prop · GL03155 · 1998-01-01 00:00:00 — 1985 1990 1992 1993 1994 1995 1996 Somatisk korttidsvård 1 182 1 Psykiatrisk vård 94 83 80 82 77 75 72 Långtidsvården (>70år) 151 125 89 98 99 99 88 Allmänmedicin 973 1 Övrigt 66 101 151 106 95 76 110 Totalt 2 334 2 291 2 320 2 349 2 413 2 419 2 290 Anm: ingår ej de kommuner där försök med primärvård pågår. Delarna summerar ej till totalsumman beroende på att långtidsvården har beräknats på en annan bas (per 1000 inv. Källa: , Välfärdsfakta social 1998. Den nationella besökstatistiken visar att patienter och besök överförs från sjukhusvård till primärvård, vilket är i linje med krav på att primärvården skall utgöra basen i sjukvården. Men en jämförelse mellan landsting visar på betydande skillnader i denna utveckling. Det totala antalet läkarbesök per invånare inom allmänmedicin har, efter att ha ökat 1995, minskat (tabell 3.1). Men detta måste ses i perspektivet av att antalet läkarbesök per invånare har mins- kat för alla områden. När det gäller hälso- och sjukvården totalt visar det sig att medelvård- tiden successivt minskat 1996. Således ligger i nedre delen av tabellen över . Av 20 europeiska var det enbart (7,) och (7,) som hade något kor- tare medelvårdtid än . fortsatte medelvårdtiden att sjunka i (). Bättre behandlingsmetoder och en mer behandlingsintensiv vård kan vara en av förklaringarna till den låga me- delvårdtiden i . Den mer behandlingsintensiva vården avspeglas i att antalet vårdplatser och vårdtillfällen i den slutna vården minskar me- dan antalet behandlingar i den öppna vården ökar. Nya kunskaper och tekniker har möjliggjort vård i mer öppna former som ingriper mindre i den normala livsföringen. Antalet vårdplatser och antalet vårddagar inom somatisk korttidsvård har fortsatt att minska . Likaså fortsatte antalet intagningar och medelvårdtiden inom den somatiska korttidsvården att sjunka (tabell 3.2). Skillnader mellan huvudmännen är betydande när det gäller antalet vårddagar. Flest vårddagar per invånare redovisas för huvudmän, som har regionsjukhus och därmed utför en stor andel vård till andra sjukvårdshuvudmän. Tabell 3.2 Somatisk korttidsvård 1985 1990 1992 1993 1994 1995 1996 Antal vårdplatser 38 700 35 400 31 700 29 700 28 100 26 800 25 000 Vårdplatser per 1000 inv. 4,4 4,1 3,7 3,4 3,2 3,0 2,8 Intagningar per 1000 inv. 169 163 170 169 165 161 158 Medelvårdtid (dagar) 7,5 6,6 5,8 5,5 5,4 5,2 5,0 Vårddagar per 1000 inv. 1 270 1 080 991 938 895 839 795 Källa: , Välfärdsfakta social 1998 Antalet vårdplatser i den psykiatriska vården har minskat kraftigt de se- naste åren totalt med 4 500 platser 1996 (tabell 3.3). uppgick minskningen till 1 100 platser, motsvarande av det totala antalet platser. Gruppbostäder för senildementa med primärkommunalt huvudmannaskap har till viss del ersatt landstingens slutna vård. Tabell 3.3 Psykiatrisk vård 1985 1990 1992 1993 1994 1995 1996 Antal vårdplatser 20 900 14 500 11 800 10 900 9 800 8 400 7 300 Vårdplatser per 1000 inv. 2,5 1,7 1,4 1,2 1,1 0,9 0,8 Intagningar per 1000 inv. 14 13 12 12 12 12 12 Medelvårdtid (dagar) 54,7 40,5 36,2 32,9 29,2 26,4 23,0 Vårddagar per 1000 inv. 777 513 433 403 365 319 269 Källa: , Välfärdsfakta social 1998 Antalet vårdplatser i långtidsvården inkl. geriatriken har också minskat kraftigt (tabell 3.4). Den totala minskningen överstiger alltså betydligt de 31 000 sjukhemsplatser, som överfördes till kommunerna genom Ädel-reformen. Tabell 3.4 Långtidsvården inkl. geriatrik 1985 1990 1992 1993 1994 1995 1996 Antal vårdplatser 51 500 46 000 12 600 10 700 6 300 5 600 4 700 Vårdplatser per 1000 inv (>70år) 50,9 42,4 11,3 9,5 5,5 4,9 4,1 Intagningar per 1000 inv (>70år) 95 105 60 58 57 60 63 Medelvårdtid (dagar) 185,0 137,8 64,9 58,4 33,6 29,2 22,7 Vårddagar per 1000 inv (>70år) 17 548 14 504 3 912 3 374 1 905 1 749 1 422 Källa: , Välfärdsfakta social 1998 Kostnader och produktivitet Kostnaderna för den offentliga hälso- och sjukvården minskade räknat i fasta priser (tabell 3.5). Den offentliga hälso- och sjukvårdskonsumtionen har varit i stort sett oförändrad 1996 efter korrigering med hänsyn till Ädel-reformen. Den privata konsumtionen av läkemedel, sjukvårdsartiklar och patientavgifter samt de statliga subventionerna för läkemedel, privata läkare och tandläkare har däremot ökat kraftigt . Andelen av de totala kostna- derna för hälso- och sjukvården, som utgörs av offentlig konsumtion, har därigenom minskat från år om- kring hälften av denna minskning beror dock på Ädel-reformen. Tabell 3.5 Kostnader för offentlig hälso- och sjukvård Miljarder kronor 1985 1990 1992 1993 1994 1995 1996 Total kostnad (löpande priser) 71,1 108,5 99,5 95,4 100,3 102,4 100,0 -varav investeringar (löpande priser) 5,2 4,6 4,0 3,9 4,0 4,3 4,4 Total kostnad (priser) 118,2 128,6 108,4 101,4 104,1 102,4 99,0 Kostnad per inv. (priser) 14 139 14 973 12 474 11 598 11 803 11 582 11 197 Källa: . Fasta priser har beräknats med BNP-deflator De totala hälso- och sjukvårdskostnaderna enligt Nationalräkenskaperna uppgick till . Detta motsvarade av bruttonationalprodukten (BNP). Andelen har sjunkit från . Som jämförelse kan nämnas att hälso- och sjukvårdens andel av BNP uppgick till 14,1 i , 10,4 i , 6,9 i och i . Jämförelser med andra länder kan dock ibland vara missvisande, eftersom definitionen av hälso- och sjukvård och sättet att mäta de totala kostnaderna skiljer sig åt. Sålunda beror den svenska minskningen nästan helt och hållet på huvudmanna- skapsförändringar. Den omfattande verksamhet inom långtidsvård och psykiatri, som därmed överförts från landstingen till kommunerna, räk- nas alltså numera inte in i den svenska hälso- och sjukvårdsstatistiken. Vid en analys av hälso- och sjukvårdsutgifterna per invånare finner man betydande skillnader mellan huvudmännen. Exempelvis överstiger sjukvårdskostnaden per invånare i och i motsvarande kostnad i . Dessa kostnadsskillnader har varit i stort sett oförändrade . Tabell 3.6 Landstingens och de landstingsfria kommunernas kostnader för offentlig hälso- och sjukvård Miljarder kronor, priser 1985 1990 1992 1993 1994 1995 1996 Läns- och regionssjukvården 104,1 78,4 75,8 72,9 74,4 73,5 69,8 Primärvården 1) 38,8 22,5 18,8 20,0 18,9 19,2 Tandvården 5,5 6,0 5,7 5,7 5,5 5,6 5,6 Investeringar 8,7 5,5 4,4 4,1 4,1 4,3 4,4 Totalt 118,2 128,6 108,4 101,4 104,1 102,4 99,0 1) Ingår i beloppet för läns- och regionsjukvård . Minskningen åren 1990 1992 beror på Ädelreformen. Källa: , Välfärdsfakta social 1998. Vid en uppdelning på vårdområden (se tabell 3.6) framkommer att hu- vuddelen av kostnaderna för den offentliga hälso- och sjukvården faller på läns- och regionsjukvården. Före Ädelreformen (1990) var läns- och regionvårdens andel . Genom reformen ökade andelen till (1993). 1996 minskade denna andel till . Även fördelningen av kostnaderna mellan läns- och regionsjuk- vård resp. primärvård skiljer sig starkt mellan huvudmännen. Landsting- ens investeringar har ökat marginellt , från 4,3 miljarder till . Omfattningen skiljer i hög grad mellan huvudmännen beroende på förekomsten av större aktuella inves- teringsprojekt. Hälso- och sjukvården och dess kostnader kan också ses i ett bredare perspektiv, t.ex. när det gäller de samband som finns mellan hälso- och sjukvården, socialförsäkringarna och . Försöksverksamhet med finansiell samordning mellan försäkringskassa och hälso- och sjuk- vård (FINSAM) bedrevs åren 1993 1997 och innebar att man inom fem försöksområden hade ett gemensamt ansvar för kostnaderna för sjukpen- ning och rehabiliteringsersättning och möjlighet att disponera sjukförsäk- ringspengar till olika typer av åtgärder. och Soci- alstyrelsen överlämnade en gemensam utvärderingsrapport (Finansiell samordning 1997:1) till regeringen . Av rapporten framgår bl.a. att samarbetet mellan de deltagande organisationerna påtagligt har förbättrats och att viktiga insatser har kunnat göras i försöket att skapa insikt och medvetenhet om vilka fördelar som kan utvinnas för patienter och försäkrade av gemensamma insatser. Regeringen har därefter i pro- positionen Samverkan, socialförsäkringens ersättningsnivåer och admi- nistration, m.m (prop. 1996/97:63).lämnat förslag till inriktningen av samverkansformerna inom rehabiliteringsområdet (bet. 1996/97:SfU12, rskr. 1996/97:273). I propositionen anförde regeringen bl.a. att det är dags att införa en möjlighet till frivillig samverkan för be- rörda myndigheter i syfte att stödja alla som är i behov av särskilda insat- ser och att arbetet därför bör inriktas på generella lösningar. Vidare bedrivs försöksverksamhet med finansiell samordning mellan , hälso- och sjukvården och (). Försöksverksamheterna har förlängts till utgången . De ge- nomförda försöksverksamheterna skall därefter utvärderas. Personal Antalet landstingsanställda inom hälso- och sjukvården minskade 1996 med 133 000 personer. Av denna minskning hänför sig dock omkring 70 000 personer till Ädelreformen. Minskningen har i första hand berört timanställda och personal med kortare utbildning. Antalet landstingsanställda läkare och tandläkare ökade från 21 200 till 24 500 personer. Totalt sett minskade antalet landstingsanställda inom hälso- och sjukvården med 7 300 personer mellan och . har målet varit att höja kompetensen inom hälso- och sjukvården. Således har andelen läkare av samtliga anställda i mer än fördubblats (från till ). Andelen sjuksköterskor (från 14,9 till 26,9) och undersköter- skor (från 5,3 till 15,5) har också ökat medan andelen sjukvårdsbiträden har minskat dramatiskt (från till ). Den största rollen i denna omvandling har emellertid spelats av de organisatoriska förändringarna. Framförallt handlar det om överföring av verksamheter och personal från till primärkommunerna. Utvecklingen av antalet årsarbetare framgår av tabell 3.7 nedan. Tabell 3.7 Antalet årsarbetare, sjukvårds- och tandvårdspersonal 1985 1990 1992 1993 1994 1995 1996 Läkare 16 112 18 731 19 205 19 495 19 448 19 805 19 909 Tandläkare 4 383 4 401 4 190 4 157 3 992 3 909 3 723 Sjuksköterskor 74 536 85 391 77 541 76 626 75 531 75 710 73 975 Undersköterskor, bitr. 119 402 125 182 74 376 65 002 58 617 55 404 49 986 Övrig sjukvårdspersonal 1 092 2 134 2 023 1 846 128 136 130 Totalt 215 525 235 839 177 335 167 126 157 716 154 964 147 723 Anm: Ovanstående uppgifter omfattar ej privat anställd personal. I gruppen sjuksköterskor inräknas sjukgymnaster m.fl. Definitionen av övrig sjukvårdspersonal har ändrats mellan åren 1993 1994. Källa: , Välfärdsfakta social 1998. Läkemedel Läkemedel är en viktig behandlingsform i hälso- och sjukvården. De allt effektivare läkemedlen har lett till stora välfärdsvinster för många männi- skor. Utgångspunkten för läkemedelsförsörjningen är att den skall bedrivas rationellt och på ett sådant sätt att behovet av säkra och effektiva läkemedel tryggas. har läkemedelsförmånen behandlats separat från övrig hälso- och sjukvård och finansierats via sjukförsäkringen. Statens kostnader i form av läkemedelsförmåner har stigit från 9,8 miljarder till 17,2 miljarder . Även läkemedelsanvänd- ningen har ökat. Enligt undersökningar om lev- nadsförhållanden () uppgav av männen och av kvinnorna i åldrarna 16 att de under en tvåveckorspe- riod använt något läkemedel. var motsvarande siffror 55 respek- tive . har olika åtgärder vidtagits för att dämpa och be- gränsa de ständigt ökande utgifterna för läkemedelsförmånen. Orsakerna är bl.a. den demografiska utvecklingen, strukturförändringarna som lett till att en allt större andel av läkemedlen skrivs ut i öppenvård, samt till- komsten av nya och dyrare läkemedel. Preliminära statistiska uppgifter för visar att den snabba ök- ningen av läkemedelskostnaderna hejdades . Sannolikt be- ror minskningen på att i enlighet med förslagen i propositio- nen Läkemedelsfömåner och läkemedelsförsörjning m.m (prop. 1996/97:27, bet. 1996/97:SoU5, rskr. 1996/97:58). beslutade om en lag (1996:1150) om högkostnadskydd vid köp av läkemedel m.m.. Beslutet ledde till ökade egenavgifter och en av konsekvenserna blev att läkeme- del hamstrades . För att ta reda på om människor avstår från att köpa ut receptförskrivna läkemedel genomförde SCB på uppdrag av en enkätundersökning . Resul- tatet visar att av alla hushåll av kostnadsskäl hade avstått från att hämta receptförskrivna läke- medel. av hushållen hade vidtagit andra åtgärder att minska kostnaden för läkemedel. angav att de minskat sin användning av läkemedel medan av alla hushåll hade av kostnadsskäl väntat med att hämta ut receptförskrivna läkemedel. Vidare visade det sig att man i första hand avstod att lösa ut recept för vuxna och i mindre grad när det gäller barn. Det går inte att utläsa från resultatet om vissa socioekonomiska grupper är mer drabbade än andra. Kostnadsansvaret för läkemedelsförmånen övergick till landstingen och medel för läkemedelsförmånen kommer övergångsvis att lämnas via ett särskilt statsbidrag. Enligt överenskommelse mellan staten och skall parterna överenskomma om en ny modell för statens ersättning till landstingen för läkemedelsförmånen 4 Äldreomsorg Nationella mål Kommunernas ansvar för äldreomsorgen regleras i socialtjänstlagen (1980:620) och i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Enligt 10 § soci- altjänstlagen bör socialnämnden genom hjälp i hemmet, service och om- vårdnad, dagverksamheter eller annan social tjänst underlätta för kvinnor och män att bo hemma och ha kontakter med andra. Enligt 20 § socialtjänstlagen skall kommunen inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor med behov av särskilt stöd. En grundläggande princip för äldreomsorgen handlar enligt social- tjänstlagen 19 § om äldre människors rätt att själva bestämma över sitt liv, att behålla sin integritet och identitet. Äldre människor skall också kunna känna sig trygga och ha möjligheter att välja på vilket sätt de skall få omsorg och vård. De skall kunna välja att bo kvar hemma även när de behöver omfattande vård. För dem som vill flytta till någon särskild bo- ende- eller vårdform bör det finnas ett varierat utbud. Kommunernas ansvar att erbjuda en god hälso- och sjukvård i hemmet, i dagverksamheter och i särskilda boendeformer regleras i 18 26 §§ hälso- och sjukvårdslagen. Av bestämmelsen i 6 § socialtjänstlagen framgår att den enskilde har rätt till bistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå och biståndet skall utformas så att det stärker hans resurser att leva ett självständigt liv. Biståndsbeslut kan överprövas i förvalt- ningsdomstol. Måluppfyllelse och kvalitet Socialtjänstlagen är en ramlag som ger kommunerna stor frihet att ut- forma äldreomsorgen och konkretisera de övergripande mål och riktlinjer som lagen anger. Särskilda mått eller indikatorer på kvalitet saknas på nationell nivå, vilket gör det svårt att beskriva denna och måluppfyllelsen på ett uttömmande sätt. Med hjälp av underlag från upp- följning (Äldreuppdraget, årsrapport 1997:9) och (SOU 1997:170) samt lokala studier och forskningsrapporter ges i det följande en beskrivning av några aspekter på kvalitet och måluppfyllelse i den kommunala verksamheten. Förutsättningarna för äldreomsorgens utveckling har och efter Ädel-reformen förändrats påtagligt. Befolkningsutvecklingen, som genererat ökade vårdbehov, och den svaga samhällsekonomiska ut- vecklingen, har gjort det allt svårare att finansiera dessa ökade behov. Härutöver har strukturförändringar inom hälso- och sjukvården haft stor betydelse. Minskande vårdplatser inom akutsjukvården, som följts av ökad tryck och ökade krav på primärvården och resulterat i ökad vård- tyngd inom äldreomsorgen, kräver högre kompetens av äldreomsorgens personal. Vården i livets slutskede har allt mer blivit kommunernas ansvar. Soci- alstyrelsen konstaterar i sin uppföljningsrapport att detta lett till problem. Framförallt inom hemvården, men också i det särskilda boendet, saknas resurser, kompetens och en ändamålsenlig organisation för att på ett tryggt och säkert sätt ge god vård i livets slutskede. Döendet har i stor utsträckning flyttat ut från akutsjukvården. Andelen som avlider på sjuk- hus av alla som avlider har minskat från år . Utvecklingen mot att allt färre erhåller hjälpinsatser i ordinärt boende riskerar att medföra ett ökat behov av mer kostsamma insatser i särskilt boende. Ur vårdtagarens synvinkel är detta en negativ utveckling, efter- som den om den drivs för långt inskränker den enskildes möjlighet att välja på vilket sätt den skall få sitt behov av omsorg och vård tillgodosett. Behovet av vård och omsorg hos de äldre beror i hög grad på funk- tionsförmågan. Många äldre har funktionella begränsningar trots att de inte har någon sjukdom eller betraktar sig som sjuka. Nedsatt funktions- förmåga och rörelsehinder förefaller att ha blivit något mindre vanliga i åldersgruppen 75 . Rörelseförmågan har också förbättrats bland män i åldersgruppen (Folkhälsorapporten, 1997). Med hjälp av data från Statistiska centralby- råns undersökningar av levnadsförhållanden () har ett hälsoindex konstruerats. En jämförelse av detta index över tiden visar att har det förväntade antalet levnadsår med svår ohälsa minskat något för såväl män som kvinnor. Men det har också skett en minskning av antalet år med full hälsa. Det ökade antalet levnadsår har i huvudsak gällt år med lätt ohälsa (Folkhälsorapporten, 1997). Således kan konstateras att omsorgsbehoven hos de yngre pensio- närerna minskat, men att behoven hos de äldre pensionärerna utvecklas i stort sett proportionellt mot antalet. med utökningen av antalet platser i det särskilda boendet har det skett en fortlöpande förbättring av boendestandarden och denna förbättring har fortsatt . hade av landets kommuner inte fastställt något förbehållsbelopp i ordinärt boende och serviceboende. För det särskilda boendet var motsvarande andel . Förbehållsbeloppet i särskilt boende har ökat marginellt , medan nivån i ordinärt boende har minskat i flera kommuner. En förklaring härtill kan vara sänkningen av den rekommenderade socialbidragsnormen. I HINK-undersökningen frågades också de äldre om de hade behov av hemtjänst, men avstått från hjälp på grund av av- giften. av dem som anser sig ha behov av hjälp svarade att de avstår på grund av avgiften. De som avstått på grund av avgiften hade lägre genomsnittlig inkomst än de som avstått av andra skäl. har också inom ramen för projektet gjort en inventering i tre län av samtliga äldre som lämnat . Av de som lämnat av andra skäl än dödsfall eller flyttning till särskilt boende uppgav att de inte behövde hjälpen längre, nämnde missnöje med avgifter eller kvalitet som orsak till att de avsagt sig . De som uppgett missnöje med kvaliteten menade att de inte fått den hjälp de behövde, att de känt sig otrevligt bemötta och att de hade små möjligheter till inflytande över hjälpen. För ett fåtal personer, , hade hjälpen blivit indragen. överlämnade ett delbetänkande Brister i omsorg (SOU 1997:51). Utredningen har bland annat kartlagt anmälningar med avseende på brister i bemötande av äldre genom kon- takter med en rad olika offentliga organ. Utredningen konstaterade att antalet formella anmälningar som berör äldre är lågt jämfört med yngre personer och även i förhållande till att vårdkonsumtionen ökar med sti- gande ålder. Enligt utredningen är dock sannolikt mörkertalet angående faktiskt missnöje och upplevelser av brister i vård och omsorg stort. Utredningen har vidare haft omfattande kontakter med enskilda människor genom samtal, brev och personliga besök. De allra flesta kontakterna har förmedlat erfarenheter av ett bristfälligt bemötande, ibland diskriminerande behandling och övergrepp. Några få har tagit kontakt för att berätta om exempel på särskilt god vård och omsorg. Ett fåtal äldre har själva hört av sig om missförhållanden och de allra äldsta har ofta inte heller möjlighet att själv ta kontakt. Det går heller inte, enligt utredningen, att utesluta att många är rädda för att framföra kritik. I kartläggningsbetänkandet pekar utredningen ut ett flertal områden där det krävs förbättringar för att åtgärda brister i kvalitet och bemötande. Enskildas och anhörigas ställning i vården måste stärkas och förebyggande åtgärder i vid bemärkelse bl.a. systematisk kvalitetssäkring, utbildning, fortbildning och handledning, arbetsledning och arbetsorganisation måste utvecklas. Utredningen lämnade sitt slutbetänkande (Bemötandet av äldre, SOU 1997:170) . Detta innehåller förslag till åtgärder på de ovan angivna områdena. Förslagen omfattar bland annat förbättrad tillsyn och tydligare ansvarsförhållanden, höjd utbildningsnivå för arbetsledare, samordnad och omsorg, individuell vårdplanering mm. Förslagen behandlas i regeringens nationella handlingsplan för äldrepolitiken som överlämnas till med denna skrivelse. Prestationer Antalet vårdplatser inom akutsjukvården har minskat med och motsvarande uppgifter och ansvar har förts över på kommunerna. fick av ålderspensionärerna omsorg och vård. Andelen som får hjälp i det egna hemmet (ordinärt boende) har successivt minskat från år . Andelen i särskilt boende har varit i stort sett oförändrad , , om man inkluderar landstingens långvård (numera geriatriska avdelningar). Diagram 4.1 Utveckling av antalet ålderspensionärer med vård och hjälp i ordinärt och i särskilt boende, åldersfördelat, antal per 100 invånare i resp. åldersgrupp Finns i den tryckta versionen Av diagrammet framgår att det är de yngre pensionärerna som har fått minskad hjälp. Gruppen med hjälp har ökat starkt i antal, men ändå minskat som andel av samtliga pensionärer i denna åldersgrupp trots en utbyggnad av vården och omsorgen. Detta resultat är beroende av den kraftiga ökningen av antalet personer i befolkningen totalt. Tabell 4.1 Antal personer med vård och hjälp i ordinärt boende och i särskilt boende1 (antal per 100 invånare i samma åldersgrupp i parentes) 65-w Per 100 invånare 65-79 Per 100 invånare 80-w Per 100 invånare 1980 327 200 (24,0) 163 200 (14,9) 164 000 (62,3) 1992 278 300 (18,1) 93 500 (8,2) 184 900 (47,4) 1993 279 300 (18,2) 92 000 (8,1) 187 400 (47,1) 1994 277 900 (18,0) 89 400 (7,9) 188 500 (46,2) 1995 271 700 (17,6) 86 100 (7,6) 185 700 (44,8) 1996 260 200 (16,9) 80 200 (7,2) 180 000 (42,8) 1 Personer med vård och hjälp på sjukhem/långvård/geriatrik ingår samtliga år för att uppnå jämförbarhet före och efter ädelreformen. Källa: , Välfärdsfakta kompletterat med uppgifter för . Skillnaderna mellan kommunerna beträffande andelen pensionärer med vård och omsorg av samtliga ålderspensionärer är fortfarande stora och närmast oförändrade . Skillnaden mellan kommunerna varierar mellan och . Beträffande andelen av samtliga ålderspensionärer med hemhjälp i ordinärt boende är spridningen ännu större och har till och med ökat något . I av kommunerna låg denna andel mellan sex och . I den kommun, där andelen var högst, fick av de äldre hjälp i ordinärt boende mot endast en procent i kommunen med den lägsta andelen. I det särskilda boendet är förändringen liten . I den kommun, som har högst andel äldre i särskilt boende, får hjälp i denna boendeform mot i kommunen med den lägsta andelen. På samma sätt som när det gäller hjälpen i ordinärt boende har den totala spridningen ökat något . Diagram 4.2 visar att det inte finns något utpräglat samband i kommunerna mellan andelen som får hjälp i ordinärt boende och andelen som bor i särskilt boende. Diagram 4.2 Personer med vård och hjälp i ordinärt boende respektive i särskilt boende som andel av befolkningen 65-w år (en markering per kommun) Finns i den tryckta versionen Fördelningen av vårdtagarna mellan ordinärt och särskilt boende skiljer sig mellan olika kommuner. Andelen vårdtagare i ordinärt boende varierar i kommunerna mellan och av samtliga vårdtagare. , , låg motsvarande gränser mellan respektive .