prop · GL03120 · 1998-01-01 00:00:00 — Vad som närmast är aktuellt är om beteckningarna kan anses ha skydd enligt varumärkeslagen (1960:644) eller enligt lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar. 5.2.1 Varumärkesrättsligt skydd Med varumärke avses enligt 1 § varumärkeslagen ett särskilt känne- tecken för varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet. Ett varumärke kan enligt samma bestämmelse bestå av alla tecken som kan återges grafiskt, särskilt ord, inbegripet personnamn samt figurer, bokstäver, siffror och formen eller utstyrseln på en vara eller dess för- packning. Uppräkningen är inte uttömmande. När det gäller näringsverksamhet krävdes tidigare att den som ansökte om att få ett varumärke registrerat var näringsidkare. I samband med en ändring av varumärkeslagen ersattes dock detta krav med att varorna skall tillhandahållas i en näringsverksamhet (prop. 1994/95:59 s. 42). behöver således inte sökanden själv vara nä- ringsidkare. Med näringsidkare avses den som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art. Det krävs inte att verksamheten drivs i vinstsyfte. Även om syftet är att främja t.ex. ett välgörande eller annat ideellt ändamål kan utövaren vara att anse som näringsidkare. Detta är exempelvis fallet med ideella föreningar eller stiftelser som verkar för sitt syfte genom närings- verksamhet. Till näringsidkare räknas även fria yrkesutövare som advo- kater, arkitekter, fotografer, författare m.fl. Verksamhetens omfattning har inte någon betydelse för om verksamheten skall betraktas som nä- ringsverksamhet. Näringsutövningen behöver inte heller vara av mer sta- digvarande art. Skydd för varumärke uppkommer antingen genom registrering eller en användning som är så omfattande att kännetecknet blivit inarbetat. Ett kännetecken anses inarbetat när det är känt inom en betydande del av den krets som det riktar sig till. Kravet på kännedom innebär således att en viss andel av omsättningskretsen skall känna till ett kännetecken för att det skall anses inarbetat. Bedömningen av vad som är en betydande del får avgöras med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet (prop. 1994/95:56 s. 45). Uttalanden i lagens förarbeten talar för att gränsen ligger vid ungefär en tredjedel av dem som ingår i omsättningskretsen. För att ett varumärke skall anses känt krävs inte att de som ingår i om- sättningskretsen vet vem som är innehavare av varumärket. Det krävs endast att det är känt att märket kännetecknar en viss vara. En ytterligare förutsättning för att skydd skall uppkomma är att de till- frågade uppfattar märket just som ett varumärke, dvs. som en symbol för en viss näringsidkares varor och tjänster och inte som t.ex. en allmän beteckning för varans art och egenskaper, oavsett varans ursprung. Varumärkesskyddet är i princip lika omfattande oavsett om skyddet grundas på registrering eller inarbetning. För innehavaren av ett varu- märke är det dock ofta fördelaktigare att ha ett märke registrerat än att enbart förlita sig på inarbetning. 5.2.2 Krav på särskiljningsförmåga För att ett varumärke skall kunna registreras krävs enligt 13 § första stycket varumärkeslagen att det har särskiljningsförmåga. Med detta av- ses att märket kan särskilja innehavarens varor från andras. Det finns flera skäl till detta krav. Till att börja med anses endast så- dana kännetecken som har särskiljningsförmåga kunna uppfylla funktio- nen att individualisera innehavarens varor. Vidare har det inte ansetts lämpligt att en enskild aktör på marknaden skall kunna få ensamrätt att använda ord som endast anger en varas art eller beskaffenhet. Enligt den nämnda paragrafen, som framför allt tar sikte på ordmärken, skall inte sådana märken som uteslutande eller endast med mindre änd- ring eller tillägg anger varans art, beskaffenhet, mängd, användning, pris, geografiska ursprung eller tiden för dess framställande anses ha särskilj- ningsförmåga. Som exempel på ordmärken som vägrats registrering för att de be- dömts ange endast varans art, beskaffenhet eller användning kan nämnas WINDSURFER för segelbrädor (RÅ 1979 Ab 464), Aerobag för rese- effekter (RÅ 1980 Ab 287), Mat För Alla för vissa livsmedel (RÅ 1986 not 118) samt Skolabbet för bl.a. sportkläder (RÅ 1990 ref 85). Däremot kan suggestiva märken, dvs. märken som antyder någon egenskap hos varan, vara registrerbara. Exempel på detta är Smokeless för snus (RÅ 1974 ref 21). Bestämmelsen i 13 § första stycket utgör dock endast en presumtion som kan motbevisas. Det är således fullt möjligt för sökanden att få ett sådant märke registrerat om det visas att märket har fått en särskiljnings- förmåga genom en omfattande användning. Så var exempelvis fallet be- träffande . Ett annat exempel är Tranåspäls. Det skydd som ett registrerat eller inarbetat varumärke får innebär att ingen annan än innehavaren av kännetecknet får använda ett likadant kännetecken eller ett kännetecken som är förväxlingsbart med detta. Skyddet är som huvudregel begränsat till varor av samma eller liknande slag. Skyddet är inte begränsat i tiden, även om en registrering av ett va- rumärke måste förnyas för att skyddet skall bibehållas. Förnyelse kan dock ske hur som helst. Ett skydd som upp- kommit genom inarbetning upphör automatiskt när kännetecknet är allmänt känt. Den som använder ett kännetecken som är förväxlingsbart med ett skyddat varumärke kan vid vite förbjudas att fortsätta med intrånget. Vid oaktsamma eller uppsåtliga handlanden kan den som gör sig skyldig till intrång, förutom att bli ersättningsskyldig, även komma att dömas till straff. För straffansvar krävs dock att intrånget skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. 5.3 Har beteckningarna eller SFS ett varumärkesrättsligt skydd? och är inte registrerade som varumärken. Frågan är dock om de kan anses ha ett varumärkes- rättsligt skydd genom inarbetning. måste till att börja med anses vara tillhan- dahållen i en näringsverksamhet i den betydelse som avses i 1 § varu- märkeslagen. Det är vidare klart att kravet på att det skall vara fråga om tecken som kan återges grafiskt är uppfyllt. Beteckningarna torde vidare vara kända i hela landet av så gott som alla inom omsättningskretsen. Beteckningarna måste också uppfattas som symboler för en produkt som ges ut av staten (regeringen). Vad som är svårt att avgöra är emellertid om beteckningarna kan anses ha sådan särskiljningsförmåga som krävs enligt 13 §. Å ena sidan skulle det kunna hävdas att båda beteckningarna är sådana beskrivande beteck- ningar som uteslutande eller endast med mindre ändring anger varans art. De beskriver ju onekligen, och detta gäller i synnerhet den långa formen, att det är fråga om en samling av svenska författningar. Å andra sidan finns det flera olika författningssamlingar och enbart namnen Svensk för- fattningssamling och SFS ger inte någon närmare vägledning om vilka författningar som finns i just denna. Det skulle vidare kunna hävdas att , som enligt vad regeringen bestämt skall ges ut av en av rättscheferna i och ingen annan, redan av denna anledning borde anses ha särskiljningsförmåga. Som framgått ovan kan det anges omständigheter såväl för som mot att beteckningarna har fått ett varumärkesrättsligt skydd genom inarbetning. Frågan om det finns ett sådant skydd för båda beteckningarna eller någon av dem kan avgöras endast efter en prövning i domstol. Eftersom frågan inte har varit föremål för någon sådan prövning är det alltså osäkert om ett sådant skydd finns. 5.4 Lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar 5.4.1 Lagens tillkomst och tillämpningsområde Enligt lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar är det förbjudet att använda statsvapen, statsflagga eller annat statsemblem eller statlig kontroll- eller garantibeteckning i varu- märke eller annat kännetecken för varor och tjänster om det inte finns tillstånd för en sådan användning. Förbudet gäller endast användning i näringsverksamhet. Samma förbud gäller för andra beteckningar som hänsyftar på svenska staten och på det sättet ger kännetecknet en officiell karaktär, samt svenskt kommunalt vapen, vilket är registrerat. När det gäller statsvapen är skyddet extra starkt och omfattar användning över huvud taget och inte användning enbart som kännetecken för varor och tjänster. Skyddet för offentliga vapen har flera beröringspunkter med varumär- keslagstiftningen. Redan vid tillkomsten av varumärkeslag gällde att ett varumärke inte kunde registreras, om det innehöll offentliga vapen eller stämplar. Med detta avsågs statens och dess ämbetsverks vapen och stämplar, kommuners vapen samt främmande staters vapen, de sistnämnda dock endast då bestämmelsens tillämpning begärdes av ve- derbörande stat. I praxis ansågs dock att registrering kunde ske i de fall sökanden hade tillstånd att använda vapnet eller stämpeln. Detta gällde bl.a. för hovleverantörer. Genom en lagändring 1914 fastslogs generellt denna praxis genom ett tillägg i varumärkeslagen. har varit anslutet till för skydd av den industriella äganderätten. Vid en konferens i reviderades . Bland annat infördes en ny artikel om skydd för offentliga vapen m.m. Skyddet skulle omfatta unionsländernas vapen, flaggor och andra statsemblem samt av länderna antagna officiella kontroll- och garantimärken och stämplar samt även efterbildningar av nämnda beteckningar. För att möjliggöra anslutning till Paris- konventionens Haagtext infördes en lag om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar. Lagen omfattade samma beteckningar som den dåvarande varumärkeslagen. ersattes den gamla varumärkeslagen med en ny. Bestämmel- serna lag om skydd för vapen och vissa andra officiella be- teckningar anpassades till den nya varumärkeslagen genom en ny lag. Den nya lagen innebar dock inga större ändringar i sak. Den ersattes se- nare med den nuvarande lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar. Denna lag tillkom i samband med en ny lagstiftning om mönsterskydd och föranleddes närmast av en anpassning av de svenska bestämmelserna till vissa nya regler på det internationella planet. Någon saklig ändring i fråga om skyddet för vapen och andra officiella beteckningar i förhållande till de tidigare bestämmelserna åsyftades dock inte. 5.4.2 Omfattas beteckningarna och av skyddet? och omfattas inte av den inledande uppräkning av skyddande vapen och beteckningar som finns i 1 § (statsvapen, statsflagga eller annat statsemblem eller statlig kontroll- eller garantibeteckning). Frågan är alltså om eller SFS kan anses vara en sådan annan beteckning som hänsyftar på svenska staten och som därigenom ger kännetecknet en officiell karaktär. Som exempel på sådana beteckningar nämns i lagens förarbeten bl.a. domstolars och ämbetsverks sigill eller andra stämplar, de affärsdrivande verkens emblem, svenska ordnar samt mynt och penningsedlar. Vidare nämns ordet riks (prop. 1960:167 s. 220 ff och SOU 1958:10 s. 379). Som framgått i avsnitten 4.2 och 4.3 finns bestämmelser om i såväl lag som förordning. Det skulle kunna hävdas att denna reglering, som sammantaget är förhållandevis omfattande och detaljerad, i sig skulle kunna anses innebära att beteckningarna och uppfattas som hänsyftande på svenska stat- en och att de därigenom skulle ha en sådan officiell karaktär som avses i lagen. Å andra sidan har lagen tillkommit för att skydda beteckningar av i huvudsak annat slag än de nu aktuella och något direkt stöd för att dessa beteckningar skulle omfattas av lagen kan inte heller utläsas av lagens förarbeten. Till detta kommer att lagen, som sanktioneras genom en straffbestämmelse, måste tolkas med restriktivitet. Övervägande skäl får sammantaget anses tala för att beteckningarna och inte omfattas av lagens skydd. 6 Behovet av en reform Regeringens bedömning: Det finns ett behov av ett rättsligt skydd för beteckningen och dess förkortning SFS. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 29 f.). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, däribland , , , , , , samt Tidningsutgivarna har delat promemorians bedöm- ning eller inte haft några synpunkter på den. De remissinstanser som haft en annan bedömning har i huvudsak ansett att befintliga lagar får anses ge ett tillräckligt skydd för beteckningarna och . Några remissinstanser, däribland och Kon- sumentverket, anser att de skäl som åberopas för den föreslagna lagen har giltighet också för övriga författningssamlingar som omfattas av lagen (1973:633) om kungörande av lagar och andra författningar (kungörandelagen) och att lagen bör omfatta även dessa. Skälen för regeringens bedömning Var och en måste veta om en författningssamling är den officiella ut- gåvan Genom att besluta lagar och förordningar ger och regeringen normer som blir bestämmande för myndigheters och enskildas hand- lande. Innan sådana författningar blir gällande måste de kungöras enligt bestämmelserna i kungörandelagen. Lagar och förordningar skall som regel kungöras i publikationen . Lagstiftningen utgör en av hörnstenarna för ett ordnat och organiserat samhällsliv. Den reglerar det offentligas verksamhet och förhållandet mellan det offentliga och enskilda samt mellan enskilda inbördes. Den svenska rättsordningen bygger på principen att varje medborgare känner till de lagar och andra författningar som har beslutats av och regeringen och som har kungjorts enligt bestämmelserna i kungörande- lagen. kan en författning som inte har kungjorts på föreskrivet sätt normalt inte tillämpas mot den som saknar vetskap om författningen (prop. 1975/76:112 s. 61 f.). Det som var och en på detta sätt förutsätts känna till är, vad gäller lagar och förordningar, författningarna som de har kungjorts officiellt i . Det är alltså viktigt för var och en att veta om en viss författningssam- ling utgör den officiella utgåvan av eller ej. I kungörs som nämnts lagar och förord- ningar beslutade av respektive regeringen. Svensk författ- ningssamling innehåller således de viktigaste och mest centrala författ- ningarna. Tilltron till denna författningssamling får inte tillåtas minska genom att beteckningarna och används för andra samlingar av författningar som på olika sätt inte stämmer över- ens med den officiella utgåvan. Flera författningssamlingar publiceras nu med underlag från databaser och skanning Mot bakgrund av principen att var och en förutsätts känna till innehållet i de författningar som har kungjorts i är be- stämmelsen i upphovsrättslagen om att författningar inte är förenade med upphovsrätt, och som syftar till att värna allmänhetens fria tillgång till författningar, särskilt viktig. Avsaknaden av upphovsrätt för författningar innebär att var och en t.ex. fritt kan kopiera eller skanna innehållet från Svensk författnings- samling för att exempelvis ge ut och sälja exemplar av egna författnings- samlingar. Denna möjlighet utnyttjas också. har således flera företag och enskilda börjat sprida författningar såväl i tryckt form som elektroniskt via Internet. I något fall hämtas underlaget genom kopi- ering eller skanning av författningarna som de har tryckts och kungjorts i . I andra fall hämtas materialet i elektronisk form från någon databas tillgänglig via Internet, ofta från publika databaser, , som bl.a. innehåller material från Regerings- kansliets fulltextdatabas . Som exempel på en samling som framställs genom att materialet kopi- eras eller skannas från författningarna som de har kungjorts i Svensk för- fattningssamling kan nämnas den samling av författningar som ger ut under beteckningen . Med anledning av detta utgivande väckte för övrigt Fakta Informationsförlag, som ansvarar för tryckning, försäljning och distribution av , talan mot vid . Fakta, som grundade sin talan på marknadsföringslagen, yrkade bl.a. att tingsrätten vid vite skulle förbjuda att i sin marknadsföring an- vända beteckningarna , författnings- samling , eller omskrivningar av dessa beteck- ningar. I en dom lämnade tingsrätten käromålet i denna del utan bifall. Tingsrätten biföll dock Faktas talan i ett visst annat avseende (mål nr T 8-1241-96). Domen har inte överklagats. Som exempel på en samling av författningar som framställs genom att materialet hämtas i elektronisk form kan nämnas Projekt , som på Internet publicerar över 6 000 lagar och andra författningar. Samlingen betecknas Projekt författningssamling. Därutöver har det kunnat konstateras att det förekommer samlingar av författningar på flera privata s.k. hemsidor på Internet där författningar via länkar presenterats under beteckningen . I ett antal fall där privat publicering sker av sådana författningar som har kungjorts i , presenteras dock författning- arna under någon annan beteckning än , ofta med en hänvisning till den källa som materialet har hämtats ifrån. Ett exempel på detta är företaget utgivning av (). Det får förmodas att en sådan elektronisk publicering och spridning av bl.a. författningar som har nämnts ovan kommer att öka i takt med den tilltagande användningen av Internet. Det är angeläget att bara den officiella utgåvan betecknas Svensk för- fattningssamling I databasen , som har tillkommit i första hand för Regeringskansli- ets interna behov, presenteras författningarna i sin helhet med gjorda till- lägg och ändringar (konsoliderad form). Innehållet i databasen är inte föremål för något trycklovsförfarande och utgör inte någon officiell ver- sion av författningarna. finns också vissa kvalitetsbrister i data- basen. I den användning av beteckningarna och som förekommer för samlingar av författningar presenteras författningarna ofta i konsoliderad form, dvs. som de ser ut efter gjorda tillägg och ändringar. Dessa samlingar skiljer sig alltså redan på detta sätt från den officiella versionen av . Det är vidare klart att det finns en risk för att författningarna, oavsett på vilket sätt och i vilken form de presenteras, också i övrigt kan skilja sig från den offici- ella versionen. Hur som helst har den som ansvarar för utgivandet av den officiella versionen ingen möjlighet att kontrollera och garantera riktig- heten av innehållet i privata författningssamlingar. Det är i och för sig angeläget att innehållet i författningar och andra rättskällor sprids till allmänheten i så stor omfattning som möjligt. Detta gäller även bearbetade versioner. Sådana versioner är ofta värdefulla verktyg såväl för den praktiskt verksamme juristen som för den rätts- sökande allmänheten. Den privata spridning av författningar och andra rättskällor som förekommer , både i tryckt och elektronisk form, är därför i sig av godo och bör på inget sätt motarbetas. Denna spridning av författningar får dock inte tillåtas ske på vilka vill- kor som helst. Som framgått är den samling av författningar där lagar och förordningar som har beslutats av riks- dagen och regeringen som regel skall kungöras. Mot bakgrund av kravet på och rättsverkningarna av kungörande är det angeläget att det skapas förutsättningar för allmänheten att veta vilken författningssamling som är den officiella och som allmänheten alltså förutsätts känna till innehållet i. Det säger sig självt att det för en ganska stor del av den rättssökande all- mänheten inte kan vara så lätt att veta vilken version som är den offici- ella om alla författningssamlingar, oavsett utgivare, tillåts ha beteck- ningen eller SFS. Den fria spridningen av författningar under beteckningarna Svensk för- fattningssamling och SFS som börjat förekomma , ofta med delvis annat innehåll än den officiella versionen, innebär enligt vår mening en risk för att tilltron till den officiella versionen kan minska. Detta gör det angeläget att på något sätt markera vilken författ- ningssamling som är den officiella. Vi anser därför, i likhet med en stor majoritet av remissinstanserna, att det finns ett behov av att ge beteck- ningen och dess kortform SFS ett rättsligt skydd. Skall myndigheternas författningssamlingar också omfattas? Enligt och gäller de skäl som åbe- ropas i promemorian inte bara för utan även för de övriga författningssamlingar som omfattas av kungörandelagen. Regeringen delar i princip denna bedömning. Det är vanligt att lagar och förordningar kompletteras genom föreskrifter beslutade av centrala myn- digheter. Sådana föreskrifter, som beslutas med stöd av bemyndigande från och regeringen, utgör den största mängden författningar i . Författningar beslutade av sådana myndigheter är således en viktig länk i normgivningskedjan. Det kan vara väl så viktigt att förebygga att allmänheten vilseleds om vad som är det officiella författningstrycket när det gäller sådana före- skrifter som när det gäller lagar och förordningar beslutade av respektive regeringen. Å andra sidan innehåller Svensk författningssam- ling sådan grundläggande rättsinformation som det måste sägas vara sär- skilt angeläget att åstadkomma ett skydd för. Till detta kommer att det saknas tillräckligt underlag för att ta ställning till en re- form vad gäller de övriga författningssamlingar som omfattas av kungö- randelagen. Skyddet skall därför tills vidare begränsas till att avse . Detta utesluter dock inte att regleringen kan komma att få den generella omfattning som och har föreslagit. 7 Hur kan ett rättsligt skydd åstadkommas? Regeringens förslag: och dess förkortning SFS ges ett rättsligt skydd i en särskild lag. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se pro- memorian s. 33 f.). Remissinstanserna: Av den majoritet av remissinstanserna som anser att det finns ett behov av en reform anser samtliga att beteckningarna och skall ges ett rättsligt skydd i en sär- skild lag. Två av dessa, och , anser att skyddet skall åstadkommas genom ändring i befintliga lagar. Skälen för regeringens förslag: Det växande utbudet av information och den spridning av författningar som sker på olika sätt och som vi har redogjort för under avsnitt 6 gör det enligt vår bedömning nödvändigt att markera att och är de officiella beteck- ningarna för de lagar och förordningar som beslutats av och regeringen. Det är angeläget att beteckningarna ges ett tydligt och väl avgränsat skydd. Ett sådant skydd bör skapas genom lagstiftning. Ett par remissinstanser har föreslagit att ett sådant skydd skall arbetas in i någon befintlig författning. Majoriteten har dock delat promemorians bedömning att beteckningarna skall ges ett skydd i en särskild lag. Det enklaste sättet att skydda beteckningarna skulle vara att göra ett tillägg i någon befintlig författning. Vad som i första hand kan framstå som en lämplig lösning är att göra ett tillägg till lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar. Den lagen inne- håller bestämmelser om skydd för beteckningar som på samma sätt som och syftar på svenska staten och därige- nom ger beteckningarna en officiell karaktär. Att föra in ett skydd för och i den la- gen skulle emellertid vara förenat med flera svårigheter. För det första tar den lagen endast sikte på förfaranden som förekommer i näringsverk- samhet. Som kommer att anges i avsnitt 8 bör emellertid skyddet för be- teckningarna omfatta användning även i andra sammanhang. Ytterligare en komplikation är att den lagen endast innehåller böter som sanktions- form. Som vi kommer att redogöra för i avsnitt 9 anser vi dock inte att det bör införas en straffrättslig sanktion för överträdelse av lagens för- bud. Vi anser sammantaget inte att det är lämpligt att föra in ett skydd för beteckningarna och i lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar. anser att en ändring skall göras i lagen (1960:729) om upp- hovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen) på så sätt att författningar, till skillnad från , kommer att omfattas av upphovs- rätt. Den som trycker eller på annat sätt sprider och mångfaldigar en för- fattning skulle enligt tvingas att ange upphovsmannens (utgivarens av ) namn.