prop · GL0334 · 1998-01-01 00:00:00 — Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre och Kammarrätten i framför redaktionella synpunkter på promemorians lagförslag. Kammarrätten i ifrågasätter också om inte tillsyns- myndighet skall ha en ökad samrådsskyldighet med . I övrigt har inga remissinstanser yttrat sig särskilt om förslaget. Skälen för förslaget: Direktivet innehåller inte några bestämmelser om vilka åtgärder som skall vidtas när någon handlar i strid med direktivet. Inte heller uppställer direktivet några uttryckliga krav på att medlemsstaterna skall införa straffsanktioner mot den som t.ex. inte använder föreskrivna sändningsstandarder. Det grundläggande kravet på medlemsstaterna är, som tidigare anförts, att vidta lämpliga åtgärder för att främja utvecklingen av avancerade TV-tjänster. De föreslagna bestämmelserna är i sig inte tillräckliga för att säker- ställa att bestämmelserna efterföljs. För att säkerställa direktivets avsedda resultat om användandet av vissa sändningssystem m.m. måste det vara möjligt för tillsynsmyndigheten att ge anvisningar i form av före- lägganden. För att myndigheten skall kunna sätta kraft bakom orden bör föreläggandena kunna förenas med vite. Att tillsynsmyndigheten har en skyldighet att samråda med innan man utfärdar föreläggande riktade emot vissa överträdelser av lagens regler framgår av avsnitt 9.4.2. Regeringen finner inte att denna samrådsskyldighet bör vara mer omfattande än vad som redovisas i nämnda avsnitt. Det förekommer visserligen att vitessanktionerade bestämmelser över- träds på andra medierättsliga områden och att deras funktion som instru- ment att göra överträdelser ekonomiskt olönsamma därmed i vissa fall visat sig mindre effektiv (se prop. 1995/96:160 s. 134). Det kan också nämnas att i bl.a. har motsvarigheten till den lagstiftning som föreslås försetts med straffrättsliga sanktioner. Det föreliggande förslaget bör emellertid ses i belysning av att direk- tivet inte uppställer några särskilda krav på reaktioner mot överträdelser och att det därför står fritt att välja den sanktionsform som från våra utgångspunkter framstår som den mest ändamålsenliga. Det är i och för sig en förhoppning att marknadsförutsättningarna, bl.a. i form av de krav som konsumenterna ställer, skall vara sådana att det helt enkelt inte blir ekonomiskt lönsamt eller försvarbart att bryta mot bestämmelserna. Ett kraftfullt verkande vite kan emellertid behövas som ett komplement härtill för att få överträdaren att vidta erforderliga åtgärder. Vad gäller vitesföreläggandets utformning, vitesbeloppets storlek, ut- dömande av vitet m.m. skall lagen (1985:206) om viten tillämpas. 9.6 Kostnader och resursbehov Regeringens bedömning: Det är inte möjligt att närmare beräkna de sammantagna kostnadseffekterna av den föreslagna lagstiftningen eftersom flertalet av de speciella TV-tjänster m.m. som direktivet och den föreslagna lagstiftningen avser att reglera ännu inte förekommer på den svenska marknaden i någon nämnvärd omfattning. Det är dock sannolikt att näringsidkare som berörs belastas med vissa kostnader. Utgångspunkten bör vara att tillsynsmyndigheternas nya uppgifter skall kunna genom en omfördelning av tillgängliga resurser. De kostnader som kan uppstå för domstolarna måste anses försum- bara. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte något att in- vända mot bedömningen i promemorian. påtalar att verket inte kan åta sig ytterligare uppgifter med mindre än att nya resurser tillförs. Radio- och erinrar om att man är en liten myndighet med begränsade resurser. anger, som tidigare redovisats, att det sannolikt skulle bli en dyr lösning om myndig- heten får tillsynsuppgifter enligt den nya lagen. och poängterar vikten av att de tillsynsmyndig- heter som skall svara för verkställighetsföreskrifter tillförsäkras tillräck- liga resurser för att klara sina nya uppgifter. ElektronikFörbundet på att den svenska TV-marknaden präglas av stagnation och en mycket pressad lönsamhet. Förbundet motsätter sig därför all form av extra skatte- eller avgiftsuttag för att finansiera den nya TV- standarden . anför att en effektiv tillsyn möjligen kan kräva ökad teknisk/juridisk/ekonomisk kompetens och att ett sådant behov bör kunna tillgodoses genom vidareutbildning och eventuell viss resursför- stärkning. Skälen för bedömningen: Ett genomförande av förslaget kan för- väntas medföra vissa ekonomiska konsekvenser i olika led (för effekter av digital TV ur ett näringspolitiskt perspektiv jfr betänkandet Från Massmedia till Multimedia, SOU 1996:25, s. 185 ff.). Den förslagna lagen bör kunna administreras utan användande av en omfattande administrativ apparat. Den förordning som skall komplettera lagen kommer att innehålla de ytterligare krav som ställs för att lagens regler skall vara uppfyllda. Härigenom undviks krav på anmälnings- och tillståndsplikt av olika slag. Avsikten är, som tidigare framhållits, inte heller att systemet skall bygga på en omfattande marknadskontroll utan detta bygger huvudsakligen på konkreta förhållanden i de enskilda fallen. Anpassningen av t.ex. sändningssystem och kabelnät till de nya förut- sättningar som kommer att gälla torde inte medföra några högre extra investeringskostnader eftersom berörda system och nät under alla om- ständigheter torde komma att bringas i överensstämmelse med lagens krav på grund av bl.a. de kapacitetsmässiga fördelar som är förenade med användandet av de i direktivet angivna bestämmelserna. Det kan emeller- tid inte uteslutas att vissa merkostnader uppkommer. I sakens natur ligger dock att omfattningen av sådana kostnader inte kan beräknas, eftersom de beror på bl.a. vilka överväganden som enskilda företag gör och vilken användning av system m.m. som faktiskt sker. Även tillsynen över lagens efterlevnad kan antas komma att medföra vissa kostnader. Storleken på dem är dock svår att beräkna . I avvaktan på bl.a. utvecklingen av de tekniska förutsättningarna och marknaden för de aktuella TV-tjänsterna bör utgångspunkten vara att uppgifterna av genom en omfördelning av tillgängliga resurser. Resursbehovet för tillsynen bör utvärderas när lagen varit i kraft . Som framgår av föregående avsnitt har tillsynsmyndigheten möjlighet att medelst förelägganden ingripa mot otillåten verksamhet. Föreläggan- det skall kunna kombineras med vite. Omfattningen av överklaganden med anledning av lagen kan emellertid förväntas bli synnerligen liten. De kostnader som kan uppstå för rättsväsendet måste därför betraktas som försumbara. 10 Övriga frågor 10.1 Tvistlösningsmekanismer Regeringens bedömning: Direktivet kräver inte att särskilda bestäm- melser om tvistlösning införs. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: menar att det åtminstone på konkurrensområdet krävs kompletterande lagstiftning för att direktivets krav skall uppfyllas i detta avseende. Övriga remissinstanser har inte särskilt yttrat sig över bedömningen i promemorian. Skälen för förslaget: Direktivet kräver att alla parter i olösta tvister om tillämpningen av bestämmelserna i artikel 4 har tillgång till ett tvist- lösningsförfarande (artikel 4 e). Direktivet överlåter åt medlemsstaterna att se till att det finns ett fungerande maskineri som gör det möjligt att avgöra sådana tvister på ett rättvist och öppet sätt inom rimlig tid. I promemorian har bedömningen gjorts att redan existerande regelverk på det konsument- och konkurrensrättsliga området liksom på andra civilrättsliga områden leder till att det inte erfordras kompletterande lagstiftning för att uppfylla den aktuella bestämmelsen i direktivet. De områden inom vilka tvister kan uppkomma och som berörs av den aktuella direktivsbestämmelsen gäller kraven på konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler, funktionsförmågan hos system för villkorad tillgång, TV-mottagare med integrerad avkodare, prislistor och separat redovisning samt de bestämmelser i direktivet som har kon- kurrensrättslig anknytning. har anfört att verkets nuvarande möjligheter att ingripa med stöd av konkurrenslagen och den s.k. subsidiära talerätten inte torde vara tillräckliga för att ge alla aktörer i olösta tvister om tillämpningen av bestämmelserna i artikel 4 vad gäller konkurrens- aspekter tillgång till erforderliga tvistlösningsmekanismer. Utöver vad som anförts i avsnitt 9.3.2 rörande konkurrensrättsliga förhållanden vill regeringen betona att det inte är möjligt att förutse alla de tvister som kan tänkas uppkomma med anledning av de regler som återfinns i artikel 4. Inte heller är det alldeles lätt att avgöra vilka som skall kunna anses vara parter i detta sammanhang och hur begreppet tvister skall definieras. Mot bakgrund av det anförda blir också till- skapandet av särskilda tvistlösningsregler på området förenat med stora svårigheter. I sammanhanget bör också särskilt beaktas att till- synsmyndigheten har möjlighet att ålägga part att följa lagen och att är ansvarig myndighet i fråga om konkurrenslagen med de befogenheter det innebär. Parter som berörs av överträdelser enligt lagen har därmed möjligheter att vända sig till ifrågavarande myndigheter och påkalla ingripande. Såvitt regeringen nu kan bedöma och i enlighet med den slutsats som dragits i promemorian talar det mesta för att de tvister som kan uppstå och som omfattas av direktivet kan lösas inom ramarna för befintlig lagstiftning. Regeringen menar därför att ett ställningstagande till eventuella ytterligare lagstiftningsinsatser på detta område bör kunna anstå. 11 Återlämnande av kulturföremål Regeringens förslag: Bilagan till 6 kap. lagen (1988:950) om kultur- minnen m.m. ändras på så sätt att det införs en ny kategori, 3 a. Akvareller, gouacher och pasteller med en värdegräns om . Följdändringar görs i kategori 3 och 4. Skälen för regeringens förslag: I 6 kap. lagen (1988:950) om kultur- minnen m.m. (kulturminneslagen) finns bestämmelser om återlämnande av kulturföremål. I en bilaga anges de kategorier av föremål som - under vissa förutsättningar kan komma att återlämnas. Bestämmelserna bygger på rådets direktiv /7/EEG av om åter- lämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en annan medlemsstats territorium. och rådet beslutade direktivet 96/100 om ändring av bilagan till direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en annan medlemsstats terri- torium. Genom rådets förordning nr 2469/96 av om ändring av bilagan till förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål har motsvarande ändring beslutats i fråga om export av kulturföremål till tredje land. Bakgrunden till det nu beslutade direktivet är följande. Enligt skilda konstnärliga traditioner inom gemenskapen anses akvareller, gouacher och pasteller utgöra antingen målningar eller teckningar. Kategori 3 i bilagan till direktivet 93/7/EEG omfattar tavlor och målningar medan kategori 4 omfattar teckningar. Det ekonomiska gränsvärdet är för kategori 3 och för kategori 4. För att akvareller, gouacher och pasteller skall behandlas likvärdigt på den inre marknaden har det ansetts nödvändigt att klargöra vilken kategori som de skall hänföras till. Eftersom de normalt har en lägre prisnivå än målningar och tavlor, men en högre nivå än teckningar har de fått bilda en egen kategori med ett nytt gränsvärde, 30 000 ecu. För att genomföra det nu beslutade direktivet bör bilagan till 6 kap. kulturminneslagen ändras i enlighet med direktivet. En smärre språklig justering föreslås i förhållande till lydelsen av den svenska översätt- ningen av direktivet. Den angivna värdegränsen har, liksom de andra värdegränserna, om- vandlats till svensk valuta enligt den kurs som gällde (jfr EGT nr C 1, 5.1. 1993, s.2). 12 Ikraftträdande m.m. Regeringens förslag: Lagen om standarder för sändning av TV- signaler och ändringarna i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall träda i kraft . Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att lagen om standarder för sändning av TV-signaler skulle träda i kraft . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att invända mot förslaget i promemorian. Kammarrätten i på- pekar att lagen och en eventuell förordning bör träda i kraft . ElektronikFörbundet att övergångstiden till uteslutande digital TV-teknik måste vara rimlig för alla parter och åtminstone tillåta mottagning med analog TV-mottagare , låt vara med enkla till- behör. Övergångstiden måste, enligt förbundet, också ta hänsyn till befintliga affärslager vi införandet. Skälen för förslaget: Den nya lagen om TV-standarder bör träda i kraft . Såsom konstaterats i promemorian torde det inte vara nödvändigt med en särskild övergångsreglering. Direktivet har trätt i kraft och bl.a. därför bör den nya lagen tillämpas utan en särskild omställningsperiod. I syfte att undvika alltför stora olägenheter föreslås dock att bestäm- melsen i 9 § om ekonomisk redovisning inte skall tillämpas på räken- skapsår som börjat löpa före lagens ikraftträdande. I fråga om återlämnande av kulturföremål skall direktivet vara genom- fört efter dagen för dess offentliggörande, närmare bestämt . De nya bestämmelserna bör därför träda i kraft . Under förutsättning att erforderlig riksdagsbehandling kan äga rum bör den nya lagen om TV-standarder och de ändrade bestämmelserna i kulturminneslagen, enligt regeringens uppfattning, träda i kraft . 13 Författningskommentar 13.1 Förslaget till lag om standarder för sändning av TV-signaler Inledande bestämmelser 1 § Denna lag genomför och rådets direktiv /47/EG av om tillämpning av standarder för sändning av televisionssignaler. Lagen syftar till att genomföra EG-direktivet om tillämpning av TV- standarder för sändning av televisionssignaler i svensk rätt. EG:s direktiv brukar innehålla en särskild bestämmelse om att de lagar och andra föreskrifter som medlemsstaterna antar för att följa direktivet skall innehålla en hänvisning till direktivet eller åtföljas av en hänvisning till direktivet när de offentliggörs (se Ds 1995:4, s. 22). Det aktuella direktivet innehåller också en sådan bestämmelse varför en hänvisning som skett bör göras, inte minst för att fästa tilllämparens uppmärk- samhet på EG-rättens betydelse för tolkningen av de svenska före- skrifterna och för att underlätta jämförelsen. Hänvisningen bör i detta fall göras i en särskild inledande paragraf. 2 § I lagen finns bestämmelser om standarder för TV-tjänster som sänds i bredbildsformat, har hög upplösning eller använder digitala sändnings- system. I bestämmelsen anges att lagen innehåller föreskrifter om standarder för vissa särskilt angivna TV-tjänster. Den närmare innebörden av dessa tekniska begrepp har behandlats i avsnitt 4. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Användning av vissa sändningsstandarder 3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om att det vid sändning av TV-program till allmän- heten skall användas vissa sändningsstandarder. Föreskrifterna får gälla sändningar som görs i bredbildsformat med 625 linjer, har hög upp- lösning eller är helt digitala. Föreskrifterna får gälla oavsett om det rör sig om sändning genom tråd, över satellit eller från sändare på jordytan. Om TV-tjänster i bredbildsformatet 16:9 tas emot och sänds vidare i kabelnät, skall de sändas vidare åtminstone i detta format. Detta gäller dock inte för sådana kabelnät som från en huvudcentral betjänar färre än 2 000 bostäder. I bestämmelsen, som i huvudsak motsvarar artiklarna 2 och 5 i direktivet, bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att uppställa krav på användning av standarder för vissa typer av sänd- ningar, se första stycket i paragrafen. För en närmare beskrivning av de olika sändningssystemen (bredbildsformat, högupplösning och digital sändning) hänvisas till avsnitt 4. Som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 9.1) gäller kravet på användandet av vissa standarder oavsett om sändningen distribueras genom tråd, via satellit eller från sändare på markytan. Första styckets tillämpningsområde begränsas av att sändningarna skall vara avsedda för mottagning av allmänheten. Härmed avses att sändningarna skall vara avsedda att mottas antingen direkt av allmän- heten eller efter samtidig och oförändrad vidaresändning. Utanför para- grafens tillämpningsområde faller därmed s.k. programöverföringar, t.ex. transporter av program till eller mellan rundradioföretag. I avsnitt 9.1 har redovisats vilka standarder som skall användas för olika sändningssystem. Vad särskilt beträffar helt digitala sändningar an- kommer det på regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer att ange de standarder som får användas. I praktiken innebär detta att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får till uppgift att identifiera det eller de standardiseringsorgan som är behöriga att fastställa den aktuella standarden och att sedan meddela föreskrifter i enlighet med dessa standarder. Enligt andra stycket kan kabelnät tvingas avsätta kanalkapacitet för vidaresändning av de bredbildssändningar som tas emot. Om en sändning tas emot och vidaresänds i kabelnät i bredbildsformatet 16:9 skall således vidaresändningen också ske i åtminstone i detta format. I enlighet med vad som föreskrivs i direktivets ingress om att huvudantennsystem såsom dessa preciserats av medlemsstaterna inte påverkas av direktivet, gäller detta krav dock inte sådana kabelnät som från en huvudcentral når färre än 2 000 bostäder. Viss utrustning för TV-mottagare 4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om standardiserade gränssnitt för TV-mottagare som skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare. Direktivet innebär, som framgår av avsnitt 9.2, att det uppställs vissa krav på hur TV-mottagare skall vara beskaffade för att få saluföras eller hyras ut på marknaden. I avsnittet anges också vilka TV-mottagare som omfattas av direktivets krav. I paragrafen finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om de krav som skall ställas upp beträffande standardisering av de aktuella gränssnitten. I praktiken innebär bestämmelsen att rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer måste hålla sig underrättade om dels vilka standardiseringsorgan som är behöriga, dels vilka standarder som samma organ fastställt. Bestämmelsen innebär att det inte blir tillåtet för en näringsidkare att saluföra eller hyra ut en TV- mottagare som saknar de föreskrivna gränssnitten. Utrustning och tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster 5 § Konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler och som skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare skall kunna återge de digitala TV-signalerna även om de har sänts okodade. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga om sådan utrustning meddela föreskrifter om avkodning av digitala TV- signaler. Paragrafen har närmare kommenterats i avsnitt 9.3. Första stycket innebär förbud för en näringsidkare att saluföra eller hyra ut konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler om utrustningen inte också kan återge digitala TV-signaler som sänts okodade. Andra stycket innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att, genom föreskrifter, närmare ange de ytterligare krav som ställs på aktuell utrustning när det gäller avkodning av digitala TV-signaler. Som redovisats i avsnitt 9.3 innebär detta att utrustningen skall kunna avkoda digitala TV-signaler i enlighet med den gemensamma europeiska krypteringsalgoritm som admini- streras av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan. 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela de föreskrifter med avseende på den tekniska funktionsförmågan som behövs för att digitala TV-tjänster som använder system för villkorad tillgång skall kunna överföras i kabelnät. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter, har kommenterats i avsnitt 9.3.1. Bestämmelsen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att genom föreskrifter uppställa krav på den tekniska funktionsförmågan hos system för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster. Som framhållits i avsnitt 9.3.1 bör det ankomma på de föreskrivande organen att bedöma på vilket sätt och till vilken kostnad överföringskontrollen skall kunna ske. Den som använder ett system för villkorad tillgång måste tillse att de eventuella föreskrifter som meddelats med stöd av bemyndigandet är uppfyllda. 7 § Den som framställer och marknadsför tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster skall på likvärdiga och rimliga villkor erbjuda alla programföretag sådana tekniska tjänster att programföretagens sändningar kan tas emot av den publik som har rätt att använda avkodare. Dessa tjänster skall erbjudas under förutsättning att den som framställer och marknadsför tjänsterna också förvaltar avkodaren. Bestämmelsen motsvarar artikel 4 c första stycket, första strecksatsen i direktivet. Den innebär att den operatör som tillhandahåller tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster skall erbjuda de programföretag som önskar använda åtkomstkontroll sina tjänster på villkor som kan anses lika, rimliga och icke-diskriminerande. Dessa kriteriers innebörd får närmare preciseras i rättstillämpningen. Som redovisats i avsnitt 9.3.2 kan det tänkas att den svenska konkurrenslagen är tillämplig också på ett förfarande som regleras här. 7 § gäller oberoende av om konkurrenslagen (1993:20) är tillämplig på ett förfarande. Vad som gäller i fråga om sanktioner framgår av kommentaren till 15 §. Paragrafen har utformats i enlighet med vad Lagrådet anfört. 8 § När innehavaren av en immaterialrättighet till ett system för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster upplåter licenser till licenstagare för till- verkning av systemet, skall licenserna upplåtas på likvärdiga och rimliga villkor. Det som gäller för ett system för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster gäller också för en produkt för villkorad tillgång till samma tjänster. Innehavaren av rättigheten får vid upplåtelse av licenser för tillverk- ning inte ställa villkor som förbjuder, avråder från eller motverkar att en och samma produkt innehåller 1. ett standardiserat gränssnitt som möjliggör anslutning av flera andra tillgångssystem, eller 2. särskild utrustning för ett annat tillgångssystem. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 9.3.2. Den motsvarar artikel 4 d första stycket, första och andra strecksatserna i direktivet. Vid utformningen av första stycket har Lagrådets synpunkter tillgodosetts. Som redovisats i avsnitt 9.3.2 kan det tänkas att den svenska kon- kurrenslagen också kan vara tillämplig på sådant förfarande som regleras här. 8 § gäller oberoende av om konkurrenslagen (1993:20) är tillämplig på förfarandet. Vad som gäller i fråga om sanktioner framgår av kommentaren till 15 §. 9 § Verksamhet där någon erbjuder tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verk- samhet. Direktivet förutsätter att utövare av tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster för separata räkenskaper för sin verksamhet som leverantörer av tjänster för villkorad tillgång. Genom den aktuella bestämmelsen, som i övrigt kommenterats i avsnitt 9.3.1, blir t.ex. de leverantörer som erbjuder programföretag att vidaresända deras krypte- rade sändningar och hantera åtkomstkontrollen mot betalning skyldiga att föra separata räkenskaper för denna verksamhet. 10 § Ett programföretag som marknadsför en digital betal-TV-tjänst skall tillhandahålla en prislista som också anger, om priset för tjänsten in- begriper tilläggsutrustning eller ej. Bestämmelsen syftar till att främja en god prisinformation till konsu- menter. Den kan sägas komplettera det regelverk som återfinns i pris- informationslagen (1991:601).