prop · GL0314 · 1998-01-01 00:00:00 — 5 anslutning till Romkonventionen 5.1 Skall ansluta sig till Romkonventionen? Regeringens förslag: skall ansluta sig till Romkonventionen och tilläggsprotokollen om tolkningsrätt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (promemorian s. 32). Remissinstanserna: Alla remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Skälen för förslaget: har genom det anslutningsfördrag med tillhörande anslutningsakt som reglerar vårt lands inträde i EU åtagit sig att ansluta sig till Romkonventionen och de protokoll om tolkningsrätt som hör till konventionen. skall sålunda ansluta sig till konventionen och tilläggsproto- kollen. Förhandlingar mellan de nya medlemsstaterna förutom även och och de tidigare om de närmare villkoren för anslutningen har ägt rum . Förhandlingarna har utmynnat i en särskild tillträdeskonvention som undertecknades av samtliga medlemsstater. Tillträdeskonventionen träder i kraft, i förhållandet mellan de stater som har ratificerat konventionen, i efter det att en av de tre nya medlemsstaterna och åtminstone en av de tidigare medlemsstaterna har deponerat sina ratifikationsinstrument. För varje stat som därefter ratificerar konventionen träder den i kraft i efter det att staten deponerat sitt ratifikationsinstrument. Romkonventionen och tilläggsprotokollen innehåller, förutom bestäm- melser som reglerar medlemsstaternas inbördes skyldigheter, huvudsak- ligen bestämmelser som riktar sig till domstolar och enskilda. Sådana be- stämmelser måste, för att få giltighet i som svensk rätt, införlivas med svensk rätt genom författning, i detta fall genom lag. Hur detta bör gå till behandlas nedan (avsnitt 5.3). I de följande avsnitten behandlas först frågan om bör utnyttja möjligheten att reservera sig mot vissa av konventionens bestämmelser (avsnitt 5.2) samt därefter frågan om på vilket sätt konventionen skall införlivas med svensk rätt (avsnitt 5.3). I avsnitt 5.4 diskuteras vilka följdändringar i svensk lag som krävs. 5.2 Reservationer m.m. Regeringens bedömning: Inga reservationer bör göras från svensk sida. bör i enlighet med ett särskilt medgivande behålla vissa bestämmelser om tillämplig lag i sjölagen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (promemorian s. 33). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser stöder regeringens be- dömningar eller lämnar dem utan invändning. vid , , , och anser dock att bör reservera sig mot artikel 7.1 om tillämpning av internationellt tvingande bestämmelser. Skälen för bedömningen: Reservationer Enligt artikel 22 kan medlemsstaterna för tillträde till kon- ventionen förbehålla sig rätten att inte tillämpa vissa av konventionens bestämmelser. Reservationsmöjligheten gäller artikel 7.1 om tillämpning av internationellt tvingande bestämmelser i en utländsk lag som inte är avtalsstatut och artikel 10.1 e om avtalsstatutets tillämpning på frågan om effekterna av ett avtals ogiltighet. Ett förbehåll kan när som helst tas tillbaka. Artikel 10 innehåller regler om avtalsstatutets tillämpningsområde. Enligt punkt 1 e skall avtalsstatutet tillämpas vid bedömningen av verk- ningarna av att ett avtal är ogiltigt. Denna regel överensstämmer med vad som anses gälla enligt svensk internationell privaträtt och den framstår i sak som lämplig. bör därför inte utnyttja möjligheten att reservera sig mot den bestämmelsen. Artikel 7 ger, som beskrivits i avsnitt 4.4, domstolarna möjlighet att tillämpa internationellt tvingande bestämmelser i en annan rättsordning än den som i övrigt skall gälla för avtalet. Reservationsmöjligheten gäller punkt 1, som innebär att domstolen får tillämpa internationellt tvingande bestämmelser i en främmande lag. Enligt bestämmelsen krävs att situa- tionen har nära anknytning till det land vars tvingande bestämmelser avses. Vid bedömningen av om de internationellt tvingande bestämmel- serna bör ges verkan skall hänsyn tas till deras karaktär och syfte samt till följderna av att de används eller inte används. , , , och har förbe- hållit sig rätten att inte tillämpa denna bestämmelse. Övriga EU-länder har inte reserverat sig. Enligt uppgift från det finska avser inte heller att reservera sig mot bestämmelsen. Från i uppges att man troligen kommer att reservera sig, men att slutlig ställning ännu inte har tagits till den frågan. Som framgår av promemorians genomgång har bestämmelsen blivit mycket omdiskuterad (promemorian s. 34 f.). De som är kritiska till den har framhållit att den försvårar för parterna att förutse vilka regler som skall tillämpas på deras avtal. Ett annat vanligt argument mot bestämmelsen är att den leder till att olika länders regler kan bli tillämp- liga på samma rättsförhållande. I debatten har också hävdats att den medför att offentligrättsliga regler i en annan rättsordning kan komma att slå igenom vid tillämpningen. Vidare har påpekats att tillämpningen av regeln kan bli ytterligt komplicerad, dels eftersom domstolen måste utröna huruvida en viss bestämmelse i lagen i ett annat land är inter- nationellt tvingande, dels för att domstolen vid tillämpningen av en eventuell internationellt tvingande bestämmelse måste beakta hur den förhåller sig till och samspelar med de relevanta reglerna i avtalsstatutet. Det finns sålunda goda argument som talar för att bör reser- vera sig mot bestämmelsen. Det är också i huvudsak dessa argument som de remissinstanser som anser att bör reservera sig anför till stöd för sin åsikt. Emellertid finns det också vägande skäl som talar för bestämmelsen. Ett av de viktigaste är att den ger domstolarna möjlighet att komma till samma resultat oavsett vilken lag parterna har valt och oavsett i vilket land talan väckts. Möjligheterna till en enhetlig praxis ökar därmed. Till detta kommer att regler som ett land valt att göra internationellt tvingande syftar till att skydda en svagare avtalspart. För att detta syfte skall tillgodoses oavsett i vilket land prövningen av en tvist sker behövs en regel som den i artikel 7.1. Visserligen kan också tänkas fall när en tillämpning av internationellt tvingande bestämmelser i en annan rättsordning än avtalsstatutet innebär en icke förutsedd och kanske oönskad förskjutning i balansen mellan olika berörda intressen. Bestämmelsen i artikel 7.1 är emellertid utfor- mad så att domstolen kan ta hänsyn till sådana omständigheter. Regeln är nämligen fakultativ och lämnar öppet i vilken utsträckning verkan skall ges åt internationellt tvingande regler i ett annat lands rättsordning (i den engelska versionen används uttrycket effect may be given ). Som tidigare nämnts skall hänsyn tas till karaktären av och syftet med den internationellt tvingande bestämmelse som är i fråga och till vad som blir resultatet om bestämmelsen tillämpas eller inte tillämpas. Om det kan bli fråga om att beakta offentligrättsliga regler i ett annat land är det, mot bakgrund av det handlingsutrymme som sålunda ges domstolen, inte något avgörande argument mot att införa bestämmelsen i artikel 7.1. Det är enligt regeringens mening inte heller något tungt argument mot bestämmelsen att den kan medföra att olika länders lagar blir tillämpliga på samma rättsförhållande. Den situationen kan också uppkomma genom att Romkonventionen, som omtalats ovan, gör det möjligt för parterna att ange tillämplig lag för endast en del av ett avtal. De svårigheter som kan uppkomma för en domstol vid tillämpning av bestämmelsen bör inte heller bli ohanterliga. Det finns inte anledning att tro annat än att domstolarna förmår tillämpa regeln ändamålsenligt. Utifrån önskemålet att tvisten får en materiellt rimlig utgång måste bestämmelsen då ses som en tillgång. En viktig omständighet är vidare den nordiska rättslikheten. Om i likhet med inför artikel 7.1 i sin lag är det sålunda ett skäl att införa bestämmelsen även i svensk lag. Romkonventionen behandlar frågan om tillämplig lag för avtalstyper som till stor del regle- ras i gemensam eller likartad lagstiftning i de nordiska länderna. Det är därför viktigt att konventionen kommer att gälla på samma sätt i , och . Vid en värdering av skälen för och emot regeln bör det också beaktas att en majoritet av medlemsstaterna avstått från att reservera sig mot den. Sammanfattningsvis anser regeringen att de skäl som talar för att införa regeln i artikel 7.1 i svensk lag väger så tungt att inte bör utnyttja möjligheten att reservera sig heller på denna punkt. Avvikelser från konventionen Romkonventionen innehåller inga reservationsmöjligheter utöver de nu behandlade. Medlemsstaterna är således i princip bundna av de lagvals- regler som finns i konventionen. I några fall medger konventionen emellertid att medlemsstaterna tillämpar regler som avviker från konven- tionens. Det gäller internationellt tvingande bestämmelser och lagvals- regler som bygger på rättsakter från EG eller på internationella konven- tioner (se avsnitt 4.4 och 4.5). Ytterligare ett undantag medges enligt artikel 23. Enligt den artikeln får en medlemsstat, sedan konventionen har trätt i kraft för den staten, anta särskilda lagvalsregler, som avviker från konventionens, för en viss avtalstyp. Innan sådana lagvalsregler införs måste ett särskilt förfarande iakttas. I 13 kap. 2 § första och andra styckena och 14 kap. 1 § tredje stycket sjölagen (1994:1009) finns bestämmelser om tillämplig lag vid sjöfart i och mellan de nordiska länderna. Bestämmelserna bygger inte på konventioner utan på nordiska överenskommelser. Bestämmelserna inne- bär att den tillämpliga lagen bestäms av var transporten utförs och inte, som enligt Romkonventionen, av var den part som skall utföra den för avtalet karaktäristiska prestationen (transporten) har sitt säte. Sjölagarna i de nordiska länderna har kommit till efter ett samarbete länderna emellan. Lagarna har samma innehåll i det nu aktuella avseen- det. Det är därför betydelsefullt för att behålla de nämnda be- stämmelserna i sjölagen trots att de avviker från vad som skall gälla enligt Romkonventionen. fick enligt ett särskilt protokoll till konventionen tillstånd att behålla motsvarande bestämmelser i den tidi- gare danska sjölagen och att ändra den utan att iaktta förfarandet enligt artikel 23. Vid förhandlingarna om en tillträdeskonvention begärde både och att få behålla motsvarande bestämmelser i sina sjölagar. Denna begäran fick gehör. I tillträdeskonventionen föreskrivs sålunda i artikel 2 att det protokoll som utgör bilaga till konvention skall ersättas med en text som innebär att inte bara utan även och får behålla sina nationella bestämmelser om tillämplig lag när det gäller sjötransport av gods. Eftersom sjölagens regler härvidlag utgör specialregler i förhållande till Romkonventionen kommer sjölagens regler att ha företräde även när Romkonventionen införlivats med svensk lag. Av en till tillträdeskonventionen bifogad gemensam förklaring framgår att , och förklarat sig beredda att utreda i vilken utsträckning det kommer att bli möjligt för dem att garantera att framtida ändringar i dessa regler kommer att följa förfarandet i artikel 23 i Romkonventionen. Förfarandet innebär att övriga konventionsstater skall underrättas om avsikten att göra lagändringar och att de har möjlighet att begära överläggningar i frågan. Även i 14 kap. 2 § sjölagen, som anger i vad mån befraktningsreglerna är dispositiva, finns en lagvalsregel. Den bestämmelsen, som finns i 2 § andra stycket sista meningen, skall emellertid enligt förarbetena till sjölagen ses som ett komplement till lagvalsregeln i 14 kap. 1 § tredje stycket (se prop. 1993/94:195 s. 267). Något särskilt undantag för den bestämmelsen behövs därför inte. 5.3 Tekniken för införlivandet Regeringens förslag: Konventionen skall införlivas med svensk rätt genom s.k. inkorporering. I en särskild lag skall föreskrivas att relevanta delar av konventionen och tilläggsprotokollen skall gälla som svensk lag. I lagen skall det också föreskrivas att alla språkversioner skall ha lika giltighet. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se promemorian s. 44). Promemorians förslag till lagtext inne- håller inte något om de olika språkversionernas giltighet. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. vid påpekar att det är önskvärt att det direkt i lagtexten görs klart att de olika språkversionerna av konventionstexten får samma giltighet. Skälen för förslaget: En internationell konvention kan införlivas med svensk rätt genom två olika metoder. Det kan ske genom transformering, varvid de delar av konventionen som behöver införlivas med svensk rätt omarbetas till svensk författningstext med den systematik och det språkbruk som normalt används vid rent intern lagstiftning. Den metoden brukar normalt användas när det gäller konventioner på civilrättens, straffrättens och processrättens områden. Lagen (1987:822) om internationella köp och lagen (1992:794) med anledning av tillträde till är dock viktiga undantag. En variant av transformeringsmetoden är att en översättning av konventionens regler i så gott som oförändrat skick tas in i en svensk lag. Vid inkorporering föreskrivs i stället i lag eller annan författning att konventionens bestäm- melser gäller direkt i och skall tillämpas som de är av svenska domstolar och i förekommande fall myndigheter. När denna metod används blir således den autentiska konventionstexten på ett eller flera språk gällande svensk författningstext. Romkonventionens och tilläggsprotokollens bestämmelser är så ut- formade att de utan kompletterande föreskrifter kan tjäna som rättsnorm för myndigheter och enskilda. Det är i sig en omständighet som talar för inkorporering. En annan sådan omständighet är att svensk lag inte innehåller några motsvarande bestämmelser och att det således inte uppkommer några samordningsproblem. Tilläggsprotokollen om framtida tolkningsrätt har till- kommit för att säkerställa en enhetlig tolkning av konventionens be- stämmelser utöver den allmänna skyldigheten för nationella domstolar att iaktta en konventionskonform tolkning enligt artikel 18. Nationella dom- stolar i de olika EU-länderna skall, när protokollen trätt i kraft, kunna under pågående rättegång inhämta besked från om konventionens tolkning i olika hänseenden. De olika artiklarna i konven- tionen skall förstås i belysning av hur kommer att tolka dem. Från den synpunkten har det ett värde om de svenska bestämmel- serna inte över huvud taget avviker från konventionens, eftersom av- vikelser kan minska värdet av tolkningsbesked när det gäller frågan om innebörden av svensk rätt. Även det talar för inkorpore- ring. En nackdel med inkorporering kan vara att lagtexten inte alltid blir så klar och tydlig som den kan bli vid transformering. Det gäller inte minst i fråga om systematiken. Utan tvekan kan lagen bli mer lättillgänglig vid transformering. Mot detta står emellertid att många formuleringar i kon- ventionen utgör resultatet av en kompromiss mellan olika ståndpunkter, en kompromiss som ofta inte tål att förtydligas. Med en annorlunda och preciserad formulering i en svensk lag riskerar man sålunda att avvika från konventionens innehåll. Konventionstexterna och protokollstexterna har upprättats på svenska och dessa texter kommer att ha samma giltighet som övriga språkver- sioner. En inkorporering kommer därmed inte att medföra den olägen- heten att svenska rättsregler är avfattade på främmande språk. Sammantaget talar de nu nämnda omständigheterna enligt regeringens mening starkt för att Romkonventionen införlivas med svensk rätt genom inkorporering. Det bör ske genom att det i en särskild lag föreskrivs att konventionen skall gälla som lag här i landet. Detsamma gäller tilläggs- protokollen om tolkningsrätt. Det finns visserligen ett förslag till en ny lag om rätt att begära förhandsavgörande från EG- domstolen i vissa fall (se prop. 1996/97:164), som innebär att det i och för sig inte är nödvändigt att i samband med Romkonventionens inför- livande också särskilt lagstifta om tolkningsrätt. Emeller- tid ter det sig naturligt att när som i detta fall, själva konventionstexten föreslås bli inkorporerad i svensk rätt, även i anslutning härtill inkorpo- rera bestämmelserna om förhandsavgöranden. Att en sådan lösning ibland är lämpligare än att låta tolkningsrätten regleras av den föreslagna generella lagen har också förutsatts i den nämnda propositionen. Sålunda framgår av förslaget till den generella lagen att bestämmelserna i den inte skall gälla om det i en annan lag finns en särskild bestämmelse i ämnet. Frågan är då i vilken utsträckning konventionen och tilläggsproto- kollen skall inkorporeras med svensk rätt. En naturlig utgångspunkt är att de bestämmelser som riktar sig till domstolar och andra myndigheter samt enskilda görs till svensk lag, medan de bestämmelser som riktar sig till staterna lämnas utanför lagen. Detta föreslås också i promemorian. Ingen av remissinstanserna invänder mot förslaget. Det är för övrigt även den lösning som användes när Romkonventionen inkorporerades med dansk lag. Bestämmelserna i artiklarna 1 och 2 i konventionens avdelning I, artik- larna 3 21 i avdelning II samt artiklarna 1 4 i första tilläggsprotokollet riktar sig till myndigheter och enskilda. Dessa bestämmelser skall därför i enlighet med det sagda införlivas med svensk rätt. Artikel 17 i konventionen innehåller emellertid en bestämmelse om att konventionen skall tillämpas i en konventionsstat på avtal som har ingåtts efter det att konventionen har trätt i kraft i förhållande till staten. Som kommer att framgå nedan (se avsnitt 6) anser regeringen att Romkon- ventionens lagvalsregler bör börja gälla som svensk lag oberoende av om konventionen har trätt i kraft i förhållande till eller inte. Det passar då inte att bestämmelsen i artikel 17 görs direkt tillämplig som svensk lag. I stället bör en regel med motsvarande innehåll föras in i en särskild övergångsbestämmelse till lagen om införlivande. Avgörande för om lagvalsreglerna i konventionen skall tillämpas eller inte får då bli om avtalet har ingåtts före eller efter lagens ikraftträdande. Artikel 22 i konventionen och hela avdelning III innehåller bestäm- melser som berör endast medlemsstaternas inbördes rättigheter och skyldigheter. I artiklarna 5-11 i första tilläggsprotokollet och i det andra tilläggsprotokollet finns bestämmelser som rör medlemsstaterna och EG- domstolen. De nämnda bestämmelserna skall i enlighet med det tidigare anförda inte införlivas med svensk rätt. Som framgår av det ovan sagda har samtliga språkversioner av konventionstexterna samma giltighet. Detta följer av artikel 33 i den ursprungliga konventionstexten och av motsvarande bestämmelser i efterföljande tillträdeskonventioner (se t.ex. artikel 4 i tillträdeskonven- tionen om , och anslutning till Romkonven- tionen). I det förslag till inkorporeringslag som läggs fram här kommer emellertid inte dessa språkbestämmelser att utgöra en del av svensk lag. vid anför i sitt remissyttrande att det vore önskvärt om det i själva lagtexten görs klart att alla språk- versioner har samma giltighet. Regeringen delar helt denna uppfattning. Det har också tidigare vid inkorporering av internationella överens- kommelser ansetts som självklart att man måste antingen införliva den bestämmelse i överenskommelsen som reglerar språkversionernas inbör- des ställning eller i den lag genom vilken överenskommelsen införlivas ta in en uttrycklig bestämmelse med motsvarande innehåll (se t.ex. prop. 1991/92:128 om ). Frågan är då hur detta skall uttryckas i lagtexten. föreslår att hänvisning skall ske till originaltexternas lydelse . Ett sådant uttryckssätt kan emellertid inte anses vara tillräckligt träffande. Det torde vara enbart de språkversioner som den ursprungliga konventionstexten är avfattad på som kan betecknas som konventionens originaltexter . Därefter har konventionstexten upprättats i nya språkversioner alltefter- som nya länder har tillkommit. Dessa versioner har genom särskilda bestämmelser i tillträdeskonventionerna givits samma giltighet som tidigare texter. Mot bakgrund av det anförda förordar regeringen i stället den lösningen att de språkversioner som skall gälla räknas upp i lagen. Det är också den metod som användes när avtalsåtagandena i samband med upprättandet av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skulle införlivas med svensk rätt (jfr den numera upphävda lagen [1992:1317] om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde). Tekniken innebär att nya språkversioner får anges i lagen, om och när ytterligare stater ansluter sig. 5.4 Följdlagstiftning m.m. Regeringens förslag: I lagen (1964:528) om tillämplig lag be- träffande internationella köp av lösa saker införs en bestämmelse om att konsumentköp inte skall omfattas av lagens bestämmelser. I fastighetsmäklarlagen (1995:400) införs en bestämmelse som innebär att Romkonventionens regler om tillämplig lag skall gälla för avtals- förhållandet mellan mäklaren och hans eller hennes uppdragsgivare. Bestämmelsen om skydd mot vissa lagvalsklausuler i 3 § lagen (1991:351) om handelsagentur upphävs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (promemorian s. 48). Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. vid föreslår en annan utformning av lagtexten till den föreslagna ändringen i fastighetsmäklarlagen samt ifrågasätter om inte följdändringar behöver göras även i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. är kritiskt till att förslaget avseende fastig- hetsmäklarlagen leder till att olika lagar kan bli tillämpliga vid en fastighetsförsäljning, å ena sidan mellan mäklaren och säljaren, å andra sidan mellan mäklaren och köparen. och anser att 3 § lagen om handelsagentur i stället för att upphävas skall till viss del göras internationellt tvingande. Skälen för förslaget: Romkonventionen kan införlivas med svensk rätt utan att några genomgripande lagändringar måste göras. På några områden måste dock ändringar övervägas. IKL Lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker (IKL) bygger i ämnet. IKL tillämpas på sådana avtal om köp av lösa saker som är av internationell karaktär. Den gäller både handelsköp och konsumentköp. Enligt lagens huvudprincip kan köparen och säljaren komma överens om vilken rätts- ordning som skall tillämpas på deras avtalsförhållande. Om de inte har träffat någon sådan överenskommelse, är huvudregeln att lagen i det land där säljaren har sitt hemvist eller sitt fasta driftställe skall tillämpas på avtalsförhållandet om säljaren tar emot beställningen där. Om säljaren tar emot köparens beställning i det land där köparen har sitt hemvist eller sitt fasta driftställe, tillämpas i stället lagen i köparens hemvistland. Enligt Romkonventionen gäller lagvalsregler som till stora delar är av ett annat slag. En utmärkande skillnad är att Romkonventionen innehåller regler som har utformats särskilt för konsumentavtal. Bl.a. finns en regel om att konsumenten under vissa förutsättningar, oavsett parternas lagval, inte kan berövas det skydd som tillkommer honom eller henne enligt tvingande regler i hans eller hennes hemvistland. Eftersom reglerna i IKL har företräde framför Romkonventionen (se avsnitt 4.5) skulle lagvalsreglerna i IKL komma att gälla för konsumen- ters köp av lösa saker, medan lagvalsreglerna i Romkonventionen skulle gälla för andra konsumentavtal. Med hänsyn till att Romkonventionen särskilt reglerar konsumentskyddet och till att konsumentköp rimligen bör bedömas efter samma principer som andra konsumentavtal, är en sådan ordning inte ändamålsenlig. Vid fjortonde session avgav mötet en dekla- ration som innebär att de stater som har tillträtt inte är förhindrade att lagstifta om särskilda lagvalsregler för konsumentköp.