prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — Ett överlämnande till vård inom skall utöver vad som gäller kunna undanröjas i sådana situationer då ändrat uppfattning om vad som bör göras för den dömde. Rutinerna för uppföljningen av vad som sker med den unge efter ett överlämnande skall förbättras. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att socialnämnden fortlöpande skall hålla åklagaren underrättad om vårdens fortgång. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i denna del är positiva till att domstolen skall kunna meddela en särskild föreskrift som riktar sig till den unge eftersom en sådan föreskrift gör det tydligare för den unge vad som förväntas av honom. anser emellertid att det är principiellt tveksamt att rätten skall kunna föreskriva att den unge skall underkasta sig sådan vård. anser att socialnämndens möjligheter till ändringar av behandlingsplanen bör vara mer inskränkta. Däremot avstyrker några remissinstanser att undanröjande skall vara möjligt i sådana fall socialnämnden ändrar uppfattning i förhållande till vad som angetts i vårdplanen om vilka insatser som skall göras exempelvis p.g.a. ekonomiska skäl. anser emellertid att det är självklart att ett undanröjande av vård inom kan ske inte bara i de fall de lagliga förutsättningarna för vården brister utan också i sådana fall där vården av andra skäl rent faktiskt inte kommer till stånd. Hovrätten för och har framhållit att utrymmet för andra påföljder efter ett undanröjande är starkt begränsat. De har föreslagit att man bör överväga att införa en möjlighet att meddela den unge varning eller besluta om ytterligare föreskrifter. Flertalet remissinstanser är kritiska till förslaget om att socialnämnden fortlöpande skall hålla åklagaren underrättad om vårdens fortgång. Det har framhållits att det bör vara tillräckligt att åklagaren underrättas i de fall problem uppkommer vid verkställigheten. Skälen för regeringens förslag: Det straffrättsliga reaktionssystemet bör präglas av konsekvens. Detta innebär ett krav på att den dömde skall rätta sig efter de regler som gäller och efter de beslut som meddelas och att ett brott mot regeln eller beslutet skall följas av en reaktion. Det är väsentligt för påföljdssystemets trovärdighet att samhällets reaktion på brott följer en konsekvent och fast linje så att systemet inte upplevs som vagt och innehållslöst. Detta gäller inte minst när det är fråga om unga lagöverträdare och kravet på konsekvens bör därför så långt det är möjligt gälla även för påföljden överlämnande till vård inom . Det bör understrykas att överlämnandet utgör en brottspåföljd och att samhällets reaktion på brottet i dessa fall till sitt innehåll i huvudsak består av insatser. Påföljden överlämnande till vård inom är emellertid behäftad med särskilda svårigheter i fråga om kravet på konsekvens. insatser med stöd av socialtjänstlagen förutsätter att den dömde lämnar sitt samtycke till åtgärden. Är den unge under fordras även vårdnadshavarens samtycke. Samhällets reaktion riskerar att bli utan innehåll om den dömde eller dennes vårdnadshavare efter domstolsförhandlingen återtar sitt samtycke. val av åtgärder avgörs dessutom utifrån den dömdes behov vid varje given tidpunkt. Behovet kan komma att förändras och dessutom bedömas på olika sätt av olika beslutsfattare. För tvångsvård med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) fordras att förvaltningsdomstol efter överlämnandet prövar och finner att förutsättningar för sådan vård föreligger. Finner förvaltningsdomstolen att förutsättningarna brister så att socialnämndens ansökan om tvångsvård inte kan bifallas, riskerar reaktionen på brottet att helt utebli. Dessa förhållanden innebär en fara för trovärdigheten för påföljden överlämnande till vård inom och rättsväsendet måste därför ha effektiva medel för att reagera i nu angivna situationer. Bestämmelsen i 38 kap. 2 § om undanröjande av överlämnandepåföljden är av central betydelse i detta avseende. Enligt nu gällande bestämmelse kan domstolens förordnande om överlämnande till vård inom undanröjas och ersättas med annan påföljd för brottet, om det efter domen visar sig att vård av det slag socialnämnden angivit i sitt yttrande inte lagligen kan komma till stånd eller får ett väsentligt ändrat innehåll. Vad som närmast avses är situationer då den tilltänkta vården inte går att genomföra på grund av att någon i socialtjänstlagen eller LVU angiven förutsättning saknas. Ett exempel är att den unge eller hans vårdnadshavare återtar sitt samtycke till vård med stöd av socialtjänstlagen. Ett annat exempel är att socialnämnden finner att åtgärderna med stöd av LVU inte längre behövs eller att länsrätten eller högre instans inte bifaller socialnämndens ansökan om vård enligt denna lag. Överlämnandet kan däremot inte undanröjas när väl de lagliga förutsättningarna för den tilltänkta vården är uppfyllda, men de tilltänkta insatserna inte kommer till stånd på grund av att finner att någon annan vårdinsats bör ske. Bestämmelsen i 38 kap. 2 § har tillkommit för att förhindra stötande resultat i fall då en åtgärd som domstolen förutsatte skulle komma till stånd inte har kunnat anordnas med följd att reaktionen på brottet uteblir eller får ett väsentligt annat innehåll än vad domstolen förutsatte. Ett första förutsättning för ett fungerande och konsekvent reaktionssystem är att de inblandade känner till de givna förutsättningarna. För den unge lagöverträdarens del bör krävas att han får ett tydligt besked om vad som förväntas av honom från samhällets sida om påföljden bestäms till ett överlämnande till vård inom . kan det vara så att den unge inte har någon närmare uppfattning om vad en dom på överlämnande till vård inom ställer för krav på honom för egen del. Regeringen anser därför att domstolen när den bestämmer påföljden till vård inom skall meddela en särskild föreskrift i domen som riktar sig till den unge om vad han har att genomgå i fråga om vård och behandling, när den planerade vården eller åtgärderna skall ske med stöd av socialtjänstlagen. På detta sätt blir påföljden tydligare för såväl den unge som samhället i övrigt. Den unge får ett klart besked om vad de rättsvårdande organen förväntar sig av honom efter en dom på överlämnande till vård inom . Föreskriften bör utformas så att den dömde åläggs att följa den vårdplan som socialnämnden redovisat i sitt yttrande. Detta utgör ytterligare ett skäl för att socialnämndens yttrande skall innehålla en vårdplan. Vårdplanen bör fogas till domen och föreskriften kan då utformas i domslutet så att den unge skall genomgå de åtgärder som framgår av vårdplanen. Det bör dock endast vara möjligt att meddela en föreskrift i de fall det av socialnämndens yttrande framgår att det är aktuellt att vidta åtgärder med stöd av socialtjänstlagen, vilken förutsätter att den dömde samtycker till och medverkar i vården. Domstolen bör av principiella skäl inte kunna föreskriva att den unge skall underkasta sig tvångsvård med stöd av LVU. En sådan föreskrift skulle sakna värde eftersom tvångsvård kan komma i fråga endast när den unge eller, i förekommande fall, hans vårdnadshavare inte medverkar genom att lämna sitt samtycke till vårdinsatserna. Skulle den dömde rätta sig efter en meddelad föreskrift och därmed underkasta sig den erforderliga vården, saknas såväl förutsättningar för som behov av tvångsvård. Det bör särskilt understrykas att en föreskrift av det slag som föreslås inte syftar till att styra insatser. skall även i fortsättningen verka självständigt under de socialrättsliga lagarna. Den av domstolen meddelade föreskriften riktar sig således inte till socialnämnden utan enbart till den dömde. Bryter den dömde mot föreskriften vilket innebär att den vård eller de åtgärder som domstolen förutsatte vid överlämnandet inte kommer till stånd bör det leda till en reaktion från de rättsvårdande organens sida. Ytterst bör det leda till att överlämnandepåföljden undanröjs och ersätts med en annan påföljd. Som framgår ovan är det redan med gällande lagstiftning möjligt att undanröja en dom på överlämnande till vård inom om den unge eller hans vårdnadshavare återtar sitt samtycke. Genom att införa en möjlighet för domstolen att meddela en föreskrift som riktar sig till den unge blir det dock tydligare att den unge har en skyldighet gentemot de rättsvårdande organen. Som en konsekvens härav bör det också tydligt framgå vad den unge riskerar om han inte följer föreskriften. Ett särskilt stadgande bör därför tas in i 38 kap. 2 § av vilket framgår att påföljden kan undanröjas om den unge inte följer den av domstolen meddelade föreskriften. Detsamma bör gälla om den unge bryter mot en meddelad föreskrift om ungdomstjänst. Genom föreskriften om vad den unge har att genomgå i fråga om vård och behandling får den unge ett klart besked om vad som förväntas av honom från domstolens sida som åklagare och domstol får ett bättre underlag för prövningen om den unge har misskött sig genom att inte rätta sig efter föreskriften, vilket i sin tur underlättar för de rättsvårdande organen att agera konsekvent. har invänt att det är principiellt tveksamt att rätten skall kunna meddela en sådan föreskrift med hänsyn till att det är fråga om frivillig vård. Frågan om den unge och i förekommande fall hans vårdnadshavare samtycker till vården måste emellertid klargöras redan före domstolsförhandlingen. Den omständigheten att denna reglering skapar en medvetenhet hos den unge om att konsekvensen av ett bristande samtycke kan leda till att påföljden inte kan bestämmas till ett överlämnande bör inte ses som ett påtryckningsmedel som gör att samtycket inte är att anse som reellt utan bör i stället ses som en del av det beslutsunderlag den unge har att utgå ifrån vid ställningstagandet i fråga om samtycke. i sitt yttrande uppgift om att den unge skall bli föremål för vård eller åtgärder och att den dömde i förekommande fall hans föräldrar samtyckt till åtgärderna har domstolen att utgå ifrån att den planerade vården skall komma till stånd. Föreskriften kan därför ses som ett villkor som domstolen ställer för att överlämnandepåföljden skall bestå. Det står således den unge fritt att ändra sig i förhållande till och återkalla sitt samtycke. Det skall emellertid inte vara möjligt för den unge att ändra sig i förhållande till domstolen utan att samhället reagerar på de ändrade förhållandena. Vissa remissinstanser har påtalat att utbudet av påföljder efter ett undanröjande av en dom på överlämnande till vård inom är begränsat. Detta är i och för sig riktigt. En allmän strävan är också, som tidigare framhållits, att undvika kriminalvårdspåföljder för ungdomar, vilket är det som oftast kan komma i fråga vid ett undanröjande. Detta talar för att det bör finnas en möjlighet att inte besluta om undanröjande vid fall av misskötsamhet från den unges sida. Regeringen anser därför i likhet med Hovrätten för och att det bör införas en möjlighet för domstolen att meddela den unge en varning på liknande sätt som i fråga om villkorlig dom. Denna möjlighet bör användas i de fall den unge har misskött sig och det finns ett behov av att klargöra allvaret i detta för den unge men då överlämnandepåföljden ändå framstår som den mest adekvata. För att kravet på konsekvens skall få tillräcklig genomslagskraft anser regeringen att möjligheten att undanröja ett överlämnande till vård inom sociltjänsten bör utvidgas ytterligare. Ett undanröjande bör vara möjligt inte bara såsom , om den vård som socialnämnden redovisat i sitt yttrande inte lagligen kan komma till stånd exempelvis på grund av att länsrätten eller högre instans inte bifaller en ansökan om tvångsvård, utan även i fall då ändrar uppfattning om vilka insatser som bör göras för den dömde. Om det skulle visa sig att den reaktion som förutsågs av domstolen vid påföljdsvalet uteblir på grund av att ändrat uppfattning bör detta leda till någon åtgärd från rättsväsendet sida i de fall resultatet annars skulle uppfattas som stötande. Frågan om ett undanröjande bör ske i nu avsedda situationer måste bedömas mot bakgrund härav. Ett undanröjande bör som regel inte komma i fråga om den planerade vården uteblir på grund av att den unges situation har förbättras i sådan grad att vården inte längre behövs. För att reaktionssystemet skall framstå som konsekvent och trovärdigt är det av avgörande betydelse att uppföljningen av vad som sker med den unge efter överlämnandet fungerar tillfredställande. Nuvarande ordning innebär att det ankommer på åklagaren att inhämta upplysningar om vilken vård som har anordnats. Det kan ifrågasättas om denna ordning är den mest effektiva. I promemorian föreslås att socialnämnden bör åläggas en obligatorisk rapporteringsskyldighet genom att det i socialtjänstlagen införs en särskild bestämmelse om att socialnämnden fortlöpande skall underrätta åklagaren om vårdens fortgång. Regeringen delar den uppfattning som redovisats i promemorian att rutinerna för uppföljningen av vården bör förbättras och att socialnämnden bör åläggas en rapporteringsskyldighet. Det kan däremot ifrågasättas om en så omfattande rapporteringsskyldighet som föreslagits är nödvändig och om den skulle tjäna sitt syfte. Det finns en påtaglig risk för att en sådan ordning skulle innebära en onödig arbetsbelastning för personal såväl inom som hos åklagarmyndigheterna och att den information som verkligen är av intresse för åklagaren att den planerade vården inte kommit till stånd skulle riskera att gå förlorad i den omfattande informationshanteringen. Regeringen delar den uppfattning som framförts från ett flertal remissinstanser att rapporteringsskyldigheten bör kunna begränsas till de fall då den planerade vården enligt vårdplanen inte kommer till stånd. 10.5 En ny frihetsberövande påföljd för unga lagöverträdare Regeringens förslag: En ny frihetsberövande påföljd, sluten ungdomsvård, skall införas för brott som någon begått innan han fyllt . skall ansvara för verkställigheten. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna är positiva till förslaget om en ny frihetsberövande påföljd. Ett flertal remissinstanser har anfört att fängelsestraffet helt bör utmönstras för berörd ålderskategori. avstyrker emellertid förslaget i denna del och anför att ungdomar som gjort sig skyldiga till mycket svåra brott skall dömas till fängelse. Tingsrätten anser emellertid att verkställigheten av fängelsestraff bör kunna ske vid ett särskilt vårdhem som drivs av . anser inte att förslaget bör läggas till grund för lagstiftning och anför att det enda bärande skälet för att införa den föreslagna påföljden skulle vara att fängelsestraffet helt avskaffades för den avsedda ålderskategorin, men att detta förutsätter en verkställighetsform som är bättre lämpad för ungdomar än fängelsestraffet och med ett system som kan tillgodose de grundläggande rättigheter och krav på rättssäkerhet som bör tillkomma den dömde, vilket inte är fallet med förslaget. och anser att den föreslagna påföljden även bör kunna komma ifråga för brott som begåtts av någon som fyllt 18 men inte . Liknande synpunkter har framförts från som emellertid har förståelse för att begränsa påföljden på föreslaget sätt i ett första skede. har anfört att den nya påföljden bör användas med största restriktivitet så att den inte blir ett alternativ till insatser enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård för unga (LVU). som inlämnat ett yttrande upprättat av inom och anser att frågan om huvudmannaskap behöver utredas ytterligare. Skälen för regeringens förslag: Det är en grundläggande princip inom kriminalpolitiken i vårt land att unga lagöverträdare endast i sällsynta undantagsfall skall dömas till fängelse. Denna princip gäller särskilt beträffande ungdomar . Det är också förhållandevis sällan som så unga människor döms till fängelse. Bakgrunden till denna restriktivitet är dels tanken att det inte är rimligt att straffa ungdomar som begår brott lika hårt som vuxna, dels vetskapen om att fängelsestraffet innebär särskilda risker för unga människor. Det råder numera stor enighet om att framför allt långvariga fängelsestraff är förknippade med betydande risker för skadeverkningar för den dömde och att det särskilt gäller för unga människor. Dessa omständigheter talar för att fängelsestraffet helt bör utmönstras när det gäller de yngsta lagöverträdarna. Frågan har varit föremål för överväganden vid ett flertal tillfällen under . Det förekommer emellertid att ungdomar begår så allvarliga brott att samhället måste kunna reagera kraftfullt genom ett frihetsberövande. För att kriminalpolitiken skall kunna fullgöra sin huvuduppgift att motverka brott, måste det inom påföljdssystemet finnas möjlighet att välja en påföljd som i rimlig utsträckning avskräcker från brott, tydligt markerar grundläggande gränser och dessutom motsvarar de krav samhället ställer på rättvisa inom straffrättskipningen. Frihetsberövande påföljder kan därför inte undvaras helt trots att det är fråga om mycket unga personer. Den enda form av frihetsberövande som dagens påföljdssystem kan erbjuda är fängelse. Regeringens uppfattning är att detta är mycket otillfredsställande eftersom fängelse är en olämplig miljö för barn och ungdomar. Det är därför angeläget att det tillskapas en alternativ form av frihetsberövande som gör det möjligt att hålla de yngsta lagöverträdarna utanför fängelserna. Denna uppfattning har också fått mycket brett stöd av remissinstanserna. Utformningen av en ny frihetsberövande påföljd och ansvaret för verkställigheten Utgångspunkterna vid utformningen av en ny frihetsberövande påföljd för de yngsta lagöverträdare bör vara dels att verkställigheten kan ske under sådana former att risken för skadeverkningar minimeras, dels att verkställigheten kan ordnas så att orsakerna till den unges kriminalitet kan angripas så effektivt som möjligt. måste verkställigheten utformas med beaktande av att frihetsberövandet är en straffrättslig reaktion på brott och att verkställigheten måste kunna ske under säkra och betryggande former. Beträffande den som vid brottet inte fyllt gäller att fängelse får dömas ut bara om det finns synnerliga skäl. Största möjliga restriktivitet skall alltså iakttas med att döma till fängelse. Det innebär att det endast är ett mindre antal ungdomar mellan som döms till fängelse. Följaktligen har man inom kriminalvården begränsade erfarenheter av behandlingen av unga lagöverträdare. Inom kriminalvården har visserligen en utveckling skett och särskilda ungdomsavdelningar har tillskapats. Det finns emellertid ett starkt intresse av att hålla de yngsta lagöverträdarna utanför krimnalvården i allmänhet och fängelserna i synnerhet. Regeringen anser därför att ansvaret för verkställigheten av en ny frihetsberövande påföljd bör anförtros åt något annat organ än kriminalvården, som har bättre förutsättningar att tillgodose de särskilda krav som bör gälla vid verkställighet av frihetsberövanden som döms ut i fråga om så unga lagöverträdare. tog över ansvaret för planeringen och driften av de särskilda ungdomshem som avses i 12 § LVU. Det övergripande målet för denna del av institutionsstyrelsens verksamhet är att svara för att de ungdomar som behöver vård vid ett särskilt ungdomshem skall kunna beredas vård av god kvalité. har till uppgift att bedriva metodutveckling samt stödja forskning och utvecklingsarbete, så att vården får högsta möjliga kvalité. Vid myndigheten finns en särskild enhet för forsknings- och utvecklingsfrågor samt ett vetenskapligt råd och man erhåller anslag för forskning och utveckling. skall dessutom tillsammans med kommuner och andra samhällsorgan utveckla nya former för utslussning från de särskilda ungdomshemmen. Institutionsstyrelsen skall vidare verka för ett vårdutbud som med beaktande av närhetsprincipen är differentierat utifrån individuella vårdbehov, vilket innebär att det bl.a. skall finnas särskilda institutioner med hög bevakningsgrad, så att även de ungdomar som kräver särskilt intensiv bevakning skall kunna tas om hand. Inom den verksamhet som bedrivs av finns således en bred erfarenhet av arbete med sådana ungdomar som kan komma i fråga för frihetsberövande påföljder. Många av ungdomarna finns inom den så kallade § 12-vården eller har tidigare erfarenheter av sådan vård. bedriver utifrån sina erfarenheter av dessa ungdomar ett kontinuerligt arbete för att ytterligare höja kompetensen. har även tillskapats enheter med särskilt hög bevakningsgrad för att de mest vård- och tillsynskrävande ungdomarna skall kunna tas om hand. Enligt 12 § socialtjänstlagen skall socialnämnden verka för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd de behöver. Detta gäller självfallet även de ungdomar som har frihetsberövats på grund av brott. Flertalet av dem som frihetsberövas torde vara i behov av vård och behandling och det är därför av stor vikt att aktivt medverkar under verkställigheten av ett frihetsberövande. har ofta tidigare erfarenheter och kunskaper om den unge, vilket är värdefullt vid behandlingen under verkställigheten av frihetsberövandet. För att behandlingen skall kunna bli framgångsrik krävs i regel kontinuitet och långsiktig planering, vilken ofta bör omfatta även tiden efter frihetsberövandet. Det kan härvid konstateras att det finns etablerade former för samverkan mellan de särskilda ungdomshemmen och . Mot denna bakgrund måste anses ha goda möjligheter att inom sin organisation kunna ta om hand de unga lagöverträdare som kan komma i fråga för ett frihetsberövande. En sådan lösning ligger dessutom väl i linje med konvention om barnets rättigheter vilken ratificerats av . Av denna följer bl.a. att alternativ till anstaltsvård skall finnas tillgängliga för att säkerställa att barn behandlas på ett sätt som är lämpligt för deras välfärd och som är rimligt både med hänsyn till deras personliga förhållanden och till brottet. Regeringens förslag innebär således att en ny frihetsberövande påföljd skall införas, sluten ungdomsvård. Påföljden skall kunna dömas ut för brott som har begåtts av den som var vid brottstillfället. Frihetsberövandet skall verkställas under ledning av . skall emellertid alltjämt ha det övergripande ansvar för den unge som följer av socialtjänstlagen. Att den unge blir frihetsberövad på straffrättslig grund befriar således inte socialnämnden från detta ansvar. 10.6 Tillämpningsområdet Regeringens förslag: Om rätten med tillämpning av de allmänna reglerna om påföljdsval finner att det finns synnerliga skäl för att döma en person som begått brott innan han fyllt till fängelse skall den i stället först pröva om påföljden kan bestämmas till sluten ungdomsvård. Tiden för sluten ungdomsvård skall bestämmas efter brottets straffvärde till lägst och högst . Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. I promemorian förelås dock att tiden för frihetsberövandet skall bestämmas till lägst . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar uppfattningen att ett frihetsberövande endast skall kunna komma i fråga om det föreligger synnerliga skäl. i anser att man i förslaget varit alltför återhållsam rörande påföljdens tillämpningsområde. har framhållit att är en minimitid för att de särskilda ungdomshemmen skall kunna erbjuda den unge någon meningsfull insats. Länsrätten i län och kommun har anfört att den undre gränsen framstår som anmärkningsvärt kort. Skälen för regeringens förslag: Av 30 kap. 4 § följer att domstolen vid val av påföljd skall fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse och att domstolen därvid skall beakta sådana förmildrande omständigheter som anges i 29 kap. 5 § och som är att hänföra till brottslingens person eller vad som inträffat efter brottet. Bestämmelsen i 30 kap. 4 § är av allmän karaktär och gäller såväl unga som vuxna lagöverträdare.