prop · GL0355 · 1998-01-01 00:00:00 — Vi anser att det är viktigt att utveckla modeller för hur mäns våld mot kvinnor skall kunna tas upp i bl.a. skolundervisningen och under värnplikten. (kapitel 5) I kapitel 5 tar vi upp de problem som är förknippade med handläggning av ärenden med anknytning till kvinnovåld. Vi anser att medvetenheten måste öka hos vad beträffar förekomsten av våld mot kvinnor, dess orsaker och konsekvenser. Detta gäller såväl på handläggarnivå som på chefs- och politikernivå. Inom måste det utvecklas metoder som leder till förbätt- rade insatser för kvinnor som utsätts för våld. Vi föreslår att denna grupp uppmärksammas särskilt i den nya socialtjänstlag som föreslagits av . Av den nya lagen bör således framgå att social- tjänsten skall verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld och andra övergrepp får stöd och hjälp att förändra sin situation. Vi betonar också vikten av att kommunerna beaktar arbetet med utsatta kvinnor i sin verksamhetsplanering och att resurser avdelas för ändamå- let. Vi föreslår att särskilda handlingsplaner utarbetas för denna grupp. har föreslagit att kommunens socialtjänst en gång skall avge en social rapport till kommunfullmäktige om betydelsefulla förändringar som inträffar i de sociala förhållandena i kommunen. Vi anser att man i det sammanhanget även bör uppmärk- samma förekomsten av våld i nära relationer. bör därför i sin rapport även redovisa de åtgärder som och andra aktö- rer har vidtagit för att komma till rätta med det problemet. Vi anser också att i varje kommun bör utarbeta särskilda åtgärdsprogram, som tar sikte på hur man på bästa sätt skall möta kvin- nor som utsätts för våld och vilka insatser som kan erbjudas kvinnorna, barnen och männen inom ram, liksom av andra samhäll- sinstanser och frivilliga organisationer. bör också aktivt informera om de resurser som finns inom ram och som är tillgängliga för kvinnor som är utsatta för våld och andra övergrepp. Varje kommun bör avdela en eller flera socialsekreterare, som får ett särskilt ansvar för kvinnor som utsätts för våld. Dessa socialsekreterare bör ges särskild utbildning och regelbunden handledning. Förslaget syf- tar till en kompetenshöjning hos och kan förväntas med- föra effektivitetsvinster. Vi föreslår slutligen att får i uppdrag att utarbeta all- männa råd för handläggning av frågor som rör våld mot kvinnor. Dessa råd kan ge ledning för kommunernas socialtjänst om vilka mål och metoder som bör vara vägledande i arbetet med kvinnor som utsatts för våld. Även barnen bör uppmärksammas i detta samman- hang. Hälso- och sjukvården (kapitel 6) Vi har i delbetänkandet Ett centrum för kvinnor som våldtagits och miss- handlats (SOU 1994:56) föreslagit att ett nationellt kompetens- och re- surscentrum för kvinnor som utsatts för våldtäkt och misshandel skall inrättas. Detta centrum är nu under uppbyggnad vid Akademiska sjukhu- set i . Vi betonar att centrumet inte bör bli det enda i landet där hälso- och sjukvården utgör bas för verksamheten. Tvärtom är det ange- läget att nya sådana centrum bildas, och målet bör vara att det i varje landsting finns en specialiserad resurs för kvinnor som utsatts för våld och andra övergrepp. Även för hälso- och sjukvården behövs det enligt vår mening ett över- gripande policydokument. Vi föreslår att ges i uppdrag att utarbeta allmänna råd för hur hälso- och sjukvården bör utforma sina insatser för kvinnor som utsatts för våld. Ett sådant dokument bör fram- för allt innehålla de mål som bör gälla för verksamheten. Tillgången till psykoterapi för kvinnor som utsatts för sexuella och andra övergrepp är mycket begränsad. Många kvinnor har berättat om den kamp de fått föra för att få nödvändig terapi. Enligt vår mening är det mycket angeläget att kvinnor som utsatts för våld och andra över- grepp kan fä psykoterapi, när sådan erfordras. Detta måste kunna erbju- das kvinnorna inom rimlig tid och till en rimlig kostnad för dem. Vi ute- sluter inte att det för denna grupp kan behöva införas någon form av åtminstone begränsad vårdgaranti för att tillgodose kvinnornas behov. Mot bakgrund av de stora förändringar som pågår inom hälso- och sjuk- vården har vi dock avstått från att försöka utforma de närmare förutsätt- ningarna för en sådan garanti. I kapitel 6 behandlas även olika frågor med anknytning till rättsintyg. Frivilliga organisationer (kapitel 7) Kvinnojourerna ger praktisk och psykologisk hjälp åt kvinnor som har drabbats av brott. De ger kvinnorna skydd och förebygger på så sätt en upprepning av våldet. Jourernas insatser har stor betydelse för många utsatta kvinnor. Resursbrist försvårar dock möjligheterna att ge effektiv hjälp. Kvinnojourerna bör enligt vår mening få ökade möjligheter att anställa personal, att ge dem som arbetar i jourerna handledning och att utveckla sina verksamheter i övrigt. utgår i statsbidrag till kvinnojourernas lokala utvecklingsarbete. Vi föreslår att statsbidraget till de lokala kvinnojourernas stöd- och utvecklingsarbete ökas med . Det föreslagna beloppet, , motsvarar ungefär hälften av de bidrag som kvinnojourerna erhåller från kommuner och andra bidragsgivare tillsammans. Med ett sådant tillskott till kvinnojourerna skapas förutsättningar för en mera stabil verksamhet vid jourerna. Även brottsofferjourerna arbetar med att informera och hjälpa kvinnor som utsatts för våld och sexuella övergrepp. Inom mansjourerna har det börjat växa fram verksamheter som ger behandling för män med vålds- problematik. Insatser av nu nämnt slag är enligt vår mening av stort värde. Vi föreslår ett statligt stöd på till brottsofferjourer för arbete med våldsutsatta kvinnor och till organisationer som erbjuder behandling för män med våldsproblematik. har framhållit vikten av att stödjer frivilligt socialt arbete. Kommittén har även föreslagit att den nya so- cialtjänstlagen skall innehålla en särskild bestämmelse om detta. Eftersom kvinnojourerna i så stor utsträckning utför arbete som ankommer på bör bestämmelsen enligt vår mening särskilt ta sikte på ekonomiskt stöd till kvinnojourerna. Myndigheterna inom rättsväsendet (kapitel 8) I kapitel 8 behandlas frågor som rör myndigheterna inom rättsväsendet. Vi anser att polismyndigheterna bör utarbeta särskilda åtgärdsprogram beträffande sin handläggning av ärenden som rör våld mot kvinnor. Po- lismyndigheterna bör också utarbeta särskilda informationsbroschyrer som är riktade till kvinnor som har utsatts för våld och andra övergrepp. Enligt vår mening måste metoder sökas som kan bidra till att ärenden som rör våld och andra övergrepp mot kvinnor behandlas effektivare. Någon polismyndighet bör därför få i uppdrag att utarbeta modeller för arbetet med ärenden som har samband med våldsbrott riktade mot kvin- nor. Inom ramen för en sådan försöksverksamhet bör man även pröva på vilket sätt olika registersystem kan användas för att effektivisera kampen mot kvinnovåldet. Vi föreslår vidare en försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll beträffande män som inte kan förmås att respektera meddelade besöksförbud. Vi föreslår att ges i upp- drag att utreda förutsättningarna för en sådan försöksverksamhet. Even- tuellt skulle det vara fördelaktigt om en sådan försöksverksamhet sam- ordnas med den verksamhet med intensivövervakning av vissa fängelse- dömda som pågår. Vi anser att rutiner bör skapas som gör det möjligt för en kvinna att alltid snabbt få tillgång till den skyddsutrustning hon behöver. Vi anser att det även fortsättningsvis bör vara möjligt för särskilt utsatta kvinnor att få livvaktsskydd, när metoder som är mindre ingripande är otillräckliga. Det är också enligt vår mening angeläget att närmare ana- lysera hur ett effektivt skydd bör utformas för olika kvinnors behov. Det behövs en noggrann utvärdering av de metoder för skydd av kvinnor som har använts, och vi föreslår att i samarbete med får i uppdrag att göra en sådan utvärdering. Poliser och åklagare har ofta en på förhand etablerad pessimism i för- hållanden till ärenden som innefattar våld och andra övergrepp mot kvin- nor i nära relationer. Detta påverkar också deras benägenhet att utreda och driva sådana ärenden. Kvinnans ovilja att medverka i utredningen utgör inte sällan anledningen till att ärenden skrivs av. är polisen i allmänhet förundersökningsledare i mål som gäller misshandel. Vi anser att åklagarna, som har en större processrättslig erfarenhet, bör vara för- undersökningsledare i alla ärenden som rör misshandel av en man mot en kvinna när kvinnan och gärningsmannen är bekanta med varandra, dvs. även om misshandeln inte är grov. Olika frågor som rör åklagares och domstolars handläggning av ären- den om våld och andra övergrepp mot kvinnor bör också enligt vår me- ning utvecklas närmare i särskilda policydokument för respektive verk- samhetsområde. Det är angeläget att både åklagare och domstolar prio- riterar ärenden som rör våld mot kvinnor i nära relationer. Samverkan (kapitel 9) Samverkan mellan myndigheter, organisationer och enskilda framhålls regelmässigt som den viktigaste strategin när det gäller att motverka våld mot kvinnor. Av stor betydelse för myndigheternas inställning till våld mot kvinnor och till samarbete mellan myndigheter och andra i frågor som rör sådant våld är de signaler som centrala, regionala och lokala led- ningsorgan ger åt sina anställda. I kapitlet redovisas bl.a. erfarenheter från ett projekt för myndighets- samarbete vid kvinnomisshandel som under samordning av Socialstyrel- sen bedrivits i fem län. I de särskilda kapitlen om och hälso- och sjukvården har vi föreslagit att får i uppdrag att utarbeta allmänna råd för de nämnda verksamhetsområdenas handläggning av ärenden med an- knytning till våld mot kvinnor. Även rättsväsendet skulle ha nytta av så- dana policydokument, och vi föreslår därför att , Riks- åklagaren och ges i uppdrag att, var och en för sitt verk- samhetsområde, ta fram policydokument i vilka bör formuleras principer för handläggningen av ärenden med anknytning till våld mot kvinnor. Nya straffbestämmelser (kapitel 11) Sexualbrotten Vid vår översyn av bestämmelser har vi i enlighet med våra direktiv haft kvinnoperspektivet i fokus. Vi föreslår vissa genomgri- pande förändringar i sjätte kapitlet . Ändringarna rör bl. a. frågan om vilka sexuella handlingar som skall krävas för ansvar för våldtäkt, och när det gäller sexuella övergrepp mot barn vilka hand- lingar i övrigt mot barnet som skall krävas för ansvar för våldtäkt. Lag- texten bör ligga så nära verkligheten som möjligt och vi föreslår därför språkliga ändringar i ett flertal lagrum i sjätte kapitlet. Det gäller framför allt ifråga om begreppet "sexuellt umgänge". Något bärande skäl att begränsa våldtäktsbrottet till samlagshandlingar eller sexualhandlingar som är jämförliga med samlag finns inte. Genom att den sexuella handlingen avgränsas utifrån ett kvinnligt perspektiv saknas anledning att skilja mellan olika sätt att fysiskt utnyttja en kvinna sexuellt. Allt sådant handlande som innefattas i begreppet sexuellt umgänge skall omfattas av våldtäktsbestämmelsen. Uttrycket sexuellt umgänge för dock tanken till en frivillig och ömse- sidig sexualakt mellan två personer. Vid våldtäkt är varje inslag av öm- sesidighet utesluten. Mot denna bakgrund är uttrycket sexuellt umgänge direkt olämpligt för att beskriva den sexuella handlingen när en person förgriper sig sexuellt på en annan person. Gärningen framstår i stället som ett utnyttjande av en annan persons kropp för egna sexuella syften. Rekvisitet "tvingar annan till samlag eller därmed jämförliga sexuellt umgänge" i 6 kap. l § bör ersättas med rekvisitet "tilltvingar sig samlag eller på annat sätt sexuellt utnyttjar". Det nya uttrycket se- xuellt utnyttjar avser samma sexuella handlingar som avses med begreppet sexuellt umgänge. Våldtäktsparagrafen ändras också såtillvida att första stycket behandlar brott som begås av en man mot en kvinna. I ett andra stycke behandlas övriga konstellationer såvitt avser gärningsman/offer. I vårt uppdrag ingår att överväga skyddet även för flickor mot över- grepp av skilda slag, däribland sexuellt våld. Vi anser att sexuellt ut- nyttjande av ett barn skall bestraffas på motsvarande sätt som våldtäkt mot en vuxen kvinna. Detta bör gälla oavsett om tvång före- kommit eller inte. Att en vuxen man, som förövat våldtäkt mot ett barn, inte har använt våld kan mycket väl bero på att barnet överhuvudtaget inte haft någon möjlighet att göra motstånd. Däremot torde övergreppen mot barnet regelmässigt vara förenade med psykiskt våld och allvarliga hot mot hennes eller hans integritet. Det maktmissbruk och den hän- synslöshet som gärningsmannen gör sig skyldig till gentemot barnet vä- ger i dessa fall lika tungt som det fysiska våldet eller hotet vid övergrepp mot en vuxen kvinna. Någon skillnad i straffvärde föreligger inte. Ett nytt straffbud om våldtäkt mot barn bör sålunda införas. Alla se- xuella övergrepp mot ett barn , som faller under 6 kap. 1 4 §§ , skall omfattas av den nya bestämmelsen. För att be- skriva den sexuella handlingen används begreppet sexuellt utnyttjar, som motsvarar begreppet sexuellt umgänge. Rekvisitet överensstämmer med vad vi föreslagit när det gäller våldtäkt mot vuxna. Brottet delas in i tre svårhetsgrader i likhet med våldtäktsbrottet och med samma straffskalor. Straffet i normalfallet bör sålunda uppgå till fängelse i lägst två och högst sex är. Om brottet med hänsyn till särskilda omständigheter är att anse som mindre allvarligt bör dömas till fängelse i högst . Straffskalan för grov våldtäkt mot barn bör vara fängelse i lägst fyra och högst . Som en följd av tidigare ändringar i 6 kap. bör de nuva- rande straffbestämmelserna i 2 § om sexuellt tvång, 3 § om sexuellt ut- nyttjande och 4 § om sexuellt utnyttjande av underårig föras samman till en ny paragraf, 3 §, när bestämmelserna avser sexualbrott mot personer som är fyllda . Brottet benämns sexuellt utnyttjande. Den sexuella handlingen beskrivs med uttrycket sexuellt utnyttjar och avser samma handlingar som avses med begreppet sexuellt umgänge. Här före- slås sålunda ingen ändring i sak. Straffet för normalbrottet skall vara fängelse i högst . Straffskalan för grovt sexuellt utnyttjande före- slås vara fängelse i lägst ett och högst . Någon förändring vad av- ser de olika sexualbrottens straffvärde åsyftas inte. När det gäller brottet sexuellt ofredande har brottsbeskrivningen blivit föråldrad. Denna tar också mer sikte på en samhällelig reaktion och mindre på att angreppet riktas mot en enskild person. De handlingar som avses med bestämmelsen kan bättre uttryckas i termer som beskriver den integritetskränkning, det ofredande och de trakassererier som avses med straffstadgandet. Vissa typer av sexuella trakasserier omfattas av stad- gandet, vilket tydliggörs med vårt förslag. Ändringarna är av terminolo- gisk natur. Någon ändring av kriminaliseringens räckvidd är inte avsedd. Ansvar bör ådömas även vid underlåtenhet att avslöja vissa grövre brott enligt 6 kap. . Det gäller våldtäkt, grov våldtäkt, våld- täkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, grovt sexuellt utnyttjande och grovt koppleri. Var och en som får kännedom om att ett sådant brott är å färde skall ha ett ansvar för att brottet avslöjas. I den särskilda åtalsbestämmelsen i 6 kap. görs en redaktionell ändring som är föranledd av förslaget om en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn. Andra brottsbalksbrott Kvinnor är ofta offer för såväl misshandelsbrott som olika brott mot fri- het och frid. Ändå anges brottsoffret i de olika straffbestämmelserna som "han/honom". Lagtexten bör utformas med en terminologi som ligger så nära verkligheten som möjligt. Beträffande vissa brottsrekvisit anser vi att språkbruket i nu gällande lag ter sig ålderdomligt och, inte minst ur ett kvinnoperspektiv, i hög grad verklighetsfrämmande. Vissa språkliga ändringar beträffande ett antal brott i vissa brottsbalkskapitel bör därför ske. Vissa förändringar i sak föreslås beträffande brottet olaga hot, åtals- bestämmelsen i 5 kap. och bestämmelserna om straffmät- ning. I bestämmelsen om olaga hot föreslås en språklig ändring i syfte, inte minst ur ett kvinnoperspektiv, att göra lagtexten mer verklighetsanpas- sad. I ett nytt tredje stycke anges i vårt förslag vissa faktorer som bör tas med vid bedömningen av om brottet skall hänföras till den svårare gra- den. Det finns anledning att från samhällets sida kraftigt markera allvaret i all olaglig användning av vapen. Att bli utsatt för ett vapenhot är ofta en traumatisk upplevelse. Hot som utövas med särskilt farliga vapen bör regelmässigt hänföras till den grova graden av brott. Härmed avses framför allt skjutvapen och knivar och föremål som av offret uppfattas som särskilt farliga. Ändringen innebär en skärpning av straffet då så- dana vapenhot förekommit. Andra faktorer som bör medföra att brottet skall anses grovt är att hotet avsett en särskilt farlig gärning eller om ho- tet riktats mot någon som intar en särskilt utsatt ställning. Detsamma gäller om det är fråga om upprepade allvarliga hot. För den grova graden av brott bör en särskild brottsrubricering, grovt olaga hot, införas. Ofredandebrottet ändras språkligt i syfte att anpassa terminologin till de vanligaste formerna av ofredande. Någon ändring i sak såvitt avser de straffbara handlingarna är dock inte avsedd. I bestämmelsen om förolämpning görs vissa ändringar i syfte att i språkligt hänseende förtydliga lagtexten. Det finns anledning att be- handla förolämpning med anspelning på någons kön med samma allvar som när det gäller anspelning på ras, hudfärg m.m. Vi föreslår därför ett tillägg i 5 kap. 5 § första stycket tredje punkten som innebär att, om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl kan anses påkallat ur allmän synpunkt, åklagaren får åtala för förolämpning mot någon med anspelning på den personens kön. Samma åtalsregel bör gälla vid förolämpning mot någon med anspelning på en persons sexuella läggning och inte, som , endast vid anspelning på någons homosexuella läggning. Bestämmelsen i 29 kap. , som reglerar de omständigheter som skall vara försvårande vid straffmätningen, bör utvidgas. Motivet att kränka någon på grund av kön bör beaktas särskilt vid bedömning av straffvärdet. I den särskilda lagen (1982:316) med förbud mot omskärelse av kvinnor bör de straffbara handlingarna betecknas med en term som ger uttryck för vad de kriminaliserade ingreppen faktiskt innebär, nämligen en köns- stympning. Lagens rubrik bör därför ändras till "lag med förbud mot könsstympning av kvinnor". Ordet "omskärelse" i l § bör bytas ut mot ordet "könsstympning". Någon ändring såvitt avser kriminaliseringens räckvidd avses inte. Eftersom man svårligen kan tänka sig att omständigheterna skulle kunna var mildrande vid ett ingrepp som innebär att en kvinnas kön stympas bör böter utmönstras ur straffskalan. Straffet för normalbrottet bör vara fängelse i högst . Vi föreslår också en ändring av krite- rierna för bedömningen av huruvida brottet skall anses som grovt. Så- lunda bör kriterierna "medfört livsfara", "svår kroppsskada" och "allvarlig sjukdom" utgå. Straffminimum för det grova brottet kommer enligt vårt förslag att utgöra fängelse . Förslaget innebär sålunda en kraftig skärpning av straffet såväl för normalbrottet som beträffande det grova brottet. Förberedelse och stämpling till brott samt underlåten- het att avslöja brott bör vara straffbart. Ett nytt brott i kvinnofridsbrott För en kvinna som har levt i ett förhållande där hon blivit utsatt för övergrepp av en man är det inte främst de enskilda fy- siska övergreppen i sig som karakteriserar kvinnans utsatta situation. Ofta är det inte möjligt för kvinnan att i detalj beskriva vart och ett av övergreppen. Verkligheten är i stället sådan att kvinnans tillvaro varit helt präglad av våld och hot. Våldet har varit det normala, och tidsperioden utan våld har hört till undantagen. Kvinnan beskriver därför övergreppen som en process. Vår straffrätt fokuserar på enskilda gärningar. Om man inte betraktar gärningarna som ett led i en pågående process föreligger risk att hel- hetsperspektivet går förlorat. En kvinna som har fått utstå övergrepp från en närstående man har inte bara blivit offer för olika gär- ningar som är kriminaliserade enligt nu gällande bestämmelser. Ofta har kvinnan även blivit utsatt för beteenden som inte upptas i något straffbud. Mannen kanske gömmer undan gemensamma tillhörig- heter som telefon eller nycklar, förbjuder kvinnan att träffa släktingar och vänner eller talar nedsättande till henne. Vi föreslår ett nytt brott i , kvinnofridsbrott. Brottet tar framför allt sikte på våld och andra övergrepp mot kvinnor det kan gälla makar, sambor, mödrar eller döttrar i nära relationer till män. Bestämmelsen tar sikte på vissa beteenden som inte är kriminaliserade, men som på ett effektivt sätt bidrar till att skapa den situation av psykisk terror som detta brott är ett utslag av. Dessutom tas hänsyn till en rad olika handlingar, som är kriminaliserade i olika straffstadganden, såsom misshandel och olaga hot. För straffansvar bör det vara tillräckligt att de olika straffbara handlingarna är preciserade till sin karaktär och att de har utförts inom en bestämd tidsperiod. Däremot skall det inte vara nödvändigt att tidsmässigt ange varje handling i detalj. Det skall krävas att gärningsmannen använder våld eller hot om våld eller utsätter offret för annan fysisk eller psykisk påverkan. Gemensamt för de straffbara förfarandena är att de skall vara ägnade att varaktigt kränka kvinnans/offrets integritet och skada hennes självkänsla. Straffet för brottet bör vara fängelse i lägst ett och högst . Brottet tar således i första hand sikte på att skydda kvinnor från över- grepp av män. Det kan finnas fall där en man gör sig skyldig till detta brott mot en annan man. I vissa fall kan även en kvinna tänkas vara för- övare. Det råder dock inte någon tvekan om att gärningsmannen i regel kommer att vara en man och offret en kvinna. Detta förhållande bör tyd- liggöras, och paragrafen bör därför delas upp i två olika stycken. Brottet utgör framför allt ett brott mot frihet och frid och bör därför placeras bland frihets- och fridsbrotten i fjärde kapitel. Vi har valt att rubricera brottet kvinnofridsbrott respektive fridsbrott. Vi föreslår att bestämmelsen intas i en ny 4 a §. Sekretessfrågor (kapitel 10) Sekretesslagen I 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen (1980: 100) finns vissa un- dantag från bl.a. hälso- och sjukvårdssekretessen och socialtjänstsekre- tessen när det gäller att lämna uppgifter som angår misstanke om brott till polis och åklagare. gäller att uppgift får lämnas en- dast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindri- gare straff än fängelse . I praktiken är det, såvitt avser vuxna kvin- nor, endast om en kvinna har utsatts för våldtäkt som personalen inom hälso- och sjukvården och är oförhindrad att polisanmäla brottet. Vid misstanke om brott mot den som är har dock ytterligare genombrott gjorts i vårdsekretessen. I sådana fall hindrar inte sekretessen att personal inom hälso- och sjukvården och lämnar uppgifter till polis och åklagare, under förutsättning att det är fråga om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. . För församlingsvårdande verksamhet gäller samma sekretessregler när det gäller att lämna uppgifter till rättsvårdande myn- digheter som för hälso- och sjukvården och . Intresset av att beivra våldsbrott och förhindra upprepat våld måste i vissa fall få ta över den enskilda personens intresse av integritet och sek- retess. Framför allt gäller detta övergrepp som riktar sig mot närstående, där våldet tenderar att upprepas och därvid också bli grövre. Det sätt på vilket samhället ser på våld som riktar sig mot kvinnor utgör en viktig faktor i kampen mot sådana brott.