prop · GL03145 · 1998-01-01 00:00:00 — Strålskyddslagen (1988:220) och strålskyddsförordningen (1988:293) innehåller regler om att den som bedriver verksamhet med strålning skall vidta de åtgärder och försiktighetsmått som behövs för att hindra eller motverka skada på människa, djur och miljö, kontrollera och upprätthålla strålskyddet där strålning förekommer, väl underhålla tekniska anordningar samt mät- och strålskyddsutrustning som används i verksamheten och se till att det radioaktiva avfallet hanteras och, när det behövs, slutförvaras på ett från strålskyddssynpunkt tillfredsställande sätt (konventionens artikel 11 och 12). Nämnda författningar innehåller även bestämmelser om tillståndsplikt vid hantering av radioaktivt avfall och villkor som kan förenas med tillståndet, möjlighet att meddela föreskrifter om krav på miljökonsekvensbeskrivningar i ärenden om tillstånd enligt strålskyddslagen (artikel 15 och 16 i konventionen) samt regler om att det är den som bedriver verksamheten som är ansvarig för säkerheten (artikel 21 i konventionen). Lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. och förordningen (1981:671) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. innehåller bestämmelser om avgifter för att finansiera dels omhändertagande av använt kärnbränsle och annat radioaktivt avfall från kärnkraftsreaktorer, dels vissa andra kostnader. När det gäller de särskilda tekniska säkerhetskraven som uppställs i konventionen, återfinns sådana krav i de särskilda villkor och föreskrifter som utfärdats i samband med regeringens beviljande av enskilda tillstånd. () omarbetar dessa villkor och föreskrifter till allmänt tillämpliga säkerhetsföreskrifter. SKI har för avsikt att låta dessa träda 1999. (), som reglerar all verksamhet med strålning, har med stöd av strålskyddsförordningen utfärdat föreskrifter som omfattar sådana frågor som täcks av konventionen. SSI har bl. a. utfärdat föreskrifter om dosgränser vid verksamhet med joniserande strålning m.m., om begränsning av utsläpp av radioaktiva ämnen från kärnkraftverk, om personstrålskydd för verksamhet med joniserande strålning vid kärnteknisk anläggning, om kontroll vid in- och utförsel av radioaktivt avfall, om externa personer i verksamhet med joniserande strålning samt om arkivering vid kärntekniska anläggningar. Ansvarsfördelningen mellan staten och tillståndshavarna till kärnkraftverken i detta sammanhang är tydligt reglerat i kärntekniklagen. Enligt nämnda lag är tillståndshavaren ansvarig för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara det använda kärnbränsle och kärnavfall som uppstår i samband med verksamheten. Detta ansvar inkluderar också en skyldighet att svara för alla kostnader som avser avfallshanteringen samt för en allsidig forsknings- och utvecklingsverksamhet avseende denna hantering. Statens ansvar utövas genom att regeringen prövar ansökan om att få uppföra de anläggningar som krävs för hanteringen av använt kärnbränsle och kärnavfall. Regeringen prövar också frågan om att riva kärntekniska anläggningar och att slutligt få försluta ett slutförvar för använt kärnbränsle och kärnavfall. Villkor för hanteringen och slutförvaringen av det använda kärnbränslet och kärnavfallet har regeringen delegerat till SKI och SSI. Ansvarsfördelningen mellan kärnkraftföretagen och staten i de här frågorna har ägnats stort intresse i och varit föremål för omfattande överväganden. (Se bland annat proposition 1983/84:60 och näringsutskottets betänkanden /89:NU31 och 1989/90:NU24.) Diskussionerna har gett vid handen att den nu gällande principen om ett renodlat producentansvar, är den mest ändamålsenliga. Denna ansvarsfördelning är också grundläggande för uppbyggnaden av kärntekniklagen. Principen att det är den som genererat avfallet som också skall bära allt ansvar och alla kostnader som är förenade med det är således utomordentligt viktig. Reaktorinnehavarna skall inte ges möjlighet att skjuta i från sig detta ansvar på staten eller någon annan. Det ligger slutligen i sakens natur att staten har det yttersta ansvaret för att verksamheten, som den är reglerad i kärntekniklagen, fungerar även på mycket lång sikt. Det skulle därför inte fylla något egentligt syfte att ytterligare reglera denna fråga i kärntekniklagen. I 3 och 4 §§ kärntekniklagen anges att tillståndshavaren är ansvarig för att vidta alla de åtgärder som behövs för att upprätthålla säkerheten. De materiella reglerna i kärntekniklagstiftningen som reglerar säkerheten återfinns dels i tillsynsmyndigheternas föreskrifter, dels i villkoren för ett enskilt tillstånd enligt lagen. Den tekniska utvecklingen när det gäller kärnsäkerheten går snabbt framåt. Detta kräver att tillsynsmyndigheterna följer utvecklingen och ser till att föreskrifterna och villkoren håller jämna steg med denna. Dessutom innebär reglerna i 3 och 4 §§ kärntekniklagen tillsammans med reglerna i 5 § atomansvarighetslagen (1968:45) att tillståndshavaren har strikt ansvar för säkerheten oavsett tillsynsmyndigheternas föreskrifter och villkor. Det skulle således inte gagna kärnsäkerheten att föra in mer detaljerade säkerhetsföreskrifter i kärntekniklagen på det sätt som juridiska fakultetsnämnden vid föreslår. Regeringen delar inte uppfattningen som framförs av juridiska fakultetsnämnden vid att det skulle krävas en förbättrad samordning av svensk miljölagstiftning för att skulle kunna uppfylla kraven i konventionen. De kärntekniska anläggningar som blir aktuella att uppföra för hanteringen och slutförvaringen av det använda kärnbränslet och kärnavfallet skall prövas av regeringen enligt 4 kap. naturresurslagen och 5 § kärntekniklagen. Prövningen enligt de båda lagarna avser skilda frågor. Prövningen enligt 4 kap. naturresurslagen skall vara allsidig och avse övergripande frågor, som anläggningarnas lokalisering, art och omfattning samt frågor om bland annat markanvändning, miljö, energi och transporter. Prövningen enligt kärntekniklagen är inriktad på säkerhetsfrågor varvid en samlad bedömning av den kärntekniska verksamhetens inverkan på människors hälsa och miljö görs. Handläggningen av ärendena enligt de båda lagarna samordnas inom . Prövning enligt strålskyddslagen sker i anslutning till prövningen enligt kärntekniklagen. Verksamheten prövas därefter enligt miljöskyddslagen, vattenlagen samt . Enligt regeringens förslag till miljöbalk, avses en samordnad prövning komma att ske i enlighet med reglerna i . Frågor som rör utsläpp av radioaktiva ämnen i naturen prövas då enligt . De krav som formuleras i konventionen uppfylls således med bred marginal genom de samlade reglerna i den nuvarande svenska miljölagstiftningen och i den föreslagna . Kärntekniklagens regler om förbud mot att i mellanlagra och slutförvara använt kärnbränsle och kärnavfall som uppstått i en kärnteknisk anläggning i ett annat land påverkas inte av kraven i konventionen. Detta förbud ligger fast. Det finns däremot ingen anledning för att motsätta sig att två andra länder kommer överens om att uppföra en gemensam slutförvarsanläggning om det skulle medföra en ökad kärnsäkerhet och ett förbättrat strålskydd samt bidra till att minimera transporterna av radioaktivt material. Detta står enligt regeringens uppfattning inte i motsatsställning till principen att varje land skall ta hela ansvaret för det använda kärnbränsle och kärnavfall som genereras inom landet. Mot den angivna bakgrunden kommer en anslutning till konventionen inte att medföra krav på ytterligare svensk lagstiftning. Ett svenskt tillträde till konventionen kommer inte att innebära några ökade kostnader för det svenska kärnsäkerhetsarbetet. Tillträdet innebär att skall ge in en nationell rapport om hur konventionens krav efterlevs och vilket säkerhetshöjande arbete som bedrivs. Varje ansluten part avses bekosta färdigställandet av den egna nationella rapporten, liksom översättningen av den till ett av de officiella FN-språken. Detta kommer att medföra begränsade kostnader för såväl tillsynsmyndigheterna (SKI och SSI) som anläggningsinnehavarna, eftersom dessa förväntas svara för arbetet med rapporterna. Några ytterligare behov av medel över statsbudgeten för detta syfte förutses emellertid inte. kommer att, inom ramen för sin reguljära budget, stå för merparten av kostnaderna i samband med de periodiska granskningsmötena.