prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — De allmänna fördelarna med villkorlig frigivning, att anstaltsvistelsen begränsas och att en ändamålsenlig reglering vid återfall skapas, gör sig gällande också vid relativt korta fängelsestraff. En lämplig avvägning mellan de intressen som här står mot varandra är enligt regeringens mening att den minsta tid i anstalt som skall avtjänas innan villkorlig frigivning kan få ske sänks till en månad vilket innebär att fängelsestraff på en månad eller mindre undantas från villkorlig frigivning. Vidare behålls som tidigare nämnts allmänna fängelseminimum vid . En minskning från till en månad minskar också de berörda tröskeleffekterna. Mot en gräns på en månad skulle i och för sig kunna anföras att de som avtjänar sådana straff därigenom inte skulle ha något incitament att sköta sig eftersom någon senareläggning av tidpunkten för frigivningen då inte kan komma i fråga enligt vårt förslag (se avsnitt 9.4). Det bör dock beaktas att merparten i denna kategori ges möjlighet att avtjäna straffet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Skötsamhetskravet vid sådan verkställighet är högt ställt. Det angivna problemets vidd är därför begränsad. gäller undantag från reglerna om villkorlig frigivning beträffande förvandlingsstraff för böter och fängelse som dömts ut i kombination med skyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § . Enligt kommitténs uppfattning bör undantaget behållas beträffande förvandlingsstraff för böter. Regeringen delar kommitténs uppfattning i denna del. Regeringen finner inte heller skäl att ändra undantaget beträffande fängelse som döms ut i kombination med skyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § . Kommittén har också föreslagit att ett motsvarande undantag skall göras beträffande förverkande av villkorlig frigivning som beslutas på grund av misskötsamhet. Som grund för sitt ställningstagande i denna del har kommittén anfört att en annan ordning skulle innebära att den frigivne, om förverkande skett på grund av misskötsamhet och han villkorligt friges från detta straff, två (eller flera) parallella prövotider skulle löpa i fråga om samma fängelsestraff. Kommitténs förslag bör ses mot bakgrund av att den minsta tid i anstalt som skall avtjänas innan villkorlig frigivning kan få ske enligt kommittén bör sänkas . De förslag som läggs fram innebär dock att den minsta tid i anstalt som skall avtjänas innan villkorlig frigivning kan få ske skall bestämmas till en månad och att den tid som kan förverkas vid misskötsamhet begränsas varje gång. Härigenom begränsas risken för att dubbla prövotider skall löpa. Det förekommer för övrigt att dubbla prövotider löper i sådana situationer eller liknande situationer vid återfall i brott. Det har inte framkommit att detta medför sådana olägenheter att det finns anledning att göra undantag beträffande förverkande som skett vid misskötsamhet, inte minst med hänsyn till att reglerna bör göras klara och entydiga och att nya undantag inte bör införas utan att starka skäl talar härför. Det finns därför inte anledning att ändra de nu gällande undantagen från villkorlig frigivning. 9.4 Senareläggning av villkorlig frigivning Regeringens förslag: Den villkorliga frigivningen skall ha ett fakultativt inslag. Detta skall bestå i att tidpunkten för den villkorliga frigivningen skall kunna senareläggas, om den intagne missköter sig . Sådan senareläggning skall kunna uppgå till vid varje beslutstillfälle. Förslaget innebär att disciplinär bestraffning enligt 47 § andra stycket 2 lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall slopas. skall dock finnas kvar. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker kommitténs förslag eller lämnar det utan erinran. anser dock att det med hänsyn till samhällsskyddsaspekten bör finnas möjlighet att låta vissa intagna avtjäna större del av straffet innan villkorlig frigivning kan bli aktuell. i menar att den villkorliga frigivningens fakultativa inslag bör förstärkas såvitt avser misskötsamhet hos den intagne. avstyrker däremot förslaget att det fortfarande skall finnas ett fakultativt inslag i den villkorliga frigivningen. och anser att en maximitid bör gälla för senareläggningen av den villkorliga frigivningen. avstyrker därvid att senareläggning skall kunna ske i sådan utsträckning att dess yttersta gräns blir den nominella strafftiden. anser inte att kommitténs förslag i denna del innehåller någon förbättring i förhållande till nuvarande regler om s.k. disciplinärt tidstillägg. Föreningen och Assistenter m.fl. inom förordar en förändrad grundinställning i frågan innebärande att misskötsamhet inte som leder till senarelagd frigivning utan att i stället skötsamhet resulterar i tidigarelagd frigivning. Även förordar införandet av positiva incitament för skötsamhet och framhåller att förbundet inte tror på värdet av extradagar som disciplinmedel. Skälen för regeringens förslag: Enligt 26 kap. 7 § skall, vid prövning av frågan om villkorlig frigivning bör ske senare än vid den tidigaste tidpunkt som anges i 26 kap. 6 eller 6 a § , särskilt beaktas om förutsättningarna för den intagnes anpassning i samhället framstår som speciellt ogynnsamma med hänsyn till frigivningsförhållanden, hans uppförande under anstaltsvistelsen eller andra särskilda omständigheter. Vidare kan den villkorliga frigivningen komma att förskjutas på grund av misskötsamhet under anstaltsvistelsen. Enligt 47 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) får en intagen såsom disciplinär bestraffning tilldelas varning eller förordnande meddelas att viss bestämd tid, , inte skall inräknas i verkställighetstiden för den påföljd som den intagne undergår (tidstillägg). Av 48 § samma lag följer att det vid prövningen skall tas hänsyn till om den intagne drabbas av andra menliga följder av förseelsen. I lagtexten pekas särskilt på indragen frigång enligt 11 § KvaL och indragna korttidspermissioner enligt 32 § eller frigivningspermissioner enligt 33 § KvaL. Dubbelbestraffning skall således undvikas. Enligt 49 § KvaL skall om flera förseelser föreligger disciplinär bestraffning bestämmas gemensamt för samtliga förseelser. I samma paragraf ges bestämmelser för hur mycket tidstillägg som får ges, om den intagne gör sig skyldig till upprepade förseelser. Sammanlagt får flera förordnanden om att inte skall räknas in i verkställigheten uppgå till för den som undergår fängelse på högst en månad för den som undergår fängelse . Under utredningen av ett disciplinärende får en intagen hållas avskild från andra intagna i den mån det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte skall äventyras. En sådan avskildhet får inte pågå i . Kan avskildheten inte ordnas på anstalten, får den intagne placeras i allmänt häkte, om detta är lämpligare än att han förs över till en annan anstalt. Detta framgår av 50 § KvaL. Disciplinärenden skall enligt 51 § KvaL avgöras skyndsamt. Innan beslut meddelas skall förhör hållas med den intagne. Över vad som förekommit vid förhöret och över annan undersökning som utförts skall föras protokoll. Senareläggning av villkorlig frigivning skall kunna ske vid allvarligare överträdelser mot regler och anvisningar Starka rättviseskäl talar för att reglerna om villkorlig frigivning i princip skall vara obligatoriska. En långtgående fakultativitet där omständigheterna i det enskilda fallet skall avgöra om en intagen skall friges eller inte öppnar för godtycke och social diskriminering. Det leder till att intagna som av domstolen fått samma straff kan komma att avtjäna olika i anstalt. För att skapa goda förhållanden på anstalten och för att främja den dömdes rehabilitering bör å andra sidan i någon utsträckning markeras att den dömde kan påverka sin verkställighet genom att vara skötsam. Fakultativa inslag kan därför inte helt undvaras. Kommittén har föreslagit att tidpunkten för den villkorliga frigivningen skall kunna senareläggas, om den intagne missköter sig under verkställigheten. Kommitténs förslag i denna del har godtagits av flertalet remissinstanser. Det är också regeringens uppfattning att kommitténs förslag bör genomföras. Det fakultativa inslaget vid villkorlig frigivning bör således enbart utgå från den intagnes bristande skötsamhet under anstaltsvistelsen. Ett sådant system understryker vikten av att den intagne iakttar de regler som gäller och ger möjlighet till sanktioner mot överträdelser. Skötsamhetskrav med möjligheter till sanktioner mot dem som inte uppfyller detta finns också på flera andra områden i straffsystemet. Reglerna ansluter logiskt till bestämmelserna om förverkande av villkorligt medgiven frihet vid misskötsamhet eller brott efter att den fängelsedömde lämnat anstalten. Det är rimligt att också den som missköter sig riskerar att få avtjäna en större del av straffet i anstalt innan han friges villkorligt. Senareläggning av villkorlig frigivning bör inte kunna ske i de fall ett fängelsestraff verkställs utanför anstalt i form av intensivövervakning med elektronisk kontroll. Om den dömde vid sådan verkställighet åsidosätter vad som åligger honom, och det som ligger honom till last inte är av mindre betydelse, skall beslutet om verkställighet utanför anstalt upphävas. Det bör i sådana fall inte vara möjligt att dessutom senarelägga den villkorliga frigivningen. För att motverka risken för att ett misskötsamhetskriterium leder till en socialt orättvis tillämpning bör reglerna utformas på ett sådant sätt att frigivningstidpunkten inte påverkas av den intagnes uppförande i största allmänhet. Senareläggning bör endast komma i fråga om man i det enskilda fallet kan peka på att den intagne klart och i väsentlig grad brutit mot de regler och anvisningar som gällt. Reglerna om senareläggning av den villkorliga frigivningen på grund av misskötsamhet måste samordnas med reglerna om disciplinär bestraffning. Annars blir följden ett system med risk för dubbelbestraffning. Systemet med att förordna att , enligt 47 § KvaL, inte skall räknas in i verkställigheten bör således ersättas med ett system med senareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning. Härigenom skapas en enhetlig ordning för prövningen av vilken betydelse den intagnes misskötsamhet under anstaltsvistelsen skall få på frigivningstidpunkten och undanröjer risken för att den intagne blir utsatt för två olika typer av tidstillägg för samma misskötsamhet. som är reglerat i 47 § KvaL bör dock behållas. I förhållande till nuvarande 47 § KvaL, som alltså upphävs, innebär regleringen bl.a. den skillnaden att det inte krävs att misskötsamheten skall ha ägt rum när den intagne befann sig inom anstalten eller utom anstalten under tillsyn av personal inom kriminalvården. All misskötsamhet som äger rum från och med att verkställigheten påbörjas till dess att villkorlig frigivning sker, kan alltså leda till senareläggning av den villkorliga frigivningen. Exempel på situationer där senareläggning skall kunna beslutas men som inte kan bestraffas enligt 47 § KvaL är förseelser under frigång och vid placering utanför anstalt enligt 34 § KvaL. Även vistelse utanför anstalt enligt 14 § andra stycket KvaL kan nämnas. Misskötsamhet från den intagnes sida kan också få andra menliga följder för honom. Det kan t.ex. vara fråga om indragning av permissioner, nekad frigång enligt 11 § KvaL, avslag på begäran att vistas utanför anstalt enligt 14 § KvaL samt förflyttningar till anstalt med högre säkerhetsgrad och beslut om avskildhetsåtgärder. Även denna typ av menliga följder för den intagne skall beaktas vid beslut om senareläggning av villkorlig frigivning. Tiden för senareläggning bör vara så tilltagen att den framstår som en rimlig reaktion mot även allvarlig misskötsamhet. Den maximala tiden för senareläggning vid varje beslutstillfälle bör därför vara och bör kunna användas när det är fråga om flera förseelser som skall bedömas . Det innebär att den maximala tiden för senareläggning vid varje beslutstillfälle ligger nära det kortaste fängelsestraff som kan dömas ut av domstol, . Den kortaste tiden för senareläggning, som endast undantagsvis bör komma i fråga, bör vara . Någon särskild begränsning av den sammanlagda tiden för senareläggning föreslås inte. Det innebär att senareläggning kan få ske med som motsvarar hela reststraffet. Ett eller flera beslut om senareläggning kan således tillsammans innebära att villkorlig frigivning inte kommer till stånd över huvud taget. Den yttersta gränsen för senareläggning blir således den av domstolen bestämda strafftiden. Det bör dock i vart fall om det rör sig om straff som överstiger några månader ytterst sällan och endast vid omfattande misskötsamhet bli fråga om att någon får sin villkorliga frigivning senarelagd så mycket att villkorlig frigivning inte alls kommer till stånd. Den villkorliga frigivningen är förenad med många fördelar, inte minst med den övervakning som förekommer inom systemet. Att frekvent låta intagna som dömts till längre fängelsestraff sitta av hela straffet och frige dem utan prövotid och övervakning är inte lämpligt. De förfaranderegler som gäller vid prövning av frågan om tidstillägg lämpar sig väl även beträffande prövning av frågan om senareläggning av villkorlig frigivning. Under utredningen av ett sådant ärende bör således den intagne kunna hållas avskild från andra intagna i den mån det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte skall äventyras. En sådan avskildhet bör inte få pågå i . Kan avskildheten inte ordnas på anstalten, bör den intagne få placeras i allmänt häkte, om detta är lämpligare än att han förs över till en annan anstalt. Innan beslut meddelas skall förhör hållas med den intagne. Över vad som förekommit vid förhöret och över annan undersökning som utförts skall föras protokoll. Frågor om förfarandet vid beslut om senareläggning bör regleras i KvaL. 9.5 Prövotiden efter villkorlig frigivning Regeringens förslag: Prövotiden efter villkorlig frigivning skall vara lika lång som reststraffet, dock . förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig över kommitténs förslag i denna del ställer sig drygt hälften helt bakom det. Hovrätten för ifrågasätter om inte prövotiden liksom vid villkorlig dom och skyddstillsyn bör vara . Riksåklagaren anför att det system som gäller är att föredra. Statsåklagaren för speciella mål anser att den skärpning som det innebär att inte ha någon maximigräns i vissa fall kan leda till alltför långtgående resultat. och anser att en förutsättning för att förslaget om att utsträcka prövotiden skall kunna accepteras är att kommitténs förslag om en utvidgning av möjligheterna att förverka reststraffet inte genomförs. Vidare motsätter sig de båda remissinstanserna att prövotiden utsträcks till längre än för ungdomar som dömts till fängelse. Skälen för regeringens förslag: Villkorligt medgiven frihet kan förklaras förverkad om den frigivne begått brott . Enligt 26 kap. 24 § skall ett fängelsestraff anses till fullo verkställt vid prövotidens utgång om villkorligt medgiven frihet kan förklaras förverkad. Prövotiden har alltså betydelse för när ett fängelsestraff skall anses till fullo verkställt. har bestämmelserna om prövotid utformats för att skapa förutsättningar för ett meningsfullt frivårdsarbete efter den villkorliga frigivningen. Övervakning kan inte pågå än prövotiden. gäller att prövotiden schablonmässigt bestäms till . Längre prövotider kan bestämmas av men torde vara sällsynta. Bred enighet föreligger om att ha en prövotid efter villkorlig frigivning under vilken ett straffhot vilar över den dömde och under vilken man kan sätta in övervakning av honom och i övrigt ingripa mot honom om de förpliktelser han har inte uppfylls. I systemet med prövotid ligger främst att när denna löpt ut utan att den frigivne har begått nya brott så har han till fullo verkställt sitt straff. Detta talar för att vad som gäller efter frigivningen bör vara kopplat till det utmätta straffet. Det är knappast rimligt att som prövotiden efter villkorlig frigivning är lika lång för den som dömts till tre månaders fängelse för stöld som för den som dömts till fängelse för mord. Prövotiden bör därför vara beroende av det vid den villkorliga frigivningen återstående reststraffets längd. Det framstår också som logiskt att prövotiden anpassas till reststraffets längd så att prövotiden löper till dess att den av domstolen bestämda strafftiden löpt ut. Hur korta prövotider som helst är emellertid inte lämpliga. För att förverkande av villkorligt medgiven frihet skall framstå som en trovärdig reaktion vid återfall i brott är det inte rimligt med en prövotid som endast uppgår . Reglerna om prövotid bör också sättas i relation till bestämmelserna om övervakning. För att en övervakning skall kunna innebära en reell möjlighet att stödja den frigivne måste den pågå . är huvudregeln att övervakning skall pågå och någon förändring härav förelås inte. Vid en samlad bedömning framstår därför en minsta prövotid som lämplig. Även frågan om en maximigräns för prövotiden bör avgöras utifrån en lämplighetsbedömning. En minsta prövotid innebär att alla som döms till fängelsestraff upp till kommer att få samma prövotid, . Om någon maximigräns inte införs kommer den längsta prövotiden normalt att uppgå till och . Det kommer dock, bl.a. vid återfall i grov brottslighet, att förekomma ännu längre prövotider. För dem som begår de allra grövsta brotten, t.ex. mord och mycket grova narkotikabrott, framstår det dock som rimligt att det finns en möjlighet att förverka den villkorligt medgivna friheten även om de nya brotten begås efter frigivningen. Det är därför inte orimligt att prövotiden utsträcks på sätt som föreslagits. Därmed undviker man också att ett fängelsestraff kan bli till fullo verkställt redan innan den utdömda strafftiden gått till ända. Det bör dock betonas att det vid prövningen av frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet finns skäl att beakta den tid som förflutit mellan brotten. Har förflutit sedan den villkorliga frigivningen kan detta exempelvis föranleda att endast en del av reststraffet förverkas. Någon formell övre gräns för prövotiden bör därför inte fastställas. Det är mycket ovanligt att ungdomar döms till så långa straff att prövotiden efter villkorlig frigivning enligt vårt förslag blir längre än . Det fåtal fall som förekommer gäller ungdomer som begått mycket allvarliga brott. Det saknas skäl att införa särregler för dessa fall. 9.6 Övervakning efter villkorlig frigivning Regeringens bedömning: Nuvarande system för övervakning efter villkorlig frigivning skall behållas. förslag: Övervakning efter villkorlig frigivning skall vara obligatorisk för alla frigivna som har undergått fängelsestraff eller mer. Den som vid frigivningen är skall dock ställas under övervakning, om fängelsestraffet uppgått eller mer. Liksom skall övervakningen i princip pågå . Remissinstanserna: Bland de remissinstanser som yttrat sig över kommitténs förslag i denna del ställer sig drygt hälften bakom förslaget. Av övriga remissinstanser som har yttrat sig anser flertalet, Hovrätten för , , , i och första övervakningsnämnd, att en prövning i det enskilda fallet bör vara möjlig för att avgöra om övervakning skall ske. och anser att antingen samtliga villkorligt frigivna eller också ingen bör ställas under övervakning. Sistnämnda remissinstanser framhåller särskilt att det enligt deras mening inte finns skäl att negativt särbehandla unga lagöverträdare när det gäller övervakning efter villkorlig frigivning. Skälen för regeringens bedömning: gäller att övervakning efter villkorlig frigivning skall beslutas, om det bedöms vara påkallat. Detta innebär att frivårdsmyndigheten skall bedöma om det finns behov av övervakning och besluta om sådan när det framstår som motiverat. I praktiken torde detta innebära att övervakning ofta underlåts i de fall frigivning sker från korta fängelsestraff, medan den som avtjänat fängelsestraff eller mer regelmässigt ställs under övervakning. Kommittén ser övervakningen som ett led i straffverkställigheten. Ett system som innebär att behovet av övervakning skall vara avgörande för om övervakning skall komma till stånd eller inte riskerar enligt kommittén att få en socialt sned tillämpning och därmed upplevas som orättvist. Principiellt borde därför samtliga villkorligt frigivna ställas under övervakning. Denna princip går enligt kommittén emellertid av resursskäl inte att tillämpa fullt ut. I stället föreslår kommittén att gränsen dras vid sex månaders avtjänat straff och att samtliga personer som avtjänat straff minst skall ställas under övervakning. När det gäller unga lagöverträdare anser kommittén att gränsen bör sättas eftersom åldern redan beaktats i sänkande riktning vid straffmätningen. Övervakningen bör pågå , dock längst . Övervakning efter villkorlig frigivning utgör en form av verkställighet genom kriminalvård i frihet. Genom övervakningen sker en önskvärd kontroll av den villkorligt frigivne och skapas förutsättningar för att ingripa vid fortsatt brottslighet eller annan misskötsamhet. utgör övervakningen ett stöd för den frigivne och medger möjligheter för denne att få hjälp t.ex. med att inte återfalla i missbruk eller med att ordna sina bostadsförhållanden. Rättviseskäl skulle i och för sig kunna motivera att sätta in övervakning beträffande samtliga som friges villkorligt. Å andra sidan är det svårt att motivera övervakning för dem som uppenbarligen inte är i behov av det. En sådan ordning skulle också vara resurskrävande. Det vore t.ex. orimligt att ställa en socialt välanpassad person som inte riskerar att återfalla i brott under övervakning enbart av rättviseskäl. Det är inte heller rimligt att en person, som har avtjänat än i anstalt, inte skall kunna övervakas efter villkorlig frigivning trots att han tidigare återfallit i missbruksrelaterad brottslighet. Övervakningsmyndigheterna bör därför koncentrera sina resurser på dem för vilka övervakning är mest angeläget. Som tidigare nämnts innebär den nuvarande ordningen att övervakning ofta underlåts i de fall frigivning sker från korta fängelsestraff, medan den som avtjänat fängelsestraff eller mer regelmässigt ställs under övervakning. Den nuvarande regleringen ger utrymme för en viss flexibilitet även om tillämpningen leder till att frigivning efter ett straff av viss längd oftast medför övervakning. Det har inte framkommit att denna ordning inte fungerat väl. Det sagda leder, enligt regeringens mening, till att de nuvarande reglerna om övervakning efter villkorlig frigivning bör behållas. Avgörande för bedömningen om övervakning skall beslutas bör liksom vara om det föreligger behov av övervakning och det bör vara möjligt med en individuell prövning av behovet av övervakning. 9.7 Åtgärder vid misskötsamhet efter villkorlig frigivning Regeringen förslag: Den längsta tid som, enligt 26 kap. 19 § , vid ett och samma tillfälle kan förverkas på grund av misskötsamhet skall sänkas från en månad . Övriga regler om åtgärder vid sådan misskötsamhet skall behållas oförändrade. förslag: Kommittén har föreslagit att viss del av prövotiden efter villkorlig frigivning inte skall räknas som verkställighet av prövotid och övervakningstid vid misskötsamhet. I övrigt överensstämmer kommitténs förslag i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig särskilt över kommitténs förslag i denna del. Dessa tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Åtgärder som kan tillgripas mot en villkorligt frigiven, som inte följer de regler eller anvisningar som gäller för honom, är bl.a. beslut om särskilda föreskrifter enligt 26 kap. 15 § , beslut om övervakning i de fall den frigivne inte är föremål för sådan, varning och beslut om att övervakningen skall pågå efter det att av prövotiden har förflutit. Ett beslut av sistnämnda slag får endast fattas i de fall prövotiden är längre än och får inte gälla efter prövotidens utgång.