som döms enligt de nya reglerna. De nya reglerna för den minsta tid som skall avtjänas i anstalt innan villkorlig frigivning kan få ske bör därför gälla även dem som enligt den gamla lagstiftningen inte skulle ha frigetts villkorligt. Däremot bör de som enligt de gamla frigivningsreglerna hade möjlighet att friges före tvåtredjedelsdagen inte behöva avtjäna än enligt dessa regler. Den förslagna övergångsregleringen innebär att 26 kap. 6 och 6 a och 9 §§ i dess lydelse före ikraftträdandet skall tillämpas beträffande dem som före ikraftträdandet dömts till fängelse som uppgår . skall dock, även om äldre bestämmelser tillämpas, fatta beslut som avses i 26 kap. 6 § femte stycket. Enligt 26 kap. 7 § i dess nuvarande lydelse finns möjlighet att förskjuta tidpunkten för villkorlig frigivning med beaktande av om förutsättningarna för den intagnes anpassning i samhället framstår som ogynnsamma med hänsyn till frigivningsförhållandena, hans uppförande under anstaltsvistelsen eller andra särskilda omständigheter. Bestämmelsen, som endast har tillämpas vid ett fåtal tillfällen , har nästan uteslutande använts för att förlänga anstaltsvistelsen för dem som avtjänar fängelsestraff som understiger . Det innebär att bestämmelsen i praktiken har medfört att intagna som skulle frigivits villkorligt enligt 26 kap. 6 § fått sin tid i anstalt förlängd, i vissa fall till tider som överstiger två tredjedelar av strafftiden. Det bör efter genomförandet av de nu föreslagna förändringarna inte vara möjligt att låta personer avtjäna i anstalt än två tredjedelar av strafftiden, utom vid tillämpning av bestämmelsen om senareläggning på grund av misskötsamhet enligt 26 kap. 7 § i förslaget eller på den dömdes egen begäran. En fortsatt tillämpning av 26 kap. 7 § i dess nuvarande lydelse skapar dessutom tillämpningsproblem beträffande dem som gemensamt avtjänar straff som dömts ut före och efter ikraftträdandet. 26 kap. 7 § i dess nuvarande lydelse bör därför upphöra att gälla vid ikraftträdandet. Beslut som före ikraftträdandet meddelats med stöd av 27 kap. 7 § bör dock fortsätta att gälla. När det gäller prövotid bör de nya bestämmelserna vara tillämpliga på dem som friges villkorligt efter ikraftträdandet. Bestämmelserna om förverkande av villkorligt medgiven frihet bör inte kunna tillämpas beträffande gärningar som begåtts före ikraftträdandet. Beslut enligt 47 § andra stycket 2 lagen (1974:204) om kriminalvård i anstalt (KvaL) bör dock kunna fattas efter ikraftträdandet om prövningen avser förhållanden som inträffat före . Beslut som före ikraftträdandet fattats enligt 47 kap. andra stycket 2 KvaL bör också fortsätta att gälla. Alternativen till kriminalvård i anstalt Enligt regeringens förslag skall systemet med användning av samhällstjänst som ett alternativ till fängelse permanentas och utvidgas. En föreskift om samhällstjänst skall kunna meddelas vid såväl villkorlig dom som skyddstillsyn. Kriminalvården skall även fortsättningsvis svara för verkställigheten. Förslaget kan antas innebära en besparing för kriminalvårdens del, eftersom samhällstjänst är en betydligt billigare verkställighetsform än fängelse. Det är emellertid svårt att mera exakt förutse i vilken utsträckning det utvidgade tillämpningsområdet kommer att leda till en ökad användning av samhällstjänst. Därför är det inte möjligt att närmare ange hur stor besparingen kommer att bli. Förslaget att permanenta intensivövervakning genom elektronisk kontroll som en verkställighetsform vid korta fängelsestraff är kostnadsneutralt i förhållande till . Ändrade regler för villkorlig frigivning De föreslagna ändringarna i reglerna om villkorlig frigivning innebär att möjligheterna till halvtidsfrigivning avskaffas och att villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden tillämpas generellt. Förslaget innebär också att minimitiden som skall verkställas i anstalt innan villkorlig frigivning kan komma i fråga sänks från till en månad. Sammantaget medför regeringens förslag ett ökat behov av anstaltsplatser. Enligt preliminära bedömningar motsvarar ökningen 145- 195 årsplatser. Införandet av villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden medför nämligen ett ökat behov av 180-230 årsplatser medan den sänkta minimitiden innebär ett minskat behov av ca 35 årsplatser. Kostnaden för den ökningen kan uppskattas till 90-120 milj. kr, beräknat utifrån den genomsnittliga dygnskostnaden för en anstaltsplats (). I det beloppet ingår alla kostnader, såväl fasta som löpande. Behovet av att ta ett ökat antal anstaltsplatser i anspråk kommer att uppstå successivt under en följd av år. Förändringarna skall enligt förslaget träda i kraft . Det förslås dock övergångsbestämmelser som innebär att äldre bestämmelser skall tillämpas beträffande personer som dömts före ikraftträdandet. efter kommer det därför att finnas en grupp intagna som skall friges villkorligt enligt de äldre bestämmelserna. Den förslagna minskningen av minimitiden för villkorlig frigivning träder i kraft vilket ger en mindre besparing för kriminalvårdens del , eftersom de löpande kostnaderna för anstaltsplatserna kan beräknas minska med ca 3 milj. kr. Med hänsyn till att det finns en outnyttjad beläggningsresurs i anstalterna är det inte nödvändigt att tillskapa nya platser för att klara reformen. Kostnadsökningen för kriminalvårdens del motsvaras därför av ökningen av de löpande kostnaderna för 145-195 årsplatser, 15-20 milj. kr, när reformen är genomförd. Regeringen gör bedömningen att kriminalvården kan klara de föreslagna förändringarna i reglerna om villkorlig frigivning utan att tillföras några extra resurser. Förslaget i denna del syftar till att unga som begår brott inte skall tas om hand inom kriminalvården utan av de sociala myndigheterna. Den som döms till högst fängelse för brott som han begått innan han fyllt skall i princip inte dömas till fängelse utan i stället till sluten ungdomsvård. Den genomsnittliga dygnskostnaden för en anstaltsplacering för en ung lagöverträdare uppgick till eller ca . Kostnaden för vård vid särskilt ungdomshem är betydligt högre. Förslaget innebär således att den totala kostnaden för ungdomar i åldersgruppen 15 som måste frihetsberövas ökar. En viss del av dem som kommer att dömas till den nya påföljden sluten ungdomsvård är sådana som redan varit föremål för vård vid särskilda ungdomshem. Det är inte osannolikt att en stor del av dem som döms till ungdomshemplacering hade placerats på särskilda ungdomshem om de inte blivit dömda. Verkställigheten av sluten ungdomsvård kommer att vara inriktad på vård och behandling av den dömde. Dessa omständigheter talar i och för sig för att kommunerna skall svara för en del av kostnaden för placering i särskilt ungdomshem. Vid påföljdsbestämningen skall emellertid den unges vårdbehov inte tillmätas någon betydelse och kommunerna saknar inflytande i denna del. Det är därför rimligt att staten svarar för hela kostnaden för den nya påföljden sluten ungdomsvård. skall ha ansvaret för ungdomshemmen. måste styrelsen göra vissa investeringar, utbilda personal och vidta andra förberedande åtgärder för att kunna starta verksamheten 1999. Kostnaden för förberedelserna är enligt styrelsen ca . Enligt styrelsen kommer kostnaderna för verksamheten därefter att uppgå till ca och plats eller per plats och år. Beräknat på tio årsplatser krävs således ett resurstillskott till om f.n.15,. Förslaget torde innebära ett minskat behov av platser på berörda gruppen med ca 10 platser . Detta innebär teoretiskt en besparing för kriminalvården med ca inräknat både fasta och löpande kostnader. Besparingen är teoretisk eftersom det minskade behovet av platser för intagna inte kommer att medföra att några hela avdelningar i anstalterna kommer att kunna stängas som en följd av förslaget. De fasta kostnaderna kommer alltså inte att minska. De löpande kostnaderna minskar med . Regeringen gör bedömningen att kostnaderna för de förberedande åtgärderna kan finansieras genom att medel överförs från kriminalvården till . Även kostnaderna för de tio årsplatserna finansieras genom att medel överförs från kriminalvården. Överlämnande till vård inom De föreslagna ändringarna av påföljden överlämnande till vård inom syftar till att stärka överlämnandepåföljdens ställning i påföljdssystemet. De ökade inslagen av förutsebarhet, proportionalitet och konsekvens ger påföljden större trovärdighet. Som framgår under avsnitt 10.2 skall de yttranden som ges in till domstol ges ett utförligare innehåll samt innehålla en vårdplan. För socialnämndernas del innebär detta att de till huvudförhandlingen måste kunna redovisa en vårdplan. Skillnaden i förhållande till vad som gäller torde i huvudsak bestå i att den vård eller de åtgärder som är planerade för den unge skall dokumenteras och redovisas till domstolen. kommun har i sitt remissyttrande framhållit att yttrandena innehåller en mycket utförlig redogörelse för både tidigare och planerade åtgärder. För kommunernas del kan förslaget emellertid innebära en ökad belastning genom att den tid som står till socialnämndens förfogande är begränsad. Som framgår i avsnitt 10.2 föreslår regeringen att den tidfrist som anges i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare förlängs. Härigenom minskas risken för en ökad arbetsbelastning för socialnämderna. Åtgärden att upprätta en vårdplan måste dessutom anses kunna bidra till en effektiv användning av resurser vid genomförandet av vården eftersom en målinriktad och långsiktig planering av verksamheten skapar förutsättningar för ett effektivt resursutnyttjande. Förslaget om att socialnämnden skall underrätta åklagarmyndigheten om vården eller de åtgärder som redovisats i vårdplanen inte kommer till stånd torde vara av begränsad betydelse. När det gäller regeringens förslag om att domstolen skall ges möjlighet att förena överlämnandepåföljden med en föreskrift om ungdomstjänst kan till en början konstateras att flera kommuner - inom ramen för sin nuvarande verksamhet - kan erbjuda sådana aktiviteter som kan utgöra innehåll i en ungdomstjänst. I dessa fall torde inte några ökade kostnader uppkomma för kommunernas del. Regeringens förslag innebär inte heller något formellt åläggande för kommunerna att ordna ungdomstjänst. I de fall kommunen inte kan erbjuda ungdomstjänst får domstolen i de fall planerade åtgärder inte kan anses utgöra en tillräcklig reaktion på brottsligheten i stället välja en påföljd inom kriminalvårdens ram. Detta är å andra sidan i strid med avsikten med reformen. För att ungdomstjänst skall kunna erbjudas i de fall detta framstår som en adekvat åtgärd torde erfordras visst merarbete med därav följande kostnader för kommunerna. Förslagen i denna del innebär sammantaget att en viss resursförstärkning är påkallad för kommunernas del. Regeringen har efter samråd med gjort bedömningen att kommunerna bör tillföras 8 milj. kr. av statliga medel. Dett bör ske genom en överföring från utgiftsområde 9, Hälsovård, sjukvård och social omsorg. Regeringen har för avsikt att utvärdera reformen när den varit i kraft . 13 Författningskommentar 13.1 Förslag till lag om verkställighet av sluten ungdomsvård 1 § I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Lagens bestämmelser gäller endast i fråga om den som dömts till sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § som påföljd för brott. Den som vårdas vid ett särskilt ungdomshem med stöd av bestämmelserna i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) eller socialtjänstlagen (1980:620) omfattas således inte av denna reglering. Om den dömde är föremål för omhändertagande med stöd av LVU och sluten ungdomsvård och i den mån olika regler gäller för de olika grupperna, har bestämmelserna i verkställighetslagen företräde. Paragrafen innehåller den grundläggande bestämmelsen om målsättningen för verkställigheten vid det särskilda ungdomshemmet. Av denna paragraf följer att ansvarar för verkställigheten av påföljden sluten ungdomsvård. är central förvaltningsmyndighet för sådana hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. I paragrafen har intagits en bestämmelse om att verkställigheten skall planläggas och genomföras i nära samarbete med socialnämnden i den dömdes hemort. Denna bestämmelse har införts för att betona att ansvar, som följer av 12 § socialtjänstlagen, gäller även de ungdomar som vistas på de särskilda ungdomshemmen på straffrättslig grund. I denna paragraf anges när verkställigheten av sluten ungdomsvård inleds. Paragrafen reglerar när verkställigheten av en dom på sluten ungdomsvård får inledas. Innehållet i paragrafen överensstämmer i sak med 2 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Av första stycket följer att verkställigheten får inledas om den dömde lämnar en nöjdförklaring. En nöjdförklaring innebär att den dömde avstår från att överklaga domen i påföljdsdelen och medger att den får verkställas. Verkställigheten får således inledas redan innan överklagandetiden har löpt ut om en sådan förklaring har lämnats. Den dömde är oavsett en nöjdförklaring oförhindrad att överklaga domen i andra avseenden än i fråga om påföljden. I andra stycket anges vem som är behörig att ta emot en nöjdförklaring. Av tredje stycket följer att en nöjdförklaring får avges även inför någon annan tjänsteman än chefen för häktet eller den som som förestår vården vid ett särskilt ungdomhem. Bestämmelsen har sin grund i att en nöjdförklaring skall kunna mottas under veckans . Av fjärde stycket följer att den dömde skall upplysas om att han har rätt att lämna en nöjdförklaring. En sådan upplysning skall lämnas av den tjänsteman som enligt förevarande paragraf har rätt att ta emot en nöjdförklaring. Tjänstemannen skall vidare upplysa den dömde om när och hur det kan ske. Så snart en nöjdförklaring kan lämnas är tjänstemannnen skyldig att fråga den dömde om han vill lämna en sådan förklaring. Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i huvudsak vad som gäller i fråga om nöjdförklaring beträffande dom på fängelse enligt 3, 4 och 6 §§ lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Paragrafen innehåller bestämmelser om formerna för avgivande av nöjdförklaring. Bestämmelsen motsvarar 7 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Av första stycket framgår att den dömde måste ha haft betänketid till efter den dag då domen avkunnandes för honom eller på annat sätt delgavs honom för att en nöjdförklaring skall bli gällande. Om domen inte har avkunnats för den dömde börjar betänketiden löpa först sedan han fått del av domen i dess helhet och alltså inte bara domsbevis. Den dömde skall ges tillfälle att samråda med sin försvarare. Av andra stycket följer att en nöjdförklaring inte får tas tillbaka. Om den dömde har överklagat domen i fråga om påföljden och lämnar han därefter en nöjdförklaring anses överklagandet återkallat genom nöjdförklaringen. Av tredje stycket följer att den som är behörig att ta emot en nöjdförklaring enligt 6 § andra stycket 1 eller 2 eller sådan tjänsteman som har förordnats att ta emot en sådan nöjdförklaring enligt 6 § tredje stycket skall se till att domen verkställs. Om en nöjdförklaring lämnas inför en polismyndighet skall den som tagit emot förklaringen se till att den dömde förpassas till det särskilda ungdomshem där verkställigheten skall ske. Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i huvudsak vad som gäller i fråga om nöjdförklaring enligt 4 § andra stycket, 8 §, 9 § första stycket och 10 § tredje stycket lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Av första stycket i denna paragraf följer att skall bestämma vid vilket särskilt ungdomshem verkställigheten skall ske. När domen får verkställas skall förelägga den dömde att inställa sig senast en viss dag vid det särskilda ungdomshem som styrelsen har bestämt. Bestämmelsen gäller då den dömde är på fri fot när domen får verkställas. skall se till att intagning sker så snart det är möjligt efter det att domen får verkställas. Det är angeläget att samhällets reaktion på brottet sker i nära anslutning till brottet. Det bör därför endast undantagsvis komma i fråga att dagen för inställelse fastställs till som inte ligger i nära anslutning till den tidpunkt från vilken domen får verkställas. Av andra stycket följer att kan begära att polismyndigheten skall förpassa den dömde till det anvisade hemmet om den dömde inte rättar sig efter ett föreläggande, eller inte kan nås av ett föreläggande att inställa sig. Av sista stycket följer att den dömde får förvaras i häkte eller i polisarrest i väntan på förpassning om det är nödvändigt för att förpassningen skall kunna genomföras. Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i huvudsak bestämmelserna i 10 § första och andra styckena och 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m . I denna paragraf regleras situationer då den dömde är häktad eller intagen i ett särskilt ungdomshem när domen får verkställas. I sådana fall skall häktet eller det särskilda ungdomshemmet se till att domen verkställs och att den dömde förpassas till det särskilda ungdomshem som styrelsen bestämmer. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 9 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. I paragrafen behandlas hur beräkningen av verkställighetstiden skall ske. Av bestämmelsen följer att 19, 21 23 och 25 §§ lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. skall tillämpas på motsvarande sätt vid beräkning av tiden för verkställighet i fråga om den som är föremål för sluten ungdomsvård enligt denna lag. ansvarar för beräkningen av . Så snart domen på sluten ungdomsvård har börjat verkställas skall fastställa dagen för verkställighetens slut. Om avbrott sker i verkställigheten skall en ny slutdag bestämmas. Detsamma gäller om det blir aktuellt med sammanläggning av domar på sluten ungdomsvård. Av paragrafen framgår att den dömde skall beredas nödvändig vård och behandling. I paragrafen anges vidare vissa primära rättigheter för den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. Uppräkningen är exemplifierande och inte uttömmande. Av denna paragraf följer att den dömdes rörelsefrihet får inskränkas. Sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd och det ligger i sakens natur att den dömde inte får röra sig fritt.