prop · GL0314 · 1998-01-01 00:00:00 — Deklarationen har ansetts innebära att de fördragsslut- ande staterna utan att göra sig skyldiga till konventionsbrott kan anta sär- skilda lagvalsregler för konsumentavtal. Sålunda har man i både och undantagit konsumentköp från tillämpningsområ- det för den lag varigenom har införlivats. Mot denna bakgrund anser regeringen att frågan om tillämplig lag för konsumentköp bör, liksom när det gäller andra konsumentavtal, regleras av den svenska lag varigenom Romkonventionen införlivas. Regeringen föreslår därför att konsumentköp undantas från tillämpnings- området för IKL. I promemorian föreslås att undantaget i IKL för konsumentköp skall utformas som ett undantag för köp som omfattas av artikel 5 i Romkon- ventionen. Det skulle innebära att vissa köp som är konsumentköp enligt konsumentköplagen (1990:932), vars tillämpningsområde avgränsas i 1 och 2 §§ i den lagen, skulle komma att regleras av IKL i stället för av Romkonventionen. Ett exempel på ett sådant köp kan vara att en små- företagare inhandlar en hushållsapparat som han avser att använda huvudsakligen i hemmet men också i företaget. Det framstår enligt regeringens mening som onödigt komplicerat med en sådan reglering. Bättre synes vara att även de konsumentköp som inte täcks av be- stämningen i artikel 5 får regleras av Romkonventionens allmänna lag- valsregler. Därmed kommer sådana köp att regleras av samma lagvals- regler som de konsumentköp som visserligen ryms under bestämningen i artikel 5.1 men som inte har träffats under sådana omständigheter som sägs i punkt 2 i artikeln (se avsnitt 9 nedan angående artikel 5). För andra internationella köp av lösa saker kommer IKL att gälla framför den nya lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Det kan givetvis, som påpekas i promemorian (s. 49 f.), diskuteras om Haagkon- ventionen borde sägas upp så att frågan om tillämplig lag för samtliga internationella köp av lösa saker avgjordes enligt den nya lagen. Några remissinstanser är också inne på den linjen, däribland Juridiska fakulte- ten vid och . Romkonventionens reglering innebär onekligen, som också konstateras i promemorian (s. 50), vissa fördelar i förhållande till Haagkonven- tionens reglering. Medan , i avsaknad av avtal om vilken lag som skall tillämpas, direkt anvisar den tillämpliga lagen med utgångspunkt från i vilket land vissa händelser äger rum, anvisar Rom- konventionen lagen i det land till vilket avtalet har den närmaste anknytningen. Denna anknytning fastställs med hjälp av vissa presum- tionsregler, som dock skall frångås om det med beaktande av samtliga omständigheter framgår att avtalet är närmare knutet till ett annat land än det som utpekas av presumtionsregeln. Romkonventionen erbjuder alltså ett mera flexibelt system där frågan om tillämplig lag fastställs med utgångspunkt från den enskilda avtalssituationen och inte, som i , med utgångspunkt från vilket land en bestämd händelse äger rum i. har tillträtts av , , , , , , och . och är inte med- lemmar i EU och kan därför inte tillträda Romkonventionen. Övriga konventionsstater är EU-stater. Det kunde därför vara lämpligt att dessa stater tillsammans fattade ett beslut om att säga upp för att i stället låta Romkonventionen reglera även internationella köp. tog också upp den frågan vid förhandlingarna om , och anslutning till Romkonventionen. Övriga berörda stater var emellertid inte beredda att då ta ställning och det överenskoms att saken i stället skulle tas upp . Mot bakgrund av det anförda bör inte nu ensidigt säga upp . Den bör sålunda fortsätta att gälla tills vidare för andra internationella köp än konsumentköp. tillkom en ny angående tillämplig lag för internationella köp. Den är avsedd att ersätta konvention. Endast ett land har emellertid ratificerat konvention, och den har inte trätt i kraft. I enlighet med ett ställningstagande i samband med tillträde till om internationella köp () har tills vidare avstått från att tillträda konventionen. Det finns inte anledning att nu närmare överväga ett svenskt tillträde. Fastighetsmäklarlagen Fastighetsmäklarlagen (1995:400) innehåller civilrättsliga och närings- rättsliga bestämmelser avseende fastighetsmäklare. De civilrättsliga be- stämmelserna anger hur mäklaren skall utföra sitt uppdrag och slår fast mäklarens skyldigheter gentemot köpare och säljare. En mäklare som handlar i strid mot dessa bestämmelser kan bli skadeståndsskyldig. Lagen avser inte bara konsumentförhållanden men den syftar främst till att skydda konsumenter. De civilrättsliga bestämmelserna i lagen är tvingande till konsumentens fördel. I 3 § finns en bestämmelse som anger lagens tillämplighet när ett förmedlingsuppdrag har anknytning till utlandet. Enligt bestämmelsen tillämpas lagen oavsett var fastigheten är belägen, om en väsentlig del av mäklarens uppdrag utförs i . Det saknar således betydelse om fastigheten är belägen i eller utomlands eller om förmedlings- uppdraget utförs av en svensk eller en utländsk mäklare (se prop. 1994/95:14 s. 17). Bestämmelsen måste, som anförs i promemorian (s. 52 f.), uppfattas som en internationellt privaträttslig lagvalsregel. Förhållandet mellan en fastighetsmäklare och den som gett mäklaren ett uppdrag grundar sig på ett förmedlingsavtal som vanligtvis innebär att fastighetsmäklaren skall förmedla en fastighet som uppdragsgivaren vill sälja. Parterna i det rättsförhållandet står i ett avtalsförhållande till varan- dra. Uppdragsgivarens motpart i avtalet om fastighetsöverlåtelsen, ofta en köpare, står däremot inte i något avtalsförhållande till mäklaren. Såvitt bestämmelsen i 3 § fastighetsmäklarlagen avser denna senare relation berörs den inte av Romkonventionens regler, som ju bara gäller avtalsförpliktelser. Bestämmelsen berörs däremot av Romkonventionen när den reglerar frågan om tillämplig lag för avtalsförhållandet mellan mäklaren och dennes uppdragsgivare. Lagvalsregeln i 3 § fastighetsmäklarlagen avviker från konventionens regler om tillämplig lag. Den bygger inte på någon rättsakt från EG eller någon internationell konvention. Bestämmelsen måste alltså ändras så- vida inte fastighetsmäklarlagens regler kan anses internationellt tvingan- de, dvs. skall tillämpas även om internationellt privaträttsliga regler pekar ut en annan rättsordning som tillämplig på avtalet. Regeringen instämmer i promemorians slutsats (s. 53 f.) att 3 § fastig- hetsmäklarlagen inte enligt gällande rätt kan anses innebära att lagens bestämmelser är internationellt tvingande. De flesta remissinstanserna synes också godta denna slutsats. Frågan är då om paragrafen bör ändras så att bestämmelserna i fastig- hetsmäklarlagen blir internationellt tvingande. För avtalsförhållanden innehåller Romkonventionen långt mer nyan- serade bestämmelser om tillämplig lag än bestämmelsen i 3 § fastighets- mäklarlagen. Det innebär att konventionen ger lösningar i lagvalsfrågan som ofta framstår som lämpligare än den lösning som mäklarlagens bestämmelse ger. I vissa situationer ger Romkonventionens lagvalsregler vidare mäklarens uppdragsgivare ett från svensk synpunkt bättre skydd än fastighetsmäklarlagens regel i den meningen att konventionen medför att den svenska lagens skyddsregler blir tillämpliga i större utsträckning än som blir fallet enligt fastighetsmäklarlagens regel. Det kan exempelvis hända att Romkonventionens bestämmelser för konsumentförhållanden medför att svensk lag skall tillämpas fastän en väsentlig del av mäklarens uppdrag inte utförts i och sålunda mäklarlagen inte skulle tilläm- pas enligt bestämmelsen i 3 §. Då framstår det som förfelat att göra mäklarlagens lagvalsbestämmelse internationellt tvingande. Sammanta- get synes det således vara en fördel om förhållandet mellan mäklaren och uppdragsgivaren i lagvalshänseende regleras helt och hållet av Rom- konventionen. Till följd av det sagda instämmer regeringen även på denna punkt i promemorians slutsats (s. 55), som är att 3 § fastighetsmäklarlagen inte bör ändras så att lagens bestämmelser blir internationellt tvingande. Eftersom paragrafen avviker från Romkonventionens regler om tillämp- lig lag, bör den i stället ändras så att konventionens lagvalsregler blir tillämpliga såvitt gäller förhållandet mellan uppdragsgivaren och mäkla- ren. Som redan nämnts gäller 3 § fastighetsmäklarlagen emellertid även frågan om tillämplig lag för mäklarens förhållande till personer som han eller hon inte står i avtalsförhållande till. Att bestämmelsen inte längre kommer att tillämpas när det gäller den avtalsrättsliga relationen mellan mäklaren och uppdragsgivaren men däremot i förhållandet mellan mäkla- ren och andra personer medför den nackdelen att olika lagar kan komma att tillämpas på mäklarens rättsförhållanden. Den frågan kan då ställas om bestämmelsen bör ändras också vad avser förhållandet mellan mäkla- ren och andra än uppdragsgivaren. Bestämmelserna i är så utformade att de inte passar för annat än avtalsrelationer. Det är därför inte något tänkbart alternativ att låta konventionens bestämmelser gälla även för rättsförhållanden utan grund i ett avtal. En annan möjlighet är att införa en lagvalsregel i fastighetsmäklarlagen av innebörd att en främmande lag som skall gälla för relationen mellan mäklaren och uppdragsgivaren även skall gälla för relationen mellan mäklaren och andra. En sådan ändring måste emellertid ses mot bakgrund av att enligt Romkonventionen avtalsparterna i princip har full frihet att bestämma den tillämpliga lagen och när som helst ändra sitt avtal. Enligt regeringens mening måste det anses olämpligt att parternas lagval skulle binda också en utomstående tredje man. Även i de fall då mäklaren och uppdragsgivaren inte har valt tillämplig lag ter det sig mindre lämpligt att låta Romkonventionens regler gälla för valet av tillämplig lag avseende relationen mellan mäklaren och andra personer. Konventionens regler bygger på principen om en nära anknytning mellan rättsförhållandet och den tillämpliga lagen. Det behöver inte alltid vara så att mäklarens förhållande till andra personer har någon anknytning till den rättsordning som utpekas av konventionen för avtalsrelationen mel- lan mäklaren och uppdragsgivaren. Även en lösning som den nu skis- serade är således förenad med nackdelar. Dessa nackdelar måste anses större än de som följer av att olika rättsordningar blir tillämpliga. Till det nu anförda bör läggas att avsikten med bestämmelsen i 3 § fastighetsmäklarlagen är att svensk rätt skall bli tillämplig när mäklaren har agerat här i landet i sådan utsträckning att det finns anledning att förvänta sig att svensk lag skall gälla. Bestämmelsen är tillkommen inte minst för att skydda dem som inte står i något avtalsförhållande till mäklaren. De bör åtnjuta det skydd som den svenska lagen ger. På grund härav och med beaktande av vad som anförts ovan anser regeringen att den nuvarande regeln bör vara kvar som en lagvalsregel avseende rela- tionen mellan personer som inte står i ett avtalsförhållande till varandra. Sammanfattningsvis föreslår regeringen alltså att 3 § fastighets- mäklarlagen ändras så att innebörden blir att Romkonventionens regler skall tillämpas på avtalsförhållandet mellan mäklaren och uppdrags- givaren. har föreslagit en utformning av lagtexten som innebär att bestämmelsen enbart tar sikte på lagvalet i den situationen att Romkonventionens regler inte skall tillämpas. En sådan utformning medför att det inte direkt av fastighetsmäklarlagen kommer att framgå vad som gäller angående val av rättsordning för rättsförhållandet mellan mäklaren och hans eller hennes uppdragsgivare. Enligt regeringens mening ter det sig naturligt att bestämmelsen också talar om vad som gäller om lagvalet i dessa fall. Regeringen förordar därför att lagtexten utformas i enlighet med promemorians förslag. Lagen om handelsagentur (1991:351) om handelsagentur innehåller regler om handelsagen- tens och huvudmannens inbördes rättigheter och skyldigheter. I 3 § finns en regel om skydd mot vissa lagvalsklausuler. Enligt denna bestämmelse får de regler i lagen som är tvingande till förmån för agenten inte åsido- sättas till nackdel för denne genom ett avtal om att främmande rätt skall tillämpas på rättsförhållandet, om det annars skulle bedömas enligt lagen om handelsagentur. Enligt svensk internationell privaträtt anses ett agen- turförhållande normalt vara att bedöma enligt lagen i det land där agenten har sitt affärsställe, i vart fall om agenten utövar huvuddelen av sin verksamhet i det landet (se NJA 1992 s. 823). Svensk rätt är således i regel tillämplig på ett agenturförhållande när det gäller en i verksam agent med affärsställe här. Om parternas avtal om tillämplig lag leder till ett sämre resultat för agenten än den svenska lagens tvingande bestämmelser, är bestämmelsens innebörd att avtalet är utan verkan gent- emot agenten (se prop. 1990/91:63 s. 25 f. och 54 f.). Bestämmelsen i 3 § lagen om handelsagentur begränsar parternas rätt att välja tillämplig lag. Den strider därför mot Romkonventionen, om inte de bestämmelser i lagen som är tvingande till agentens förmån är internationellt tvingande (jfr resonemanget i avsnittet ovan om fastig- hetsmäklarlagen). I promemorian (s. 58 f.) görs den bedömningen att bestämmelserna inte kan betraktas som internationellt tvingande. Rege- ringen instämmer i den bedömningen, som också accepteras av remiss- instanserna. I det sammanhanget bör anmärkas att man i gjort en delvis annorlunda bedömning. Om bestämmelsen i 3 § tas bort blir konsekvensen att handelsagenter som är verksamma i får ett sämre skydd än i den meningen att lagens tvingande bestämmelser inte blir tillämpliga om parterna avta- lar att en annan lag skall tillämpas på deras rättsförhållande. En fråga som då aktualiseras, och som förs fram av några remissinstanser, är om bestämmelsen bör ändras så att den kommer att ange att lagens regler om uppsägning och avräkning i anledning av uppsägning är internationellt tvingande. Vid den bedömningen bör man beakta att de materiella rätts- reglerna om förhållandet mellan handelsagenten och huvudmannen bygger på ett EG-direktiv och att skyddet för handelsagenter inom EU således är i huvudsak likvärdigt. Det finns därför inte tillräckliga skäl att i förhållande till andra EU-länder införa internationellt tvingande regler i lagen om handelsagentur. Situationen är annorlunda när det gäller svenska handelsagenters avtal med huvudmän i andra delar av världen. har framhållit att agenten i sådana avtalsrelationer kan ha ett mycket begränsat skydd för det fall huvudmannens lag är tillämplig. Enligt förbundet blir det allt vanligare att svenska handelsagenter har huvudmän utanför , exempelvis i . Frågan är då om den svenska lagen i vissa delar bör göras internationellt tvingande för att för- hindra att svenska agenter genom lagvalsklausuler utsätts för att huvud- mannens lag blir tillämplig med den följden, i vissa fall, att agentens rättsskydd blir dåligt. För bedömningen av denna fråga måste beaktas hur man i svensk rätt rent allmänt ser på internationellt tvingande regler. Det kan då konsta- teras att det är mycket sällsynt att lagstiftaren uttryckligen angett att en bestämmelse är internationellt tvingande. Ett exempel finns dock i 15 kap. 29 § andra stycket 1 sjölagen, som rör vissa avtalsvillkors gil- tighet vid passagerarbefordran (se vidare nästa avsnitt). Det har också diskuterats om vissa andra regler kan anses internationellt tvingande utan att det uttryckligen angivits. Denna diskussion är emellertid begränsad till några få regler. En regel som är avsedd att vara internationellt tvingande är 25 a § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, som rör frågan om kollektivavtals ogiltighet i den situationen att utländsk lag skall tillämpas på rättsförhållandet. Som tänkbara andra exempel har nämnts 36 § avtalslagen och vissa regler i lagen (1982:80) om anställningsskydd. Även vissa hyresrättsliga skyddsregler kan kanske anses som internationellt tvingande. Den i föregående avsnitt behandlade 3 § fastighetsmäklarlagen (se promemorian s. 20 f.) hör däremot knappast till den kategorin även om saken diskuterats. Mot bakgrund av det nu anförda kan det inte gärna hävdas att det just för rättsförhållandet mellan en handelsagent och dennes uppdragsgivare finns ett särskilt behov av att svenska regler till skydd för den svagare parten skall gälla även i de fall då allmänna internationellt privaträttsliga regler medför att ett annat lands lag skall tillämpas. Att lagvalsklausuler tillåts innebär ju inte att agenten tvingas in i en ofördelaktig avtalsrela- tion. Däremot betyder det att svenska handelsagenter som mottar uppdrag av huvudmän i länder vars rättsordning innehåller ett dåligt skydd för agenten har anledning att se upp för klausuler som stipulerar att huvud- mannens lag skall gälla. Men detta är bara en av flera omständigheter att beakta vid den kommersiella bedömning som agenten måste göra när han avgör om han skall åta sig uppdraget och vilka villkor han skall accep- tera. Det finns sålunda enligt regeringens mening inte skäl att ändra lagen om handelsagentur så att vissa bestämmelser i den lagen blir internatio- nellt tvingande. Som nämnts inledningsvis strider 3 § i lagen om handelsagentur mot Romkonventionen, närmare bestämt artikel 3. Regeringen föreslår därför att den tas bort, vilket medför att frågan om tillämplig lag på förhållandet mellan en handelsagent och agentens huvudman kommer att regleras enligt Romkonventionen. Andra lagar som innehåller regler om lagval Romkonventionen är som nämnts subsidiär i förhållande till andra rätts- akter från EG och till andra internationella konventioner (se avsnitt 4.5). Det innebär att den lag genom vilken Romkonventionen införlivas med svensk rätt inte skall tillämpas på sådana fall där svensk lag innehåller särskilda lagvalsregler på grund av en rättsakt från EG eller en interna- tionell konvention. Några följdändringar blir således inte aktuella i dessa situationer. Lagvalsregler genom vilka en rättsakt från EG eller en internationell konvention har införlivats med svensk rätt finns i lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker (IKL), i lagen (1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal, i lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden samt i lagen (1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende. På det transporträttsliga området finns konventionsbundna regler som angår val av rättsordning i luftfartslagen (1957:297), i lagen (1969:12) med anledning av tillträde till konventionen d. om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg, i lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik och i sjölagen (1994:1009). Som framgår av avsnitt 5.2 får enligt särskilt medgivande i tillträdeskon- ventionen behålla också vissa icke-konventionsbundna lagvalsregler i sjölagen som bygger på nordiska överenskommelser. Sjölagen innehåller också en lagvalsbestämmelse som inte omfattas av det nämnda medgivandet. Det gäller 15 kap. 29 § andra stycket 1. Enligt den bestämmelsen är avtalsvillkor som inskränker passagerarens rättighe- ter enligt vissa angivna lagrum ogiltiga vid befordran inom , , eller eller till eller från någon av dessa stater, oavsett vilken lag som i övrigt är tillämplig på befordringen . Som nämnts under föregående rubrik får innebörden anses vara att de angivna lagrummen är internationellt tvingande för de nämnda transporterna (se prop. 1973:173 s. 110 f. och s. 145; jfr också förarbetena till den danska lagen om Romkonventionens införlivande med dansk rätt, Forslag til lov om gennomførelse af konvention om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, m.v., s. 24). En lagvalsbestämmelse med en sådan innebörd står inte i strid med Romkonventionen. Det framgår av artikel 7.2. När det gäller avtalsrättslig verkan av att en person är omyndig finns särskilda lagvalsregler för nordiska förhållanden i 17 § förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap. Förordningen bygger konven- tion innehållande internationellt privaträttsliga bestämmelser om äkten- skap, adoption och förmynderskap. Beträffande lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhål- landen rörande äktenskap och förmynderskap anför att bestämmelserna i 4 kap. 5 § andra stycket och 5 kap. 6 § första och andra styckena i vissa situationer kan kollidera med bestämmelsen i artikel 11 i Romkonventionen. Bestämmelserna lag innebär att, om en underårig eller omyndigförklarad här i riket företagit en rättshandling på förmögenhetsrättens område som han eller hon varit obehörig att företa enligt den rättsordning som annars skulle användas för att bedöma verkningarna av omyndigheten, rättshandlingen ändå är bindande, om han eller hon varit behörig enligt svensk lag och motparten varken insåg eller bort inse den bristande behörigheten. Romkonventionens bestäm- melse beskriver i huvudsak detsamma. Regeringen kan för sin del inte finna att det skulle föreligga någon konflikt här som kräver en ändring av lag. Om bestämmelserna lag behålls innebär det visserligen att samma frågor behandlas på två ställen i lagen. lag reglerar dock även vissa förhållanden som inte täcks av Romkonventionen. Lagen ses över inom inom ramen för ett pro- jekt som syftar till en samlad reglering av den internationella familje- rätten. Av dessa skäl bör bestämmelsen lag behållas tills vidare. 6 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser skall i fråga om Romkonventionens regler träda i kraft och i övrigt den dag regeringen bestämmer. Övriga lagändringar skall träda i kraft . Romkonventionens regler liksom följd- ändringarna i övriga lagar skall tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. Promemorians förslag: Lagen om tillämplig lag för avtalsförplik- telser liksom övriga lagändringar skall träda i kraft den dag regeringen bestämmer. I promemorian föreslås inga övergångsbestämmelser med avseende på införlivandelagen. Övergångsbestämmelserna för följdänd- ringarna överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna invänder mot för- slagen i promemorian. Skälen för förslaget: Romkonventionen kan träda i kraft för del först sedan tillträdeskonventionen har trätt i kraft. Som framgår av vad som anförts tidigare (se avsnitt 5.1) kan tillträdeskonventionen träda i kraft i förhållande till tidigast i efter det att den har ratificerats av . Det är således nu osäkert när den träder i kraft. I Romkonventionen finns inte något krav på ömsesidighet och konven- tionens tillämpning är inte begränsad till förhållanden mellan EU:s medlemsstater. Konventionen skall således tillämpas av en konventions- stat när det finns ett val mellan konventionsstatens lag och något annat lands lag, oavsett om det andra landet är en konventionsstat eller inte. I svensk rätt finns inte några allmänna internationellt privaträttsliga lagregler för avtalsförpliktelser. Det är värdefullt att vi får en väl funge- rande lagvalsreglering och det finns knappast någon anledning att av- vakta ikraftträdandet. Regeringen anser därför att övervägande skäl talar för att låta konventionens regler gälla som lag här oberoende av om kon- ventionen har trätt i kraft i förhållande till eller inte. Det kan visserligen tänkas att konventionen skulle kunna träda i kraft i förhållande till före den tidpunkt som regeringen föreslår för ikraftträdandet, men det är inte troligt. För övrigt disponerar över tidpunkten för den egna ratifikationen och har därmed avgörande infly- tande över vid vilken tidigaste tidpunkt konventionen kan bli gällande här. Tilläggsprotokollen om tolkningsrätt har ännu inte trätt i kraft. Protokollens ikraftträdande måste inväntas innan lagstiftningen angående dem kan träda i kraft (se avsnitt 5.1).