prop · GL0395 · 1998-01-01 00:00:00 — I paragrafen har i stället, vilket är nytt, särskilt markerats den betydelse som bör tillmätas samhällsskyddsfaktorer när man överväger om frigång skall medges. Frigång skall inte beviljas om det på grund av viss omständighet kan befaras att det finns flyktfara, recidivfara eller fara för missbruk av olika slag. Uttrycket på grund av viss omständighet kan befaras är avsett att innebära en något lägre grad av risk i jämförelse med inte påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet i 32 §. Det krävs dock att det finns någon konkret omständighet som medför att sådana risker som avses kan befaras. Det förs vidare in en möjlighet att förena frigång med villkor. Den nuvarande bestämmelsen i 11 § fjärde stycket KvaF förs i sak oförändrat skick över till KvaL och tas in i ett nytt tredje stycke. Vissa språkliga justeringar har gjorts. I ett nytt fjärde stycke erinras om att det av 7 § följer att beslut om frigång inte får meddelas i strid mot de särskilda villkor som gäller för verkställigheten. Vid utformningen av paragrafen har Lagrådets synpunkter i huvudsak beaktats. Paragrafen, som har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter, har inte ändrats i sak. Endast en förkortning av lagtexten och vissa språkliga justeringar har gjorts. I andra stycket har förts in en möjlighet att förena fritidsvistelse utanför anstalt med villkor. I tredje stycket, som ändrats, har i likhet med vad som föreskrivs i 11 §, särskilt markerats den vikt som bör fästas vid samhällsskyddsfaktorer vid bedömningen av om en fritidsvistelse utanför anstalten skall medges. En sådan fritidsvistelse skall inte medges om det på grund av viss omständighet kan befaras att det finns flyktfara, recidivfara eller risk för missbruk av olika slag. Farebedömningen skall göras mot bakgrund av att vistelsen kan förenas med tillsyn. I övrigt hänvisas till kommentaren till 11 § och till vad som anförts i den allmänna motiveringen (se avsnitt 11.4). I ett nytt fjärde stycke erinras om att det av 7 § följer att beslut om fritidsvistelse utanför anstalten inte får meddelas i strid mot de särskilda villkor som gäller för verkställigheten. I paragrafen har också vidtagits vissa språkliga justeringar. Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Paragrafen har förtydligats utan att någon förändring i sak är avsedd. Den nuvarande lydelsen av paragrafen talar endast om sysselsättning i enrum trots att det i realiteten är fråga om en vistelse i avskildhet på egen begäran. Dessutom har vissa språkliga ändringar gjorts. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Av fjärde stycket, som är nytt, framgår att en intagen i princip har rätt att vistas avskild från andra intagna i stället för att bli placerad i en säkerhetsavdelning. Endast om särskilda skäl med hänsyn till hans hälsa talar däremot eller om det är av synnerlig vikt med hänsyn till säkerhetsintressen kan rätten därtill inskränkas (se avsnitt 6.2). I övrigt har endast gjorts de ändringar som föranleds av att benämningen "specialavdelning" har bytts ut mot "säkerhetsavdelning" samt någon mindre språklig justering. 21 - 22 §§ Paragraferna har ändrats som en konsekvens av rätten enligt 20 a § att slippa placering på en säkerhetsavdelning och i stället placeras i avskildhet från andra intagna. Vidare har i 22 § "specialavdelning" bytts ut mot "säkerhetsavdelning" och gjorts några språkliga ändringar. Det nuvarande tredje stycket och sista meningen i fjärde stycket har upphävts till följd av att säkerhetsklassificeringen enligt nuvarande 7 § tredje stycket försvinner. Paragrafen har i övrigt ändrats i det hänseendet att termen "korttidspermission" har bytts ut mot "normalpermission" (första stycket) och "särskild permission" (andra stycket), vilket är en anpassning till den terminologi som används i kriminalvårdens egna permissionsföreskrifter. Dessutom har vissa språkliga ändringar gjorts. I ett nytt fjärde stycke erinras om att det av 7 § följer att permission inte får meddelas i strid mot de särskilda villkor som gäller för verkställigheten. I paragrafen har förts in en möjlighet att, om särskilda skäl föreligger, redan i samband med beslutet om placering meddela föreskrift enligt 26 kap. 15 § 3 BrB. Ändringen har kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt 11.2). Fjärde stycket har ändrats till följd av att säkerhetsklassificeringen enligt nuvarande 7 § tredje stycket har avskaffats. I stället erinras om att det av 7 § följer att ett beslut om § 34-placering inte får meddelas i strid mot de särskilda villkor som gäller för verkställigheten. Som framgår av den allmänna motiveringen torde det sällan bli fråga om att besluta om en § 34-placering för intagna som omfattas av 7 § tredje stycket och som därför inte får beviljas en sådan placering (se avsnitt 6.1). Man kan utgå i från att tillämpningen blir restriktiv och att en § 34-placering först kan bli aktuell . I övrigt har endast lagts till att provtagning, liksom enligt 52d §, får ske även för att utröna om den intagne har tagit dopningsmedel. Paragrafen, som kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt 13), reglerar kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsäganden. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Första stycket har ändrats genom att underrättelseskyldigheten har utvidgats till att omfatta även andra vistelser utanför anstalten än permission. Vissa undantag från skyldigheten att underrätta målsäganden har förts in i andra stycket. Undantagen är avsedda att tillämpas restriktivt. Endast om en underrättelse på grund av beslutad bevakning av en planerad utevistelse eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig eller om en underrättelse kan befaras medföra fara för den intagnes liv eller hälsa skall kriminalvården kunna underlåta att lämna en sådan underrättelse som avses i paragrafen. Det nuvarande andra stycket har flyttats till ett nytt tredje stycke. Dessutom har lagts till att informationen till målsäganden, t.ex. om tid och plats för utevistelsen, får modifieras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. I paragrafen har också gjorts några språkliga förändringar. I paragrafen har endast gjorts vissa språkliga justeringar. I paragrafen, som är ny, föreskrivs i första stycket att eller den kriminalvårdsmyndighet som styrelsen bestämmer får förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att utföra viss bevakning. Paragrafen har kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt 12.1). Eftersom det rör sig om överlämnande av förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning till privaträttsliga subjekt bör ha det övergripande ansvaret. Det krävs därför att styrelsen uttryckligen delegerar ansvaret till någon annan kriminalvårdsmyndighet för att denna skall kunna förordna väktare för vissa bevakningsuppgifter. Därigenom bör beslutet också kunna överklagas enligt 61 § KvaL. I andra stycket regleras väktarens tystnadsplikt beträffande sekretessbelagda uppgifter som han fått veta vid utövandet av sitt bevakningsuppdrag. Regeringen har i den allmänna motiveringen tagit ställning till Lagrådets invändningar mot det remitterade förslaget (se avsnitt 12.1). Det har också gjorts vissa språkliga ändringar i paragrafen. 17.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. 16 e § Paragrafen är ny. I den föreskrivs att eller den kriminalvårdsmyndighet som styrelsen bestämmer får förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att utföra viss bevakning av häktade och anhållna (se avsnitt 12.1 och kommentaren till 60 § KvaL). Också här kan hänvisas till den allmänna motiveringen beträffande tystnadsplikten. 17.4 Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387) 23 a § Paragrafen är ny. Genom den ges stöd i lag för att polismyndighet kan meddela förordnande att vara arrestantvakt eller passkontrollant för den som inte är anställd som sådan i polisväsendet och inte heller är polisman. Innehållet i paragrafen motsvaras i detta hänseende helt av nuvarande 7 kap. 14 § polisförordningen. Ett förtydligande har gjorts genom att det lagtexten har lagts till att ett förordnande för en arrestantvakt även får avse viss bevakning utanför förvaringslokalen. Det kan t.ex. röra sig om bevakning i samband med sjukhusbesök. Ändringarna har kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt 12.2) sammanfattning av sitt huvudbetänkande Verkställighet av fängelsestraff (SOU 1993:76) Direktiven för utfärdades . Enligt dessa har utredningen haft till uppgift att göra en genomgripande översyn av de principer och det regelverk som lades fast genom kriminalvårdsreform. Utredningens arbete borde vara avslutat . påbörjade sitt arbete . Arbetet har bedrivits så intensivt som varit möjligt för en parlamentariskt sammansatt kommitté. Underlag till våra överväganden har bl.a. inhämtats genom ett stort antal studiebesök vid kriminalvårdsanstalter, varvid personal och intagna beretts tillfälle att lägga fram synpunkter. En brett upplagd klientel- undersökning har genomförts. Utredningsuppdraget är vidsträckt och inrymmer såväl övergripande frågor av principiell betydelse som åtskilliga detaljfrågor. Det är därför uppenbart att den begränsade tid som vi fått till sitt förfogande varit otillräcklig för djuplodande överväganden och mera genomgripande analyser i alla frågor. Det har inte funnits utrymme för att diskutera mera väsentliga förändringar med avseende på kriminalvårdens arbetsformer och organisation. Arbetet har därför i huvudsak inriktats på vissa frågor av grundläggande principiell betydelse och på att åstadkomma en anpassning av regelverket till den utveckling som ägt rum sedan 1974 års kriminalvårdsreform trädde i kraft. Bland de förändringar som skett intar de som är betingade av den gällande nya lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård och behandlingen av psykiskt störda lagöverträdare en särställ- ning. Kriminalvården har tillförts en kategori psykiskt störda lagöverträdare som enligt tidigare lagstiftning skulle ha överlämnats till sluten psykiatrisk vård. Kraven på kriminalvården att kunna tillgodose de intagnas behov av psykiatrisk vård har därmed ökats väsentligt. Vi har gjort den bedömningen att de problem som är förknippade härmed bör övervägas för sig och inte kopplas samman med andra frågor om verkställigheten av fängelsestraff. Därför har vi begärt och medgetts tillstånd att ta upp denna fråga i särskild ordning efter det att arbetet med ett huvudbetänkande avslutats. Till ett slutbetänkande om behandlingen av intagna som är psykiskt störda har vi hänfört också den näraliggande frågan om psykoterapeutisk eller annan behandling av män dömda för övergrepp mot kvinnor och barn. I övrigt har alla i direktiven särskilt angivna frågor tagits upp. När det gäller beslutsgången inom kriminalvården samt domstolspröv- ningen i kriminalvårdsmål har i sitt betänkande (SOU 1991:106) redovisat vissa överväganden och lämnat en del förslag. Frågor om besluts- och besvärsförfarandet har inte behandlats särskilt i våra direktiv. Det ligger emellertid i sakens natur att frågor av så central betydelse för kriminalvårdens regelverk måste falla inom ramen för vårt uppdrag och att det bör ankomma på oss att självständigt lämna förslag om vilken ordning som lämpligen bör gälla. Vi har för avsikt att behandla även denna fråga i slutbetänkandet. som vi arbetat har det i annan ordning pågått lagstiftnings- och utredningsverksamhet med avseende på frågor som har ett nära samband med vårt uppdrag. Nya regler om villkorlig frigivning har beslutats och trätt i kraft . Väg- och sjöfyllerikommittén har lagt fram ett betänkande med bl.a. förslag om verkställighet av fängelsestraff i särskild ordning för personer som dömts för grovt rattfylleri. Frågor om brottspåföljd för ungdomar har utretts av , vars förslag likaså redovisats . , som har till uppgift att se över det straffrättsliga påföljdssystemets innehåll och uppbyggnad, tillsattes med . Dess förslag med överväganden om bl.a. vilka principer som skall ligga till grund för påföljdsbestämningen väntas inte föreligga . Vi har haft kontakt och visst samråd med de ovan nämnda kommittéerna. Vi har emellertid ansett det nödvändigt att grunda våra överväganden och förslag på den lagstiftning som gäller nu utan hänsyn till de ändringar som föreslagits eller kan komma att föreslås av andra kommittéer. Detta innebär att frågor om verkställighet av fängelsestraff kan behöva övervägas på nytt mot bakgrund av ändrade förutsättningar till följd av en eventuell ny lagstiftning. Särskilt kan lagändringar som grundas på sådana principiella överväganden om påföljdsbestämningen som ankommer på få betydelse. Utgångspunkten för straffverkställigheten måste enligt vår mening vara regler om och grundläggande principer för påföljdssystemet. Ändamålet med fängelsestraffet måste vara detsamma vid verkställigheten som vid domstolens påföljdsval. Detta bör komma till uttryck i lagregleringen. De nya regler om straffmätning och påföljdsval som infördes ger uttryck för ett i viss mån ändrat synsätt i förhållande till vad som gällde tidigare. Vid tiden kriminalvårdsreform gällde fortfarande som en huvudregel att domstolen skulle fästa särskilt avseende vid att påföljden skulle vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Regeln gav uttryck för den s.k. behandlingstanken. Denna har genom den nya lagstiftningen fått träda i bakgrunden. Brottets straffvärde och art har tillerkänts en ökad betydelse för påföljdsvalet på bekostnad av överväganden om vilka åtgärder som kan vara ägnade att främja den dömdes samhällsanpassning. Det står mot bakgrund av dagens lagstiftning klart att ingen döms till ett fängelsestraff därför att han behöver eller har nytta av den behandling som kan beredas honom i en kriminalvårdsanstalt. Grunden för straffet är uteslutande den brottslighet som lagts den dömde till last. Straffet utmäts i samhällets - inte brottslingens - intresse och är avsett att tillfoga brottslingen ett obehag som står i proportion till den brottslighet för vilken han dömts. Det obehag som fängelsestraffet är avsett att innebära består däri att den dömde skall vara berövad sin frihet och därmed avskuren från normala kontakter med anhöriga och vänner, ställd utanför arbetslivet samt förhindrad att begagna sin fritid efter egna önskemål. Kriminalvårdens grundläggande uppgift är att verkställa av domstol utmätta straff. Mot bakgrund av det sagda ankommer det sålunda på verkställighetsmyndigheten att se till att den som dömts till fängelse är berövad friheten och vistas i en kriminalvårdsanstalt som avsetts med domen. Ett ytterligare krav av grundläggande betydelse är att den dömde skall förhindras att begå nya brott som verkställigheten pågår. Även om den nuvarande lagstiftningen utgår från att brottet och inte brottslingen står i centrum för påföljdsbestämningen finns det fortfarande ett utrymme för att vid påföljdsvalet ta hänsyn till den dömdes förhållanden. Påföljderna villkorlig dom samt skyddstillsyn med varianterna kontraktsvård och samhällstjänst utgör alternativ till fängelsestraffet. Omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse skall särskilt beaktas vid påföljdsvalet. De alternativa påföljdsformerna har således ett företräde framför fängelse, om inte brottets straffvärde eller art eller den omständigheten att brottsligheten utgör återfall är hinder mot annan påföljd än fängelse. Den tilltalades ungdom eller möjligheterna att få till stånd en angelägen kvalificerad missbruksvård kan ytterligare vidga tillämpningsområdet för alternativen. Bakom lagens ambition att så långt det är möjligt undvika att fängelse- straff utmäts ligger insikten om att straffverkställigheten generellt sett får negativa konsekvenser. Den som är berövad sin frihet drabbas inte bara av det tidsbegränsade obehag som avsetts med domen utan straffverkställigheten kan i många fall ge mera bestående skadeverkningar. Den avskildhet från samhället som frihetsberövandet innebär främjar inte den dömdes anpassning i samhället utan är snarare ägnad att motverka denna. Det är rimligt att sådana förhållanden som med avseende på på- följdsvalet gett alternativa påföljdsformer ett företräde framför fängelse beaktas också vid verkställigheten av fängelsestraff. De skadeverkningar som kan vara förknippade med frihetsberövandet måste motverkas och sådana åtgärder som trots frihetsberövandet kan vara ägnade att främja en samhällsanpassning bör vidtas. Det är viktigt att frigivningen förbereds så att den dömde efter verkställigheten kommer i så välordnade sociala förhållanden som möjligt. Behandlingstanken bör - i enlighet med vad departementschefen uttalade i samband med påföljdsreformen - fortfarande tillmätas betydelse för straffverkställigheten. Såtillvida får dock behandlingstanken anses utmönstrad också från verkställighetsplanet att det tvång som utövas inte skall motiveras med hänsyn till den intagnes behov och intressen. Regler om verkställigheten av fängelsestraff saknas i och har i stället hänförts till en särskild lag, lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Vi har utgått från att detta bör gälla också i fortsättningen. Därvid har vi funnit att KvaL bör ersättas med en ny lag, till vilken dock åtskilliga bestämmelser från KvaL kan överföras i oförändrat skick. Vi föreslår att den nya lagen skall benämnas lagen om verkställighet av fängelsestraff (Fängelselagen). Detta är mot bakgrund av vår uppfattning att kriminalvårdens huvuduppgift är att verkställa av domstol utmätta straff en mera realistisk benämning än den nuvarande. I 4 § KvaL anges som ett grundläggande mål för kriminalvården i anstalt uppgiften att främja den dömdes anpassning i samhället och motverka skadliga följder av frihetsberövandet. Även om denna målsättning i och för sig inte har något att göra med straffets ändamål är det uppenbart att den ändå är väl förenlig med grunderna för påföljdssystemet. Det är vår mening att kriminalvårdens verksamhet även fortsättningsvis bör präglas av en brottsförebyggande och social inriktning. är det emellertid tydligt att det föreligger en konflikt mellan denna inriktning av verksamheten och den grundläggande uppgiften att verkställa straff. Sådana åtgärder som är bäst ägnade att främja den dömdes anpassning i samhället förutsätter som regel att den avskildhet från samhället som avsetts med straffet bryts eller att på annat sätt lättnad i verkställigheten medges. Konflikten mellan kriminalvårdens olika uppgifter uppmärksammas i 4 § KvaL såtillvida att den verksamhet som är inriktad mot den dömdes rehabilitering begränsas med hänsyn till att kravet på samhällsskydd inte får eftersättas. Verkställigheten skall sålunda anpassas till vad som behövs för att motverka att den dömde fortsätter brottslig verksamhet verkställigheten pågår. Kravet på samhällsskydd är emellertid enligt vår mening inte det enda som begränsar kriminalvårdens möjligheter att på bästa sätt verka för de dömdas samhällsanpassning. Även i de många fall då detta krav inte kan åberopas som hinder mot att den som dömts till fängelse vistas utom anstalten eller medges annan lättnad måste kriminalvården beakta att verkställigheten utformas så att domstolens straffbestämning inte framstår som åsidosatt. Detta är viktigt för att upprätthålla allmänhetens förtroende för rättsväsendet. Vi föreslår mot bakgrund av det sagda att den ifrågavarande bestämmel- sen kompletteras så att det framgår att förutom kravet på samhällsskydd även ändamålet med straffbestämningen skall beaktas (se 4 § lagförslaget). Tillägget innebär i huvudsak ett förtydligande och en anpassning av lagregleringen till en ordning som gäller enligt kriminalvårdens interna föreskrifter och praxis. Enligt vår mening råder nämligen i allt väsentligt i tillämpningen en rimlig balans mellan kriminalvårdens rent repressiva uppgift att verkställa straff och dess uppgift att verka för de dömdas an- passning i samhället. Dock har det i några fall förekommit att intagna beviljats lättnad i verkställigheten i form av vistelser utom anstalten under omständigheter som gjort att det med fog kunnat sättas i fråga om verkställigheten stått i överensstämmelse med straffbestämningen. Det är därför inte helt utan betydelse att det av lagen framgår att straffbestämningen som sådan ibland kan utgöra hinder mot socialt motiverade friförmåner även när dessa inte kan förvägras under hänvisning till kravet på samhällsskydd. Enligt bestämmelsen i 4 § KvaL skall åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten vidtas redan från straffverkstäl- lighetens början. Föreskriften är en viktig markering av att hela strafftiden skall genomsyras av en strävan att åstadkomma en frigivning till så socialt välordnade förhållanden som möjligt. Man bör redan i anslutning till intagningen ta ställning till om den dömde för sin framtida tillvaro i samhället kan ha nytta av utbildnings-, vård- och behandlingsinsatser som kan erbjudas inom ramen för straffverkställigheten. Det ligger emellertid i sakens natur att åtgärder som direkt tar sikte på frigivningssituationen blir mera aktuella och mera angelägna mot strafftidens slut. Även en intagen som med hänsyn till kravet på samhällsskydd varit föremål för stränga säkerhetsmässiga restriktioner måste mot slutet av verkställigheten ges en rimlig möjlighet att förbereda sin frigivning. Kravet på samhällsskydd och andra skäl för att upprätthålla frihetsberövandet måste efter hand som verkställigheten närmar sig slutet tillmätas allt mindre vikt som hinder mot verksamhetens sociala ambitioner. Vi föreslår att detta synsätt markeras genom att det i 4 § lagförslaget föreskrivs att särskild uppmärksamhet skall ägnas åt förberedelse av frigivningen under den senare hälften av verkställigheten i anstalt. Genom kriminalvårdsreform slogs som princip fast att kriminalvårdens intagna har samma rätt till samhällets stöd- och vårdinsatser som andra medborgare. Den sålunda knäsatta principen brukar benämnas "normaliseringsprincipen". Till principen knöts som en huvudregel grundsatsen att den service som de intagna sålunda är berättigade till skall tillhandahållas av de organ utanför kriminalvården som normalt har ansvaret för t ex hälso- och sjukvård, socialvård, arbetsförmedling m.m. Kriminalvården borde bygga upp egna resurser endast för sådana fall där frihetsberövandet utgjorde hinder mot andra myndigheters medverkan eller där stödinsatserna uteslutande hade sin grund i kriminalvårdens rehabiliterande verksamhet. Vi har inte funnit någon anledning till avsteg från normaliseringsprin- cipen som sådan. Ett fängelsestraff bör inte innefatta annan begränsning av den dömdes rättigheter än den som ligger i själva frihetsberövandet och det tvång som är förknippat med detta. Även grundsatsen att andra organ än kriminalvården skall ha huvudansvaret för den samhällsservice av olika slag som de intagna behöver bör stå fast. Grundsatsen kan inte anses åsidosatt på grund av den utveckling varigenom åtskilliga kriminalvårdsanstalter skaffat sig resurser och kompetens för behandlingsinsatser gentemot bl.a. missbrukare samt män som är dömda för vålds- eller sexualbrott. Denna utveckling bör enligt vår mening fortsätta. En annan princip som slogs fast genom kriminalvårdsreform var den s.k. "närhetsprincipen". Den som dömts till fängelse borde i enlighet med denna princip få avtjäna sitt straff så nära hemorten som möjligt. Detta skulle underlätta för den dömdes samhällsanpassning nyttiga kontakter med anhöriga och vänner samt med de samhällsorgan som enligt normaliseringsprincipen har huvudansvaret för vård- och stödinsatser i anslutning till frigivningen. En konsekvent tillämpning av närhetsprincipen förutsätter i vårt för- hållandevis glest befolkade land strängt taget att intagna av alla slag lämpligen kan vistas i samma anstalt. Så är emellertid inte fallet.