prop · GL03159 · 1998-01-01 00:00:00 — I andra stycket finns en kompletterande föreskrift om utlandsförbindelser, som innebär att endast den som innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen därav får beviljas nätkoncession för en sådan förbindelse. Föreskriften utvidgas nu så, att sådan nätkoncession får beviljas även en juridisk person i vilken det bestämmande inflytandet utövas av den som eljest har rätt att få nätkoncession för en utlandsförbindelse. Skälen för detta har angivits i avsnitt 8. Ytterligare en komplettering av föreskriften har gjorts. Den som beviljas nätkoncession för en utlandsförbindelse måste uppfylla villkoren för detta, inte bara då koncessionen meddelas utan också . Om koncessionhavaren inte längre uppfyller dessa villkor får koncessionen återkallas, vilket framgår av en ny föreskrift i 18 § första stycket tredje punkten. Så kan bli fallet om koncessionshavaren inte längre innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen därav eller om den som innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen därav förlorar sitt bestämmande inflytande över den juridiska person som innehar nätkoncessionen för utlandsförbindelsen. I praktiken blir det dock knappast aktuellt att återkalla koncessionen utan den kommer i stället att överlåtas till den som uppfyller villkoren för att inneha nätkoncession för utlandsförbindelsen. 18 § En nätkoncession skall återkallas helt eller delvis, 1. om en ledning eller ett ledningsnät inte längre behövs för en säker elförsörjning, 2. om koncessionshavaren i väsentlig mån inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag, enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller enligt villkor i nätkoncessionen, eller 3. om koncessionshavaren inte längre uppfyller villkoren enligt 10 § andra stycket första meningen för att inneha nätkoncessionen. Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av nätmyndigheten. Avser nätkoncessionen en utlandsförbindelse, prövas dock frågan om återkallelse av regeringen. I paragrafens första stycke anges i två punkter de två förhållanden som kan föranleda återkallelse av en nätkoncession. införs i en ny tredje punkt ytterligare ett förhållande som kan föranleda återkallelse av nätkoncession, nämligen då den som innehar nätkoncession för en utlandsförbindelse inte längre uppfyller villkoren enligt 10 § andra stycket första meningen för att inneha en sådan nätkoncession. Av den aktuella paragrafens sista stycke framgår att ett sådant återkallelseärende alltid prövas av regeringen. Dessutom ändras inledningen av paragrafen såtillvida att återkallelse skall ske och inte som tidigare får ske då förutsättningarna för återkallelse föreligger. Detta blir särskilt viktigt efter det att den nya återkallelsegrunden införs eftersom det är viktigt att kontrollen över stamnätet och utlandsförbindelserna ligger i samme innehavares hand. 3 kap. 3 § Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för område skall varje område redovisas för sig, om inte nätmyndigheten på koncessionshavarens begäran beviljar undantag. Sådant undantag skall beviljas, om de berörda områdena ligger geografiskt nära varandra och sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet. Ett beviljat undantag är för sin giltighet beroende av att en enhet- lig nättariff tillämpas för samtliga områden, som omfattas av undantaget, senast efter nätmyndighetens beslut. När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av undantaget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget skall bestå. Nätkoncession för område skall redovisas skilt från nätkoncession för linje. Regeringen får föreskriva undantag beträffande ledningar som omfattas av nätkoncession för linje och som organisatoriskt och tekniskt ingår i ett nät som omfattas av nätkoncession för område. I paragrafen ges föreskrifter om redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för område. Huvudregeln är att varje område skall redovisas för sig. Under vissa förutsättningar kan dock nätmyndigheten bevilja undantag från huvudregeln, vilket innebär att en nätkoncessionshavare får redovisa flera områden samlat. En förutsättning för giltigheten av ett sådant undantag är, enligt andra stycket, att nätkoncessionshavaren tillämpar samma nättariff för samtliga områden som omfattas av undantaget. När nätmyndigheten har meddelat ett sådant undantag måste därför nätkoncessionshavaren införa en gemensam tariff för de berörda områdena. Som har angetts i avsnitt 7.3 har detta lett till vissa problem. Därför modifieras föreskriften i andra stycket så, att nätkoncessionshavaren får på sig att införa den gemensamma nättariffen. Utjämningen av nättariffen mellan de berörda områdena kan alltså ske successivt. Vid bedömningen av en nättariffs skälighet skall, enligt 4 kap. 4 § första stycket, varje område bedömas för sig. Enligt paragrafens andra stycke skall dock områden som omfattas av ett beviljat undantag enligt 3 kap. 3 § anses utgöra ett område. Detta gäller även i fortsättningen men efter det att ett undantag har beviljats kommer det att finnas två eller flera nättariffer inom det samlade området. Skälighetsbedömningen kommer därmed att avse dels om det totala tariffuttaget i de berörda områdena är skäligt, dels om den successiva utjämningen sker på ett skäligt sätt. 4 kap. 2 § Nättariffer för överföring av el skall utformas så, att betald anslutningsavgift ger rätt att använda det elektriska nätet inom landet, med undantag för utlandsförbindelserna. Regeringen får föreskriva att betald anslutningsavgift ger rätt att använda även utlandsförbindelserna till ett eller flera länder. En sådan föreskrift får också avse utlandsförbindelserna till en del av ett land. Föreskrifter enligt andra stycket får meddelas i fråga om ett land eller del av ett land vars elmarknad kan anses utgöra en gemensam marknad med den svenska elmarknaden. Avtal som avser tillträde till en utlandsförbindelse och som har ingåtts innan regeringen meddelar föreskrifter enligt andra stycket skall fortfarande gälla. Denna paragraf reglerar utformningen av nättariffer inom det svenska elsystemet. Regleringen innebär att har ett system med punkttariffer. Detta uttrycks i första stycket. Innebörden är att en elkund som är ansluten till det svenska elsystemet inte behöver begära tillträde till olika ledningsnät utan elkunden har automatiskt rätt till tillträde till hela det svenska elsystemet. Därmed kan en elkund ingå leveransavtal med vilken annan elkund som helst i landet, utan att behöva befara att han vägras tillträde till någon del av elsystemet. Dessutom betalar en elkund bara en avgift för överföring av el, nämligen till innehavaren av det nät till vilket han är ansluten. Överföringskostnaden är alltså helt oberoende av med vem man ingår ett leveransavtal. Systemet med punkttariffer är i praktiken en förutsättning för en fungerande fri elhandel. Den nu beskrivna regleringen gäller dock inte utlandsförbindelser. Skälet till detta har utvecklats i avsnitt 9.1. Som också har redovisats i det avsnittet pågår nu en utveckling mot att skapa i första hand en gemensam nordisk elmarknad och på lite en gemensam europeisk elmarknad. Där har också angivits att en av förutsättningarna för att skapa en gemensam nordisk elmarknad är att utlandsförbindelserna omfattas av systemet med punkttariffer. Därför införs nu ett nytt andra stycke i paragrafen som innebär att regeringen kan föreskriva att utlandsförbindelserna till ett visst land skall omfattas av systemet med punkttariffer. I ett nytt tredje stycke anges att en förutsättning för att en sådan föreskrift skall få meddelas är att det andra landets elmarknad kan anses utgöra en gemensam marknad med den svenska elmarknaden. Om detta är fallet får avgöras från fall till fall enligt vad som anges i avsnitt 9.1. Som framgår av ordalydelsen i andra stycket kan en föreskrift omfatta endast utlandsförbindelserna till en del av ett land. Skälet till detta är att det i vissa länder saknas ett sammanhållet elsystem. I dessa länder finns det i stället två eller flera elsystem som är mer eller mindre isolerade från varandra och därmed två eller flera elmarknader. I ett sådant land kan situationen vara den att endast en av dessa elmarknader kan anses utgöra en gemensam marknad med den svenska elmarknaden. Tillträdet till utlandsförbindelserna är i allmänhet reglerat på så sätt att elkunder ingår avtal med nätkoncessionshavaren innebärande att kunden garanteras tillträde på visst avtalat sätt till utlandsförbindelsen. Det garanterade tillträdet innebär att kunden får en viss prioritet vad gäller tillträdet. Dessa avtal är i allmänhet tidsbegränsade. I ett nytt fjärde stycke föreskrivs nu att sådana avtal alltjämt skall gälla om regeringen meddelar föreskrifter enligt andra stycket. Detta innebär att dessa kunders tillträde till förbindelsen alltjämt har prioritet i enlighet med avtalet trots att samtliga elkunder får tillträde till förbindelsen i och med regeringens föreskrifter. Dessutom måste elkunden betala den avgift för tillträde till utlandsförbindelsen som framgår av avtalet trots att den särskilda nättariffen avseende förbindelsen har avskaffats. När avtalets giltighetstid löper ut får inte något nytt avtal om prioriterat tillträde till utlandsförbindelsen ingås. 3 § Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får inte utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen. Om ett eller flera områden slås samman helt eller delvis skall en enhetlig nättariff för det nya området börja tillämpas senast efter sammanslagningen. I paragrafen ges en grundläggande föreskrift om nättariffer för område, nämligen att sådana tariffer inte får utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen. Innebörden av föreskriften är att, inom samma kundkategori, samma nättariff skall tillämpas för alla kunder inom området. Om ett eller flera områden slås samman helt eller delvis måste, med den utformning föreskriften har, en för det nya området enhetlig nättariff införas. Som har utvecklats i avsnitt 11.2 leder detta till vissa problem. Därför införs nu ett nytt andra stycke, som innebär att denna enhetliga nättariff inte behöver införas förrän senast efter sammanslagningen. Utjämningen av nättariffen mellan de berörda delarna av området kan alltså ske successivt. Vid bedömningen av nättariffens skälighet kommer det efter sammanslagningen att finnas två eller flera nättariffer inom området. Skälighetsbedömningen kommer därmed att avse dels om det totala tariffuttaget i området är skäligt, dels om den successiva utjämningen sker på ett skäligt sätt. En sammanslagning kan ske efter samtycke av de berörda koncessionshavarna, i samband med förlängning av koncessionstiden enligt 2 kap. 14 § eller i samband med ändring av gränserna för ett område enligt 2 kap. 12 §. Den nya föreskriften blir gällande oavsett hur sammanslagningen går till. En motsvarande ny reglering införs också i 3 kap. 3 § andra stycket. 9 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en spänning om eller däröver (stamledning) skall alla kostnader för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen får dock utformas med hänsyn till var på nätkoncessionshavarens ledningsnät en anslutningspunkt är belägen. Om nätkoncessionshavaren har systemansvaret för el enligt 8 kap. 1 § första stycket skall de kostnader som följer av detta ansvar och som inte kan hänföras till en viss kund eller kundkategori anses utgöra en kostnad i nätverksamheten. Om en sådan föreskrift som avses i 2 § andra stycket har meddelats skall nätkoncessionshavarens kostnader för de utlandsförbindelser som berörs av föreskriften bedömas samlat med kostnaderna för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet. I paragrafens första stycke ges föreskrifter om skälighetsbedömning av nättariffen för en ledning med en spänning om eller däröver. Föreskrifterna rör i praktiken bara stamnätet, som ägs av staten och förvaltas av (). I 8 kap. 1 § föreskrivs att regeringen skall utse en myndighet som skall ha systemansvaret för el. Med stöd av denna föreskrift har regeringen utsett att ha detta ansvar. Oavsett vem som innehar stamnätet kommer med all sannolikhet systemansvaret för el att uppdras åt den som innehar detta nät. I förevarande paragraf har lagts till ett nytt andra stycke med innebörd att de kostnader som följer av detta ansvar och som inte kan hänföras till en viss kund eller kundkategori skall anses utgöra en kostnad i nätverksamheten. Detta medför att dessa kostnader, tillsammans med kostnaderna för själva nätverksamheten, får ligga till grund för nättariffen. Frågan har behandlats i avsnitt 10.2. Dessutom har ett nytt tredje stycke fogats till paragrafen. Föreskriften i detta stycke är en följd av den nya föreskriften i 2 § andra stycket. Om en föreskrift har meddelats enligt sistnämnda bestämmelse innebär det att de berörda utlandsförbindelserna kommer att omfattas av systemet med punkttariffer. Någon särskild avgift för överföring på dem får därmed inte tas ut. Kostnaden för dessa utlandsförbindelser, i den mån de ägs av innehavaren av stamnätet, kommer i stället att ingå i underlaget för tariffen på stamnätet. Följden av detta blir att alla elkunder i landet är med och betalar kostnaderna för dessa utlandsförbindelser i likhet med vad som gäller för elsystemet i övrigt inom landet. 11 § Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om sin nättariff. Uppgiften skall innehålla en upplysning om möjligheten att hos nätmyndigheten begära prövning enligt sista stycket. Vid begäran om ny anslutning skall uppgifter enligt första stycket lämnas inom skälig tid. Den som har nätkoncession skall offentliggöra sin nättariff till den del den avser avgifter och övriga villkor för överföring av el. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av nättariff enligt tredje stycket. Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt första och andra styckena prövas av nätmyndigheten. Enligt nuvarande lydelse av paragrafen är en innehavare av nätkoncession skyldig att på begäran lämna skriftlig uppgift om sin nättariff. införs ett nytt tredje stycke som innebär att nätkoncessionshavaren också blir skyldig att offentliggöra sin nättariff. Denna skyldighet omfattar dock bara den del av tariffen som avser överföring av el. Utanför skyldigheten faller den del av tariffen som avser anslutning till en ledning eller ett ledningsnät. Syftet med bestämmelsen är att elkunder inom EU skall kunna få kännedom om nättariffen utan att behöva kontakta nätinnehavaren. I ett nytt fjärde stycke bemyndigas regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om sådant offentliggörande. 8 kap. 4 § En elanvändare är skyldig att se till att det finns någon som har åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika mycket el som tas ut i elanvändarens uttagspunkt (balansansvar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den myndighet som enligt 1 § skall ha systemansvaret för el. En elanvändare som är ansluten till en ledning eller ett ledningsnät skall hålla innehavaren av nätkoncession underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt. Ett övertagande av balansansvaret i en uttagspunkt skall börja gälla den dag som elanvändaren anger i sin underrättelse om övertagandet, dock tidigast efter det att innehavaren av nätkoncession har mottagit underrättelsen. Den myndighet som enligt 1 § har systemansvaret för el får, om det finns särskilda skäl, i det enskilda fallet medge att övertagande av balansansvaret i en uttagspunkt skall börja gälla tidigare än vad som följer av andra stycket. Första och andra styckena gäller inte de elanvändare som köper sin el från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap. Andra stycket berör de elanvändare som inte köper sin el från leveranskoncessionshavaren utan gör sina inköp på den fria marknaden. Enligt huvudregeln måste en sådan elanvändare hålla innehavaren av nätkoncession underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt. Det finns två skäl för denna bestämmelse. Det första är att innehavaren av nätkoncession är skyldig att sända mätresultaten i elanvändarens uttagspunkt till bl.a. den balansansvarige så att denne kan göra en riktig debitering av elanvändarens förbrukning. Det andra skälet är att innehavaren av nätkoncession är skyldig att dels underrätta den systemansvariga myndigheten, , om vem som har balansansvaret i uttagspunkten, dels sända mätresultaten i uttagspunkten till så att kan göra en riktig debitering eller kreditering gentemot den balansansvarige vid den nationella balansavräkningen. Som har framhållits i avsnitt 12 behövs en viss omställningstid både för innehavaren av nätkoncession och för då byte av balansansvarig i en uttagspunkt äger rum. Därför kompletteras andra stycket med en ny bestämmelse att byte av balansansvar i en uttagspunkt blir gällande tidigast efter det att innehavaren av nätkoncession har mottagit en underrättelse om detta från elanvändaren. Detta innebär att elanvändaren måste anmäla byte av balansansvarig till innehavaren av nätkoncession i så god tid att denne får meddelandet minst en månad innan bytet skall ske. En anmälan som sker senare är visserligen giltig men verkan av anmälan, dvs. bytet av balansansvarig, inträder inte förrän efter det anmälan kom in till innehavaren av nätkoncession. Regeln berör bara balansansvaret, dvs. förhållandet mellan leverantören och . Däremot berörs inte förhållandet mellan leverantören och elanvändaren, vilket regleras av sedvanliga civilrättsliga regler. I vissa situationer kan det dock finnas behov av att bytet av balansansvarig blir gällande . Det är främst i de fall då den som har haft balansansvaret har råkat i ekonomiska svårigheter. Om man i det läget inte för över balansansvaret till en ny leverantör efter anmälan om bytet riskerar den systemansvariga myndigheten, dvs. , att drabbas av ekonomiska förluster eftersom den balansansvarige kommer att få svårt att infria sina ekonomiska åtaganden, bl.a. gentemot . Därför införs ett nytt tredje stycke, vari den systemansvariga myndigheten, i det enskilda fallet, får medge att ett övertagande av balansansvaret i en uttagspunkt blir gällande tidigare än en månad från det att anmälan om byte av balansansvarig gjordes. Föreskrifterna i 7 13 §§ om förseningsavgift har utformats efter mönster från motsvarande föreskrifter i 8 kap. 5 11 §§ årsredovisningslagen (1995:1554). Medan föreskrifterna i årsredovisningslagen endast gäller aktiebolag är de föreskrifter som föreslås tillämpliga på alla företag som bedriver nätverksamhet, oavsett företagsform. 7 § Om ett företag som bedriver nätverksamhet inte ger in bestyrkt kopia av sådan årsrapport samt sådant revisorsintyg som anges i förordningen (1995:1145) om redovisning av nätverksamhet, skall företaget betala förseningsavgift till staten enligt 8 §. Beslut om förseningsavgift fattas av nätmyndigheten. 8 § Ett företag som bedriver nätverksamhet skall betala en förseningsavgift om de handlingar som anges i 7 § inte har kommit in till nätmyndigheten från räkenskapsårets utgång. Om företaget har beslutat om fortsatt bolagsstämma enligt 9 kap. 9 § andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385) eller om fortsatt föreningsstämma enligt 7 kap. 4 § tredje stycket lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar, skall dock företaget betala förseningsavgift först om handlingarna inte har kommit in från räkenskapsårets utgång. Avgiften skall uppgå till . Om de handlingar som anges i 7 § inte har kommit in från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut om förseningsavgift enligt första stycket, skall företaget betala en ny förseningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till . Om de handlingar som anges i 7 § inte har kommit in från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut om förseningsavgift enligt andra stycket, skall företaget betala en ny förseningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till . Föreskrifterna i första stycket avviker något från motsvarande föreskrifter i årsredovisningslagen. För det första gäller den lagen bara aktiebolag medan förevarande bestämmelser, som nämnts, gäller alla företag oavsett företagsform. I praktiken omfattas dock bara ekonomiska föreningar förutom aktiebolag. Det är nämligen bara i dessa två företagsformer som nätverksamhet bedrivs. I motsvarande bestämmelse i årsredovisningslagen föreskrivs att aktiebolaget skall betala förseningsavgift först om handlingarna inte har kommit in i stället från räkenskapsårets utgång om aktiebolaget har gjort anmälan till registreringsmyndigheten om fortsatt bolagsstämma enligt 9 kap. 4 § tredje stycket aktiebolagslagen. är (), som också beslutar om förseningsavgift. När frågan om beslut om förseningsavgift blir aktuell har alltså PRV kännedom om huruvida ett aktiebolag har fattat beslut om fortsatt bolagsstämma eller inte. När det gäller förseningsavgift enligt ellagen är dock situationen annorlunda, eftersom någon anmälningsskyldighet gentemot nätmyndigheten vad gäller fortsatt bolagsstämma eller föreningsstämma inte föreligger. har alltså inte motsvarande kännedom som PRV när frågan om beslut om förseningsavgift blir aktuell. Därför har föreskriften fått den utformning som framgår av lagtexten. Detta innebär att nätmyndigheten måste ta reda på om ett företag har fattat beslut om fortsatt bolagsstämma eller föreningsstämma om myndigheten överväger att fatta beslut om förseningsavgift från räkenskapsårets utgång. Den hänvisning till visst lagrum i aktiebolagslagen som görs i första stycket avser relevant lagrum enligt regeringens förslag i propositionen (prop. 1997/98:99) Aktiebolagets organisation. De föreslagna lagändringarna i den propositionen föreslås träda i kraft , dvs. med de föreslagna ändringarna i ellagen. 9 § Om registrering har skett av ett beslut om att företaget försatts i konkurs eller trätt i likvidation, får beslut om förseningsavgift inte meddelas. 10 § inom föreskriven tid gett in de handlingar som anges i 7 § men har handlingarna någon brist som lätt kan avhjälpas, får nätmyndigheten meddela beslut om förseningsavgift endast om företaget har underrättats om bristen och fått tillfälle att avhjälpa den men inte gjort det inom den tid som angetts i underrättelsen. En sådan underrättelse får sändas med posten till den postadress som företaget senast har anmält hos nätmyndigheten. 11 § En förseningsavgift skall efterges, om underlåtenheten att ge in handlingen framstår som ursäktlig med hänsyn till omständigheter som företaget inte har kunnat råda över. Avgiften skall också efterges om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut den. Bestämmelserna om eftergift skall beaktas även om något yrkande om detta inte har framställts, om det föranleds av vad som har förekommit i ärendet. 12 § Om en förseningsavgift inte har betalats efter betalningsuppmaning, skall avgiften lämnas för indrivning. Regeringen får föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ringa belopp. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. 13 § Ett beslut om förseningsavgift får verkställas även om det inte har vunnit laga kraft. Om ett företag har rätt att få tillbaka betalad förseningsavgift på grund av en domstols beslut, skall ränta betalas på den återbetalade förseningsavgiften från och med månaden efter den då förseningsavgiften betalades in till och med den månad då återbetalning görs. I fråga om räntans storlek tillämpas 19 kap. 14 § skattebetalningslagen (1997:483).