prop · GL0354 · 1998-01-01 00:00:00 — Om kapitalbasen understiger de nivåer som anges i 16 a §, eller om garantibeloppet för livförsäkringsrörelse inte har en sådan sammansättning som anges i 16 a § tredje stycket, skall inspektionen förelägga företaget att upprätta och för godkännande överlämna en plan för skyndsamt återställande av kapitalbasen. Vad som sägs i tredje stycket skall inte gälla i de fall företaget medgetts förmåner enligt 23 a § och någon annan myndighet än har tillsyn över soliditeten. Om den utländska myndighet som kontrollerar företagets soliditet förbjuder det att helt eller delvis förfoga över sina tillgångar skall, på begäran av myndigheten, vidta samma åtgärder beträffande företagets tillgångar i . Om ett föreläggande enligt andra eller tredje stycket inte har följts inom den bestämda tiden och det anmärkta förhållandet inte heller på något annat sätt har undanröjts, skall anmäla detta till regeringen. får begränsa ett försäkringsföretags förfoganderätt eller förbjuda företaget att förfoga över sina tillgångar i , om 1. företaget inte följer gällande bestämmelser om skuldtäckning, 2. företagets kapitalbas understiger en tredjedel av solvensmarginalen eller inte uppfyller gällande krav på garantibelopp, 3. företagets kapitalbas understiger solvensmarginalen och det finns särskilda skäl att anta att bolagets finansiella ställning ytterligare kommer att försämras, eller 4. det bedöms vara nödvändigt för att skydda de försäkrades intressen vid beslut om förverkande av företagets koncession. Om företaget medgetts förmåner enligt 23 a § och någon annan myn- dighet än har tillsyn över soliditeten, skall inspektio- nen underrätta den behöriga myndighet som kontrollerar företagets soliditet innan åtgärd vidtas. Om företaget driver verksamhet eller har tillgångar placerade i ett annat EES-land, skall underrätta den behöriga myndigheten i det landet om beslut som fattats i enlighet med sjätte stycket och, om det behövs, begära att den behöriga myndigheten i samarbete med inspektionen vidtar motsvarande åtgärder. skall anmäla beslut om förverkande av koncession till de behöriga myndigheterna i de EES-länder där företaget bedriver försäkringsverksamhet. Inspektionen får i samband härmed begära att sådan myndighet i samarbete med inspektionen vidtar de åtgärder som behövs för att skydda de försäkrades intressen. får besluta hur verksamheten skall drivas efter ett sådant beslut som avses i fjärde och sjätte styckena. En koncession kan förklaras förverkad av regeringen om företaget 1. inte längre uppfyller kraven för koncession, 2. inte har börjat sin verksamhet från det koncessionen beviljades eller förklarat sig avstå från koncessionen, 2. inte inom angiven tid har vidtagit åtgärderna i en plan som har godkänts enligt tredje stycket, eller 3. i annat fall allvarligt åsido- sätter gällande bestämmelser för verksamheten. 3. inte inom angiven tid har vidtagit åtgärderna i en plan som har godkänts enligt tredje stycket, eller 4. i annat fall allvarligt åsido- sätter gällande bestämmelser för verksamheten. Om företaget medgetts förmåner enligt 23 a § och dess auktorisation förklarats förverkad av en utländsk myndighet som kontrollerar företagets soliditet, skall vidta erforderliga åtgärder. Om skälet till att auktorisationen förklarats förverkad är att företagets soliditet är otillräcklig, skall regeringen genast förklara företagets koncession i förverkad. Beslut, varigenom koncessionen förklaras förverkad, skall av Finansin- spektionen kungöras i Post- och . 29 d § Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår risker som är belägna i eller åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land, skall offentliggöra den medgivna över-låtelsen i det landet enligt bestäm-melserna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på motsvarande sätt i det berörda landet, får inspektionen underlåta att offentliggöra beslutet där. Denna lag träder i kraft . De nya bestämmelserna i 29 d § tillämpas i fråga om tillstånd att verkställa överlåtelseavtal som lämnats efter . Äldre bestämmelser i 25 § tillämpas för företag som beviljats kon- cession före ikraftträdandet. 4 Ärendet och dess beredning Denna lagrådsremiss innehåller förslag till vissa justeringar i reglerna för svenska och utländska försäkringsgivare. Den svenska lagstiftningen på försäkringsområdet har i två etapper ge- nomgått genomgripande förändringar till följd av genomförandet av EG:s försäkringsdirektiv. Rådets första direktiv /239/EEG av om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring och rådets första direktiv /267/EEG av om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva direkt livförsäkringsrörelse, den s.k. första generationens direktiv, syftade till gemensamma regler för att underlätta etablering av skade- och livförsäkringsföretag i ett annat medlemsland. Direktiven innebar en minimiharmonisering av regler för auktorisation och övriga krav som skall gälla för etablering i medlemsstaterna. Den andra generationens direktiv (rådets andra direktiv /357/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv /239/EEG och rådets direktiv /619/EEG av om samordning av lagar och andra författningar om direkt livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla tjänster, och om ändring av direktiv /267/EEG) innehåller främst regler som i vissa fall ger möjlighet att tillståndsfritt sälja försäkringar över nationsgränserna utan etablering i mottagarlandet (tillhandahållande av tjänster). Såväl första som andra generationens direktiv har kompletterats och ändrats i flera omgångar. Genom åtog sig att bl.a. genomföra regler i första och andra generationens direktiv. Den svenska lagstiftningen som införlivade dessa rättsakter trädde i kraft (SFS 1993:1302 1311, prop. 1992/93:257, bet. 1993/94:NU5, rskr. 1993/94:39). Tredje generationens direktiv [rådets direktiv /49/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv /239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) och rådets direktiv /96/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven /267/EEG och 90/619/EEG (tredje livförsäkringsdirektivet)], syftar till att genomföra principerna om en enda auktorisation och om hemlandstillsyn. Direktivens bestämmelser innebär i korthet att en försäkringsgivare skall ha möjlighet att med stöd av auktorisationen i sitt hemland driva försäkringsverksamhet inom hela EU, såväl från ett fast driftställe i ett annat medlemsland än hemlandet som genom gränsöverskridande handel från ett fast driftställe beläget inom EU. Verksamheten skall, var den än bedrivs inom EU, stå under hemlandstillsyn. Genom den tredje generationens direktiv är den legala grunden för en inre marknad på försäkringsområdet fullbordad. Arbetet med genom- förandet av dessa direktiv ledde till lagstiftning som i huvudsak trädde i kraft (SFS 1995:779 789, prop. 1994/95:184, bet. 1994/95:NU24, rskr. 1994/95:392). För svenska försäkringsbolag införlivades EG-rätten genom ändringar i försäkringsrörelselagen (1982:713), FRL. För utländska försäkrings- givare med säte i annat EES-land infördes en ny lag, lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i , LEF. Gemenskaps- rätten medförde också ändringar i de svenska reglerna för övriga utländska försäkringsgivare [lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i , LUF]. Genom lagen (1995:1560) om årsredovisning för försäkringsföretag, , genomfördes rådets direktiv av om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag 91/674/EEG. Reglerna trädde i kraft (prop. 1995/96:10, bet. 1995/96:LU4, rskr. 1995/96:91). Det har efter hand visat sig att det tidigare införlivandet av EG- direktiven behöver justeras på några punkter. I en promemoria som har utarbetats inom föreslås ändringar som ger en bättre överensstämmelse med EG:s försäkringsdirektiv. Dessa behandlas i avsnitt 5, 6 och 8. Vissa likartade justeringar föreslås också i reglerna för försäkringsgivare utanför EES-området med verksamhet här. Därutöver föreslås några ändringar i FRL som inte direkt hänger samman med direktiven. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 1. Remissyttrandena finns tillgängliga i Finans- departementet (dnr Fi97/2116). Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över förslagen till 1. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713), 2. lag om ändring i lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i , 3. lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i . Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Yttrandet finns intaget i bilaga 2. 5 Vissa frågor om skuldtäckningstillgångar 5.1 Bakgrund I 7 kap. §§ FRL finns placeringsregler för försäkringsbolag som skall trygga att åtagandena mot försäkringstagarna kan fullgöras. Grundtanken är att det belopp, som utgörs av försäkringstekniska avsättningar för åtagandena mot försäkringstagarna, skall motsvaras av tillgångar av visst slag med ett värde som uppgår till minst samma storlek som avsättningarna (jfr prop. 1995/96:10 del 4 s. 91). I 9 § fastslås det grundläggande kravet att bolaget skall inneha till- gångar till ett belopp som motsvarar de försäkringstekniska avsättningar- na för egen räkning med tillägg för viss deposition (skuldtäckning). Alla tillgångar godtas inte för skuldtäckning. De tillgångar som är tillåtna anges i 10 §. Den grundläggande tanken är att endast tillgångar som uppfyller viss kvalitet i fråga om kreditvärdighet, värdebeständighet eller likviditet godtas för skuldtäckning (prop. 1994/95:184 s. 167). Tillgångarna skall, med vissa undantag, värderas till verkligt värde. Värderingen regleras i 10 f §. De tillgångar som används för skuldtäckning skall dessutom enligt 9 a § uppfylla de allmänna kraven på matchning och diversifiering. Matchningsprincipen innebär att tillgångarna skall vara godtagbara med hänsyn till försäkringsåtagandenas karaktär. Sådana tillgångar skall väljas så att den förväntade avkastningen anpassas till utbetalningarna från försäkringarna. En annan aspekt av matchningsprincipen är att tillgångarna skall ha tillräcklig likviditet. Diversifieringsprincipen innebär att tillgångar skall väljas så att lämplig riskspridning uppnås. Matchningsprincipen och diversifieringsprincipen kompletteras med detaljregler enligt 10 b § med gränser för vad som vid skuldtäckningen kan godtas av ett och samma tillgångsslag (tillgångslimiter). I 10 c § finns gränser för hur stor del som får skuldtäckas med en enskild placering (enhandsengagemang). Reglerna om tillgångslimiter och enhandsengagemang utgör ramar som bolaget måste hålla sig inom men innebär inte automatiskt att matchnings- och diversifieringsprinciperna är uppfyllda. 5.2 Terminspremiefordran som skuldtäckningstillgång Regeringens förslag: Fordringar på som inte förfallit till betalning och som avser viss premieperiod (terminspremiefordringar) för skadeförsäkring, får under vissa förutsättningar användas för skuldtäckning. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har dock uttryckt en viss tvekan till ändringen med hänvisning till att åtagandena mot försäkringstagarna vid varje tid bör kunna uppfyllas. har lämnat vissa tekniska synpunkter på lagförslagets utformning. Bakgrund: Inom skadeförsäkring, särskilt konsumentförsäkring, är försäkringar med terminspremier vanligt förekommande. Det innebär att premierna för försäkringen betalas genom delbetalningar (månads-, kvartals- eller halvårsvis). Försäkringen löper däremot normalt och är bolaget bundet av de villkor som avtalats för perioden. Det faktum att försäkringstagaren delar upp premien i delbetalningar påverkar alltså inte i sig bolagets ansvarighet och åtagande gentemot försäkringstagaren. En utebliven delbetalning medför efter en viss frist att avtalet upphör att gälla. Försäkringsbolagets avtalsrättsliga åtagande gentemot konsumenter är i fråga om de vanligaste skadeförsäkringarna reglerat i konsumentförsäkringslagen (1980:38), KFL, men vissa konsumentförsäkringar, liksom försäkringar för andra försäkringstagare faller i stället under lagen (1927:77) om försäkringsavtal, FAL. I dessa lagar finns bl.a. regler om att avtalet får sägas upp efter det att bolaget lämnat ett meddelande till försäkringstagaren om den uteblivna betalningen (25 § KFL och 13 § FAL). Av de nya placeringsreglerna som infördes framgår vilka tillgångsslag som får användas för skuldtäckning (7 kap. 10 § FRL). Bland de tillåtna tillgångsslagen ingår fordringar på eller andra fordringar på försäkringstagare som har samband med försäkrings- avtal, om vissa rättssubjekt svarar för fordringen (10 § första stycket 5). De subjekt som godtas är staten och vissa andra från risksynpunkt särskilt säkra rättssubjekt. Det belopp som skall täckas av tillåtna till- gångar är i första hand de försäkringstekniska avsättningarna för egen räkning. Dit hör värdet av bolagets ansvarighet för löpande försäkringar, den s.k. premiereserven. Beräkningen och redovisningen av premiereserven reglerades tidigare i föreskrifter och allmänna råd avseende skadeförsäk- ringsbolagens beräkning och redovisning av försäkringstekniska skulder samt redovisning av säkerhetsreserv, FFFS 1994:34. Enligt dessa bestämmelser skulle, för försäkringar med terminsbetalning, även de terminer som belöpte efter försäkringsbolagets balansdag inräknas i premiereserven. I gengäld fick premierna för motsvarande premieperiod räknas av. Det belopp som då skulle skuldtäckas var således ett nettobelopp. Genom införandet av lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäk- ringsföretag, , som trädde i kraft , införlivades som tidigare nämnts EG:s direktiv om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag (91/674/EEG) i svensk rätt. I samband därmed justerades även reglerna för beräkningen och redovisningen av försäkringstekniska skulder. Sådana skulder skall numera redovisas under beteckningen försäkringstekniska avsättningar. Vidare ändrades reglerna i vissa andra avseenden. Med anledning av infördes i 7 kap. 1 § FRL uttryckliga bestämmelser om att avsättningarna skall motsvara det belopp som fordras för att ett försäkringsbolag skall kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkringsavtal (se prop. 1995/96:10 del 4 s. 108 och 275 276). De närmare reglerna för redovisningen och beräkningen av försäk- ringstekniska avsättningar för försäkringar med terminspremier regleras numera i föreskrifter och allmänna råd om årsredo- visning i försäkringsföretag, FFFS 1996:29. I likhet med tidigare före- skrivs att för försäkringar med terminsinbetald premie skall bolaget räkna med ansvarigheten även för de terminer av återstående löptid som ligger helt inom tiden efter balansdagen (se 4 kap. 15 § FFFS 1996:29). regler om nettoredovisning finns dock inte kvar. De nya redovisningsreglerna har även genomslag i skuldtäcknings- sammanhang. Ett avsevärt större belopp av de fria medlen måste nu därför utnyttjas för skuldtäckning i de aktuella fallen. har i en skrivelse (dnr Fi 96/5184) begärt bl.a. att fordringar på terminspremier skall få användas för skuldtäckning. Även har i en särskild skrivelse framhållit att denna fråga bör bli föremål för översyn (dnr Fi 97/1152). Skälen för regeringens förslag: Det finns inte anledning att införa några särskilda bestämmelser i lag om att de försäkringstekniska avsätt- ningarna i redovisnings- eller placeringssammanhang skall reduceras med fordringar på terminspremier. Det bör i stället prövas om fordringarna på kommande delbetalningar bör få användas för skuld- täckning, oavsett vem som svarar för dessa. Nuvarande regler i 7 kap. 10 § första stycket 5 första meningen FRL om att endast där upptagna premiefordringar på vissa rättssubjekt får användas som skuldtäckningstillgångar motiveras av dessa rättssubjekt uppfyller högt ställda krav på kreditvärdighet (se prop. 1994/95:184 s. 176). I de nu aktuella fallen med delbetalningar av finns det ett direkt samband mellan premiefordringen och bolagets åtagande. Om bolaget kommer att säga upp åtagandena i fall terminspremierna inte betalas, har försäkringstagarens kreditvärdighet inte samma betydelse som i andra fall. Detta talar för att fordringar på terminspremier för skadeförsäkring bör tas in som tillgångar som under vissa förutsättningar får användas för skuldtäckning. Eftersom rätten att utnyttja en fordran för skuldtäckning motiveras av det direkta sambandet mellan fordringen och det ansvarsåtagandet som den avser bör användningen begränsas till det belopp i premiereserven som svarar mot fordringen. En sådan lösning överensstämmer också sakligt sett väl med den äldre ordningen där premiefordringar beaktades genom en minskning av premiereserven. Begränsningen bör tas in som ett tak för vilket belopp fordringen kan användas för skuldtäckning. Dessutom måste bolaget ha laglig och avtalad rätt samt fasta rutiner för uppsägning av ansvarsåtagandet, om delpremien inte betalas i anslutning till att ansvarsperioden börjar att löpa. Slutligen bör dessa fordringar inte kunna användas för skuldtäckning om förfallodagen är inne men del- betalningen uteblivit. Användningen för skuldtäckning bör därför begränsas till som inte förfallit till betalning. Författningstexten beträffande terminspremiefordringar bör, som föreslagit, justeras något för att bättre ansluta till försäkringsavtalsrättens terminologi. Det finns dock inte skäl att, som inspektionen förordat, förtydliga reglerna om captivebolagens koncernfordringar i detta sammanhang. Med anledning av vad /KO anfört bör det särskilt framhållas att försäkringsbolagets åtaganden mot försäkringstagarna skall skuldtäckas av godtagbara och matchande tillgångar även som löper om en fordran på terminspremien inte betalas. De särskilda krav som uppställs för att terminspremiefordringar skall få användas för skuldtäckning är dessutom uppställda för att med beaktande av att premien erläggs genom delbetalningar säkerställa att de allmänna kraven på kreditvärdighet, värdebeständighet och likviditet inte eftersätts. Den föreslagna ändringen kan alltså inte i sig anses inne- bära något avsteg från kravet att en försäkringsgivare skall kunna fullgöra sina åtaganden mot försäkringstagarna. Terminspremiefordringarna bör, i likhet med de premiefordringar o.d. som staten och vissa andra rättssubjekt svarar för, inte underkastas några begränsande regler enligt 10 b eller 10 c §§ om tillgångslimiter och en- handsengagemang. Sådana begränsningsregler kan nämligen bedömas sakna praktisk betydelse för de tillgångar som det nu är fråga om. 5.3 En utvidgad dispensmöjlighet från tillgångsbegränsningarna Regeringens förslag: får medge undantag som inte endast är tillfälliga från vissa av tillgångsbegränsningarna för skuldtäckningstillgångar. Dispensrätten villkoras av att det finns synnerliga skäl. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt prome- förslag eller lämnat det utan erinran. Brandkontoret har, i första hand, begärt att gränsen för premielånen regleras i lag, eftersom beroendet av dispens gör verksamheten osäker. har efterlyst tydligare riktlinjer om hur Brandkontorets premielån bör bedömas i riskhänseende. har anfört att dispens bör kunna ges redan vid särskilda skäl. Förbundet har tillagt att Brandkontorets premielån i säkerhetshänseende bör jämställas med livförsäkringslån. Bakgrund: Brandförsäkringskontor (Brandkontoret) har i en skrivelse till begärt att deras fordringar p.g.a. särskilda premielån till försäkringstagarna för betalning av vissa allframtidsförsäkringar skall likställas med livförsäkringslån och därmed få användas för skuldtäckning i obegränsad utsträckning (dnr Fi 96/73). Brandkontoret grundades genom Kungl. Maj:ts reglemente och stad- fästelse . Brandkontoret meddelar allframtidsförsäk- ringar för byggnader. Allframtidsförsäkringen är bunden till den försäkrade byggnaden på viss fastighet och kan under vissa förut- sättningar även flyttas över till en annan byggnad på en annan fastighet. I regel betalar försäkringstagaren en engångspremie som finansieras genom ett 50-årigt lån från Brandkontoret till försäkringstagaren (premielån). Premielånen har formen av annuitetslån med fast ränta . Brandkontorets fordran är förenad med särskild förmåns- rätt i fastigheten eller tomträtten med stöd av punkt 3 i övergångs- bestämmelserna till förmånsrättslagen (1970:979). Bestämmelserna innebär att Brandkontoret i händelse av ett exekutivt förfarande har rätt till betalning före panthavare i fastigheten eller tomträtten, för amortering eller ränta som inte förfallit till betalning tidigare än före utmätning eller konkursansökan. Förmånsrätten gäller även för kommande betal- ningar och oavsett vem som äger fastigheten. Kontoret kan dock inte överlåta premielånen till annan borgenär. Gällande bestämmelser innebär att premielånen får motsvara högst av skuldtäckningsbeloppet. Lånen räknas som skuldförbindelser med annan betryggande säkerhet än panträtt i fastighet eller tomträtt som andra än staten och vissa andra rättssubjekt svarar för (7 kap. 10 § första stycket 15 jämfört med 10 b § första stycket FRL). har , med stöd av 7 kap. 10 b § fjärde stycket FRL, medgett Brandkontoret dispens från tillgångs- begränsningen i 7 kap. 10 b § första stycket FRL. Brandkontoret får med denna tillfälliga dispens använda premielånen för skuldtäckning av det belopp som skall skuldtäckas, i den mån övriga till- gångar inte är tillräckliga. Brandkontoret har framhållit att i ett längre perspektiv är den tillfälliga dispensen inte tillräcklig. Kontoret har hävdat att det inte kommer att kunna fortsätta sin verksamhet, om inte en lag- ändring sker. Skälen för regeringens förslag: Brandkontoret och dess premielån med särskild förmånsrätt intar en särställning på försäkringsområdet. Det kan konstateras att ett lån med sådan förmånsrätt som gäller för Brandkontorets premielån är säkerhetsmässigt bättre prioriterat än lån med panträtt i fast egendom. Det är svårt att systematiskt inordna premielånen bland övriga tillgångsslag i 7 kap. 10 § FRL, eftersom förutsättningarna för Brandkontorets verksamhet är så speciella. Ett av problemen är att premielånen har låg likviditet genom att de inte kan överlåtas till en ny borgenär. Regeringen anser ändå att det med hänsyn till den förmånsrätt som tillkommer Brandkontoret för premie- lånen bör öppnas en möjlighet till högre skuldtäckning än de som följer av gällande regler. Motivet till att skuldförbindelser med säkerhet i livförsäkringsbrev tillåts för skuldtäckning i obegränsad utsträckning inom ramen för åter- köpsvärdet är att försäkringsbolaget har kontroll över värdet av säkerheten. Livförsäkringslånen anses i princip riskfria med avseende på kreditrisk. Premielånen skiljer sig från livförsäkringslånen på så sätt att Brandkontorets åtagande kvarstår i händelse av försäkringstagarens fallissemang, medan ett livförsäkringsåtagande utsläcks i motsvarande situation. Den förmånliga placering i förmånsrättshänseende som Brandkontoret beviljats för premielånen innebär emellertid att tillgångsslaget är mindre riskfyllt ur kreditrisksynpunkt än fastigheter och andra fastighetsrelaterade tillgångar.