prop · GL03116 · 1998-01-01 00:00:00 — Remissinstanserna: Remiss I innehöll en enkätfråga i avsnittet Rättslig reglering, fråga 22, som gällde om det skall inrättas ett särskilt organ inom som prövar överklaganden i den ut- sträckning som kyrkomötet bestämmer att beslut får överklagas. En klar majoritet av remissinstanserna har ställt sig bakom förslaget. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 22 Samtliga domkapitel och stiftssamfälligheter anser att förslaget bör genomföras. Bland flerpastoratssamfälligheterna är positiva. När det gäller pastorat och församlingar är andelen positiva något lägre, 94 . Justitiekanslern anser att kravet på att det skall finnas juridisk kompetens i överprövningsinstansen bör komma till uttryck i lagen. Kammarrätten i menar att den föreslagna bestämmelsen från rättssäkerhetssynpunkt kommer att ha ringa eller intet värde, eftersom den inte innehåller några preciseringar om vilken typ av beslut som skall kunna överklagas, om sammansättning och tillsättning av det organ som skall svara för prövningen av överklagade beslut samt om vilka som har rätt att överklaga. Enligt Kammarkollegiet är det inte befogat att i lag reglera att inomkyrkliga beslut skall överprövas av ett särskilt inrättat organ. påpekar att kyrkomöte fäste särskild vikt vid att lagen om skall innehålla bestämmelser om ett kyrkligt överprövningsorgan, så att dess oberoende garanteras. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag: Som regeringen uttalat i föregående avsnitt bör det finnas möjlighet att få beslut som avser den inomkyrkligt reglerade handlingsoffentligheten överprövade. Lagen om bör därför innehålla en bestämmelse om att beslut som innebär att någon inte får ta del av handlingar som omfattas av den inomkyrkligt reglerade handlingsoffentligheten skall kunna överprövas. En sådan prövning bör ske på det sätt som bestämmer. Rätten till överprövning bör givetvis gälla i förhållande till alla som skall ha rätt att ta del av handlingarna, dvs. i förhållande till var och en oberoende av t.ex. kyrkotillhörighet och medborgarskap. Det bör finnas ett särskilt juridiskt kompetent organ inom som ytterst prövar sådana frågor. Möjligheten att kunna få beslut överprövade är en förutsättning för att grundläggande demokratiska värderingar skall få genomslag inom även . Det är därför av betydelse att också andra beslut inom kyrkan än de som avser handlingsoffentlighet kan överprövas. Mot bakgrund av att en av reformens utgångspunkter är att själv skall få reglera sina angelägenheter, bör det dock vara kyrkan som bestämmer i vilken utsträckning som detta skall vara möjligt. Av samma skäl måste det också vara kyrkan själv som utformar det inomkyrkliga överprövningssystemet. När det gäller det särskilda organ som skall inrättas anser regeringen i likhet med Justitiekanslern att kravet på juridisk kompetens bör komma till uttryck i lagen. Detta är motiverat med hänsyn till att det blir detta organs uppgift att ytterst pröva frågor som avser den inomkyrkligt reglerade handlingsoffentligheten. Det är rimligt att också andra frågor, som enligt vad bestämmer kan överprövas, ytterst prövas av detta organ. 6.7 Skyldighet att lämna uppgifter Regeringens förslag: skall till det statliga registret för registrerade trossamfund lämna uppgifter om stadgar, indelning i församlingar, kyrkliga samfälligheter och stift samt de personer som ingår i styrelser eller motsvarande organ eller annars är behöriga att företräda och dess församlingar, kyrkliga samfälligheter och stift. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remiss I innehöll en enkätfråga i avsnittet Rättslig reglering som är aktuell i detta sammanhang, fråga 17. gällde skyldigheten att lämna uppgifter om stadgar, indelning och behöriga företrädare. En mycket stor majoritet av remissinstanserna anser att förslaget bör genomföras. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 17 Samtliga flerpastoratssamfälligheter och stiftssamfälligheter utom stiftssamfällighet är positiva till förslaget. Även samtliga domkapitel anser att förslaget bör genomföras. Endast 10 av pastoraten och 28 av församlingarna är negativa. Också en större del av remissinstanserna utanför ställer sig positiva. () framhåller att det är mycket betydelse- fullt för statistikens kontinuitet att uppgiftslämnarskyldigheten fastställs. Om förslaget genomförs kan, enligt SCB, statens kostnader för statistik minimeras. anser att det bör göras undantag från skyldigheten att registrera behöriga företrädare för församlingar och samfälligheter. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag: En utgångspunkt för principbeslut är att även efter relationsändringen kommer att ha ansvaret för den helt övervägande delen av begravningsverksamheten i landet. Vidare innebär principbeslutet att finansieringen av begravningsverksamheten skall vara lokalt förankrad. De som inte tillhör kommer att betala en lokalt beslutad begravningsavgift (se prop. 1995/96:80 s. 30 ff.). För att denna avgift praktiskt skall kunna tas emot av skattemyndigheterna är det nödvändigt att staten känner till hur församlingsindelningen ser ut också efter relationsändringen. Som SCB framhållit har församlingsindelningen vidare stor betydelse för statistikens kontinuitet. Den förekommer i en mängd register i samhället. Det skulle kunna medföra ökade kostnader för staten om församlingsindelningen inte kan fortsätta att användas i registren. I avsnitt 5.4 har regeringen behandlat frågan om vad som skall registreras för de trossamfund som väljer att registrera sig enligt den föreslagna lagen om trossamfund. För dessa trossamfund och deras organisatoriska delar omfattar registreringen namn och stadgar samt de personer som ingår i styrelsen eller motsvarande organ eller annars är behöriga att företräda trossamfundet. Vidare skall styrelseledamöters och företrädares postadress och personnummer registreras. Mot denna bakgrund bör även , dess församlingar, kyrkliga samfälligheter och stift finnas i ett statligt register för registrera- de trossamfund. På detta sätt blir registret fullständigt. Den främsta anledningen till att och dess olika delar skall finnas i registret är dock att skapa ordning och reda i affärslivet och samhället i stort. Det bör därför föreskrivas en skyldighet för att lämna uppgifter till det statliga registret om stadgar, indelning, styrelseledamöter och andra behöriga företrädare på motsvarande sätt som för övriga trossamfund som använder sig av den nya associations- formen. Det finns inte anledning att göra undantag från skyldigheten att registrera behöriga företrädare för församlingar och kyrkliga samfälligheter som församlings- och pastorats- förbund föreslagit. När förändringar sker av någon av de registrerade uppgifterna bör detta anmälas till registreringsmyndigheten. Som anförs i avsnitt 5.4 bör de kostnader som uppstår för registreringsförfarandet och för att hålla registret i princip belasta trossamfunden. Föreskrifter om avgifter i registreringsärenden bör meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Avgifterna bör baseras på självkostnadsprincipen. 6.8 Tystnadsplikten Regeringens förslag: Den straffsanktionerade bestämmelsen om tystnadsplikt upphör att gälla i och med relationsändringen, vilket innebär att frågan om tystnadsplikt för präster får regleras inomkyrkligt. För uppgifter som anförtrotts före relationsändringen skall dock den straffsanktionerade tystnadsplikten fortsätta att gälla. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remiss I innehöll en enkätfråga som berör detta avsnitt, fråga 23. Den handlade om prästernas tystnadsplikt. En klar majoritet har ansett att förslaget bör genomföras. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 23 Bland stiftssamfälligheterna är andelen positiva . När det gäller flerpastoratssamfälligheter är andelen positiva större, . För pastoraten och församlingarna är motsvarande andelar . Statliga myndigheter tar till stor del inte ställning, . i menar att den lagstadgade tystnadsplikten bör gälla även efter relationsändringen. anser att tystnadsplikten måste kvarstå även efter när det gäller det som framkommit vid bikt eller enskild själavård före utgången av . församlingsnämnd och dom- kapitlen i , , , och menar att tystnadsplikten bör vara lagstadgad och straffsanktionerad också efter relationsändringen. anser att förslaget är en naturlig följd av relationsförändringen och att det därför inte finns något att erinra mot det. Trots detta förslår att nuvarande lagregler om tystnadsplikt bibehålls och ingår i lagen om eller om denna ordning inte väljs att det av övergångsreglerna framgår att den tystnadsplikt som gällt till och med består för vad som erfarits . Liknande synpunkter framförs också av . anser att den präst som mottagit förtroenden under tystnadsplikt före skall vara bunden av tystnadsplikt också därefter. kyrkomöte: Den balans mellan självständighet för och delvis bibehållen offentligrättslig reglering som beslut innebär skulle förskjutas om nuvarande tystnadspliktsregler kvarstår. Dessutom skulle ämbetstillsynen i dessa delar i stor utsträckning komma att överlämnas till statliga organ. Det som avhåller en präst från brott mot tystnadsplikten är sannolikt i första hand inte risken för straff utan den trohet mot kyrkans lära och de prästerliga förpliktelserna som prästen åtagit sig genom sin vigning. En ytterligare faktor som för den enskilde prästen säkerligen väger tyngre än risken för straff är prästens lojalitet mot sin konfident, som kan lida skada om prästen bryter mot sin tystnadsplikt. Det föreligger inte skäl att påfordra lagstiftning om tystnadsplikt för präster utöver vad regeringen föreslår. Skälen för regeringens förslag: Regler om prästers tystnadsplikt fanns kyrkolag. Enligt den nuvarande kyrkolagen gäller tystnadsplikt för den som är eller har varit behörig att utöva det kyrkliga ämbetet som präst i i fråga om uppgifter som han eller hon därvid har erfarit under bikt eller enskild själavård (36 kap. 1 §). För präster (och de som intar motsvarande ställning) i andra trossamfund finns det inte någon motsvarande reglering. I 36 kap. 5 § finns bestämmelser som innebär att det råder förbud för präster i att vittna om sådant som erfarits under bikt eller enskild själavård. Av detta följer att prästens tystnadsplikt har ovillkorligt företräde framför vittnesplikten (jfr prop. 1979/80:20 s. 8). Även för präster (och de som intar motsvarande ställning) i andra trossamfund än gäller enligt den nämnda bestämmelsen förbud att vittna om uppgifter som erfarits vid bikt eller enskild själavård. När detta vittnesförbud för präster i andra trossamfund än infördes uttalade Lagrådet att bestämmelsen bör tillämpas i överensstämmelse med vad som kan anses gälla för präst inom (prop. 1960:85 s. 49). Tystnadsplikten för präster i anses vara absolut (se prop. 1960:85 s. 37 och prop. 1996/97:97 s. 10 f.). Det innebär att det inte kan göras något undantag från den ens om det står klart att skada inte kan uppkomma i det enskilda fallet. Den som samtalat med prästen kan inte heller lösa denne från tystnadsplikten (jfr beslut ). Den som uppsåtligen bryter mot tystnadsplikten skall dömas för brott mot tystnadsplikt till böter eller fängelse i högst (20 kap. 3 § ). Har gärningen begåtts av oaktsamhet skall straffet bestämmas till böter. I ringa fall skall det inte dömas till ansvar. En utgångspunkt för regeringens förslag är att stat kyrkareformen skall leda till en ökad likställighet mellan olika trossamfund. Denna utgångspunkt, som dessutom ligger i linje med de grundsatser som principen om religionsfrihet vilar på, bör få genomslag också när det gäller tystnadsplikt. Principiellt finns det två tänkbara lösningar som kan leda till ökad likställighet. Antingen utvidgas området för den lagstadgade tystnads- plikten till att gälla präster inom alla trossamfund eller så avskaffas den lagstadgade tystnadsplikten för präster. Att utvidga området för tystnadsplikten till att gälla präster inom alla trossamfund är inte tänkbart. Vid relationsändringen skall församlingarnas och de kyrkliga samfällig- heternas kommunstatus upphöra. skall lämna det allmänna och kyrkans präster skall inte längre ha statligt reglerade tjänster. Det hinder mot en privaträttslig reglering av tystnadsplikten som finns med den nuvarande ordningen existerar då inte längre. Utredningen har föreslagit att den straffsanktionerade bestämmelsen om tystnadsplikt för präster skall upphävas tillsammans med övriga delar av kyrkolagen och inte ersättas. En klar majoritet av remissinstanserna är positiva till förslaget. Någon närmare undersökning av hur den lagreglerade tystnadsplikten uppfattas av allmänheten, dvs. om lagregleringen har någon avgörande betydelse i fråga om de förtroenden som lämnas, har inte gjorts. Det går därför inte att dra några slutsatser i detta hänseende. Som kyrkomötet framhållit är det sannolikt i första hand inte risken för straff utan den trohet mot kyrkans lära och de prästerliga förpliktelserna som prästen åtagit sig genom sin vigning som avhåller prästen från brott mot tystnadsplikten. Att tystnadsplikten har sitt ursprung i bikten och att den i grunden är teologiskt motiverad torde stå utom allt tvivel. Mot denna bakgrund anser regeringen att tystnadsplikten för präster främst bör uppfattas som en inomkyrklig angelägenhet. Den lagstadgade tystnadsplikten bör därför upphävas. Detta innebär att frågan om tystnadsplikt får regleras av kyrkan själv på motsvarande sätt som frågan hanteras inom flertalet andra trossamfund. Att bryta mot tystnadsplikten vid bikt eller enskild själavård kommer således inte att vara kriminaliserat efter relationsändringen. Ingripanden mot en präst som åsidosätter en av trossamfundet utfärdad regel om tystnadsplikt får i stället ske inom trossamfundet. Beroende på trossam- fundets egen reglering kan det ytterst bli fråga om rättsliga ingripanden med stöd av civilrättsliga (arbetsrättsliga) regler. För del torde det i så fall handla om förlust av ämbetet. Med hänsyn till de personer som anförtrott sig åt en präst i vetskap om att det finns en lagreglerad tystnadsplikt som är straffsanktionerad, är det inte rimligt att avkriminaliseringen också träffar dessa förtroenden. För uppgifter som anförtrotts före relationsändringen bör därför den lag- stadgade tystnadsplikten fortsätta att gälla. Utredningen har också föreslagit vissa följdändringar i bestämmelser om vittnesförbud. Regeringen avser att återkomma till den frågan . 6.9 Rätt till ledighet för förtroendevalda Regeringens förslag: Ledamöter och ersättare i beslutande försam- lingar hos organisatoriska delar samt ledamöter och ersättare i kyrkomötet har fram till och med rätt till den ledighet från sina anställningar som behövs för uppdragen. Detsamma gäller de personer som ingår i en styrelse eller motsvarande organ inom . Utredningens förslag: Det skall inte finnas någon lagstadgad rätt till ledighet för förtroendevalda inom efter relations- ändringen. Remissinstanserna: Remiss I innehöll inte någon särskild enkätfråga avseende rätten till ledighet för förtroendevalda. Ett antal inomkyrkliga remissinstanser har emellertid tagit upp frågan i sina yttranden. pekar på att kyrkomöte framhöll det angelägna i att den lagreglerade rätten till ledighet kvarstår. Central- styrelsen anser att utformningen av bestämmelser om rätten till ledighet för förtroendeuppdrag bör övervägas och hänvisar därvid till statens krav på att skall ha en demokratisk organisation och bedriva en rikstäckande verksamhet. Även domkapitlen i , och samt framför liknande synpunkter. i menar vidare att rätten till ledighet bör gälla alla trossamfund eftersom principbeslutet innebär att såväl som andra trossamfund skall ges stabila förutsättningar för sin verksamhet. i hänvisar till att det finns en rätt till ledighet för fackligt arbete. Sammanlagt omkring 150 församlingar, pastorat och samfälligheter har berört frågan om rätt till ledighet för förtroendevalda och betonat betydelsen av att denna rätt finns kvar även fortsättningsvis. Bland dessa finns och Hällefors-Hjulsjö kyrkliga samfälligheter, samt , och församlingar. kyrkomöte: Med hänsyn till den särställning som får genom lagregleringen av kyrkans demokratiska uppbyggnad, rikstäckande verksamhet och ansvar för begravningsverksamheten, bör det finnas en lagreglerad rätt till ledighet för förtroendeuppdrag. Skälen för regeringens förslag: Den nu gällande rätten till ledighet för kyrkokommunala förtroendeuppdrag infördes efter förebild från den rätt till ledighet som funnits för förtroendevalda i borgerliga kommuner och landstingskommuner . I kyrkolagen finns det föreskrifter om rätt till ledighet från anställning för förtroendevalda på lokal och regional nivå (12 kap. 10 § samt 24 kap. 6 §, 25 kap. 8 § och 26 kap. 5 §). Däremot innehåller kyrkolagen inte några bestämmelser om rätt till ledighet för uppdrag på nationell nivå. Inte heller finns det beträffande kyrkomötet någon motsvarighet till bestämmelsen i 4 kap. 6 § regeringsformen, som innebär att uppdraget som ledamot (eller ersättare) i tar över skyldigheten att fullgöra tjänst eller uppdrag som inte låter sig förenas med ledamotsuppdraget. När kyrkolagen upphävs i och med relationsändringen, upphör också den lagstadgade rätten till ledighet för fullgörande av kyrkliga förtroendeuppdrag. Enligt utredningens bedömning bör det inte finnas någon motsvarande reglering om rätt till ledighet för förtroendevalda inom i fortsättningen. Ett antal inomkyrkliga remiss- instanser har tagit upp frågan i sina yttranden och därvid betonat betydelsen av att denna rätt finns kvar efter relationsändringen. Bland annat har hänvisats till att det i den föreslagna lagen om särskilt skall föreskrivas att skall ha en demokratisk organisation och rikstäckande verksamhet. Enligt regeringens förslag skall det i lagen om anges vad som behövs för att kyrkan skall anses behålla sin nuvarande identitet. Utgångspunkt när kyrkans identitet preciseras är naturligen kyrkans egen uppfattning. Beskrivningen av som en öppen folkkyrka med demokratisk uppbyggnad och rikstäckande verksamhet stämmer överens med den syn på sig själv som kyrkan ger uttryck för (jfr avsnitt 6.1). Det är av stor vikt att det skapas goda förutsättningar för en fungerande demokrati inom . Vid relationsändringen upphör församlingarnas och de kyrkliga samfälligheternas kommunstatus och därmed också karaktären av tvångssammanslutning. förtroendevalda kan därefter inte utan vidare jämföras med förtroendevalda i de borgerliga kommunerna eller i landstingen. Skäl kan alltså i och för sig anföras mot ett bibehållande av rätten till lagstadgad ledighet. Regeringen föreslog i skrivelsen till kyrkomötet att det inte skulle finnas någon sådan rätt. När det gäller en historisk reform av detta slag ändrade relationer mellan staten och är det emellertid viktigt att de förslag som lämnas är brett och fast förankrade i samhället och inom , särskilt i de frågor som är av grundläggande karaktär. Stat kyrkaarbetet har därför bedrivits under stor öppenhet och med bredast möjliga deltagande och processen har präglats av stor enighet i de frågor som har varit aktuella. Förutom beträffande rätten till ledighet för förtroendevalda inom har kyrkomötet ställt sig bakom samtliga de förslag som regeringen har lämnat. Med hänsyn till intresset av samsyn i framförallt de grundläggande frågorna i stat kyrkaprocessen och till den vikt som kyrkomötet har lagt vid frågan finner regeringen att det finns skäl att föreslå att det skall finnas rätt till ledighet för förtroendevalda inom fram till och med . En sådan lösning är rimlig också med tanke på att omställningen skulle underlättas för . Det finns dock mot bakgrund av principen om ökad likställighet mellan trossamfund inte skäl att föreslå en permanent rätt till ledighet för förtroendeuppdrag inom , utan rätten till ledighet bör begränsas till en tidsperiod . kan ytterligare erfarenheter vinnas av hur den utsträckta rätten till ledighet har fungerat inom . Rätten till ledighet bör gälla för ledamöter och ersättare i beslutande församlingar hos organisatoriska delar, dvs. dess församlingar, kyrkliga samfälligheter och stift, samt vidare för ledamöter och ersättare i kyrkomötet. Det är vidare rimligt att rätten till ledighet omfattar även de personer som ingår i en styrelse eller motsvarande organ. 6.10 Särskilda övergångsbestämmelser Regeringens förslag: En särskild lag om införande av lagen (1999:000) om stiftas. Kyrkolagen (1992:300) och vissa andra lagar på det kyrkliga området upphävs. Församlingarnas och de kyrkliga samfälligheternas rättigheter och skyldigheter övertas vid relationsändringen av motsvarande församling, kyrkliga samfällighet eller stift. Stiftelser som vid utgången av förvaltas av en församling eller en kyrklig samfällighet förvaltas av motsvarande enhet också i fortsättningen. Detsamma gäller om en församling eller kyrklig samfällighet har till uppgift att utse styrelseledamöter i en sådan stiftelse. Ärenden som vid relationsändringen, enligt lag eller förordning, handläggs hos pastor, pastorsämbetet, kyrkoherde, kontraktsprost, biskop, domkapitel, i , , , eller skall överlämnas till för fortsatt handläggning. Kyrkomötet har vid sammanträde de befogenheter, med avseende efter relationsändringen som följer av lagen om trots bestämmelserna i kyrkolagen. En motsvarande bestämmelse gäller för församlingar, kyrkliga samfällig- heter och stift sedan det blivit klart vilka dessa är genom anmälan till det statliga registret. Utredningens och Kammarkollegiets förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har berört de föreslagna övergångsbestämmelserna i sina yttranden. efterlyser ett förtydligande av vad som gäller för de offentligrättsliga rättigheterna och skyldigheterna, bl.a. frågor om skattskyldighet. ifrågasätter om det inte för andra myndigheter inom , däribland , torde ha uppkommit förpliktelser och rättigheter som bör fortsätta att gälla efter relationsändringen. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag: För att genomföra reformen om ändrade relationer mellan staten och krävs, förutom sedvanliga övergångsbestämmelser om ikraftträdande och upphävande av vissa lagar, särskilda övergångsbestämmelser. Utredningen har föreslagit att det, med hänsyn till omfattningen av de övergångsbestämmelser som behövs, bör stiftas en särskild lag om införande av lagen om . Regeringen gör samma bedömning. Enligt principbeslut skall reformen träda i kraft . Det är vidare förutsatt att ett antal lagar skall upphävas i samband med att reformen genomförs. Hit hör till att börja med kyrkolagen (1992:300), lagen (1992:301) om införande av kyrkolagen och lagen (1951:691) om viss lindring i skattskyldigheten för den som icke tillhör . Vidare bör lagen (1972:704) om kyrkofullmäktigval, m.m. och som berörts i avsnitt 6.3.2 lagen (1992:288) om medlemskap i icke-territoriella församlingar upphävas. I avsnitt 5.6 har regeringen gjort bedömningen att lagen om trossamfund bör innehålla en bestämmelse som klargör vad som händer med rättigheter och skyldigheter i samband med att ett trossamfund byter associationsform. Även för del är det befogat med en bestämmelse som klargör vad som händer med rättigheter och skyldigheter i samband med den förändring av rättslig form som sker vid relationsändringen. En sådan bestämmelse bör innebära att ansvaret för skyldigheter som åvilar någon av församlingar eller kyrkliga samfälligheter följer med vid övergången från kyrkokommun till den nya associationsformen. Vad som avses är skyldigheter av civilrättslig art, som utredningen föreslagit, men även vissa skyldigheter av offentligrättslig art, exempelvis skattskyldighet. Efter relationsändringen gäller skyldigheterna alltså för motsvarande församling, kyrkliga samfällighet eller stift.