prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — En markanvändning, där någon mänsklig aktivitet inte bedrivs, men där det finns risk för att den leder till utsläpp eller någon annan form av olägenhet för omgivningen, definieras som miljöfarlig verksamhet. En nedlagd soptipp, där det inte längre tippas sopor och där det överhuvudtaget inte pågår någon verksamhet, är ändå enligt definition i 9 kap. 1 § att betrakta som en miljöfarlig verksamhet eftersom markanvändningen kan leda till förorening av omgivningen genom lakvattenläckage från soptippen. Enligt 9 kap. 1 § kommer det alltså i likhet med vad som gäller enligt miljöskyddslagen att vara verkningarna av verksamheten som har betydelse. Behovet av att avhjälpa en skada eller en olägenhet är normalt kopplat till en förorening som är utsträckt i tiden eller med andra ord ett perdurerande förhållande. Olägenheten kvarstår till dess avhjälpande sker. Det är angeläget att avhjälpande sker och behovet av avhjälpande kvarstår till dess verkningarna upphört. Kravet på återställning kan inte preskriberas enligt (10 kap. 4 § andra stycket). Det väsentliga för frågan om miljöfarlig verksamhet pågår eller ej är således enligt såväl som enligt vedertagen uppfattning enligt miljöskyddslagen när verkningarna av verksamheten upphört. När den faktiska driften upphört saknar som nämnts betydelse. När ansvarets omfattning bestäms skall bl.a. beaktas hur som förflutit sedan föroreningarna ägt rum, 10 kap. 4 § . Detta kan i vissa situationer leda till jämkat ansvar eller att något ansvar inte skall utkrävas. Skälighetsbedömningen utvecklas i avsnitt 4.37.5. Särskilda övergångsbestämmelser till 7 kap. 9 § Beslut som har meddelats före ikraftträdande om att skydda och vårda ett område eller föremål samt beslut om ändring av tidigare sådana beslut gäller fortfarande. Sådana beslut skall anses meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i . Naturvårdsområden skall vid tillämpningen av anses som naturreservat. Om ett förordnande enligt 2 kap. 14 § tredje stycket vattenlagen (1918:523) till skydd mot förorening eller 2 kap. 62 § samma lag till skydd för vattenförsörjningen ändras eller upphävs, skall det antecknas i inskrivningsregistret. Av paragrafen framgår att tidigare beslut om områdesskydd skall fortsätta att gälla. Bestämmelsen omfattar både områdesförordnandet som sådant och de föreskrifter som detta beslut innehåller. Den gäller även beslut om att t.ex. ändra omfattningen av ett redan skyddat område eller att lägga till föreskrifter. Exempel på skyddsformer från naturvårdslagen (1964:822) som omfattas av paragrafen är nationalpark, naturreservat, naturminne, s.k. djur- eller växtskyddsområden enligt 14 b § i den lagen samt naturvårdsområden. Övergångsbestämmelsen omfattar också miljöskyddsområden som har inrättats enligt 8 a § miljöskyddslagen (1969:387) och vattenskyddsområden inrättade enligt 19 kap. 2 § vattenlagen (1983:291). Vidare omfattas biotopskydd enligt 21 § naturvårdslagen, i de fall där området har pekats ut i enskilda fall, samt strandskyddsområden enligt 15 § samma lag, när området i enskilda fall har vidgats utöver den generella 100-metersgränsen. Paragrafen gäller även skyddsformer enligt redan upphävd lagstiftning, i den mån detta skydd fortfarande fanns vid ikraftträdande. En skyddsform som fortfarande har stor betydelse är förordnanden till skydd för landskapsbilden enligt 19 § naturvårdslagen i dess lydelse före . Enligt punkt 6 i övergångsbestämmelserna till ändringar i den lagen gäller i fråga om förordnanden som har meddelats enligt 19 § i dess tidigare lydelse äldre bestämmelser intill dess förordnar annat. Bestämmelserna i innebär att skyddsformerna naturreservat och naturvårdsområde slås samman till en skyddsform som benämns naturreservat. Som framgår av avsnitt 4.13.2 och 4.37.6 bibehålls däremot det särskilda skyddet enligt 14 b § naturvårdslagen för en djur- eller växtart inom ett visst område som ett självständigt skyddsinstitut. bestämmelser om naturreservat skall således enligt vad som anges i den tredje meningen i paragrafens första stycke tillämpas även på områden som skyddas som naturvårdsområde. Beträffande skyddsformer i upphävda lagar får det avgöras efter omständigheterna vilken skyddsform i som skall tillämpas. Vid denna bedömning har områdesskyddets syfte störst betydelse. Vägledning kan vidare hämtas från de regler som finns för att uppnå syftet. Om det inte går att hitta någon motsvarighet i bör det gamla förordnandet om områdesskydd omprövas. Föreskrifter enligt vattenlag till skydd mot förorening eller till skydd för vattenförsörjningen antecknades vid sin tillkomst i fastighetsboken. Om de nu ändras eller upphävs måste därför även det antecknas. Detta framgår av paragrafens andra stycke. 10 § Strandområden som vid utgången av ingick i fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan skall inte omfattas av strandskydd enligt , om det inte bestäms något annat. Paragrafen motsvarar punkt 4 i övergångsbestämmelserna till ändringar i naturvårdslagen (SFS 1974:1025). finns ett stort antal stadsplaner och byggnadsplaner enligt byggnadslagen (1947:385). Dessa gäller enligt 17 kap. 4 § (1987:10) som detaljplaner. Fastställda generalplaner gäller enligt 17 kap. 3 § samma lag som områdesbestämmelser. När det generella strandskyddet infördes undantogs områden som ingick i fastställda generalplaner, stadsplaner eller byggnadsplaner. Detta undantag kommer alltså att finnas kvar även i fortsättningen. Det har rått tvekan om vad som skall gälla med avseende på strandskyddet när en sådan äldre plan som avses här upphävs (jfr t.ex. SOU 1990:38 s. 231ff och allmänna råd 97:1 s. Såsom Lagrådet har framhållit avses motsvarande oklarhet bli undanröjd för framtiden genom 7 kap. 15 § andra stycket sista meningen . Där föreskrivs att strandskydd återinträder om området upphör att ingå i detaljplan eller områdesbestämmelser. regel avses således inte få tillämplighet även på områden som omfattades av en plan vid utgången av . I enlighet med vad Lagrådet har konstaterat, innebär alltså den föreslagna regleringen att strandområden som vid utgången av 1975 ingick i fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan aldrig kommer att omfattas av strandskydd med mindre än att något annat bestäms. 11 § Förordnanden om undantag från strandskydd som har meddelats enligt 15 § andra stycket första meningen naturvårdslagen (1964:822) i dess lydelse före skall omprövas med tillämpning av 7 kap. 13 § . Har ett förordnande inte omprövats , upphör förordnandet att gälla. Paragrafen motsvarar punkt 2 i övergångsbestämmelserna till de ändringar i naturvårdslagens strandskyddsregler som trädde i kraft (SFS 1994:854). Syftet med strandskyddet var före enbart att trygga förutsättningarna för allmänhetens friluftsliv. Från och med nämnda datum syftar strandskyddet dessutom till att bevara goda livsvillkor på land och i vatten för djur- och växtlivet. Med stöd av äldre lydelse av 15 § andra stycket första meningen naturvårdslagen (jfr 7 kap. 15 § första stycket i förslaget till miljöbalk) har haft rätt att upphäva strandskyddet inom områden som uppenbart saknar betydelse för allmänhetens friluftsliv. Sådana områden kan dock ha betydelse för strandskyddets nya syfte, att bevara goda livsvillkor för djur- och växtarter. En omprövning skall därför ske av tidigare upphävanden. Om omprövning inte sker inträder åter strandskydd. Det bör påpekas att denna övergångsbestämmelse inte gäller för de undantag som skett i samband med detaljplaner eller områdesbestämmelser, eftersom dessa undantag har meddelats enligt 15 § tredje stycket i tidigare lagstiftning. Enligt punkt 3 i övergångsbestämmelserna till nämnda ändringar i naturvårdslagen skulle ett beslut om dispens från strandskydd som har meddelats enligt 16 a § naturvårdslagen före den ändrade lydelsen gälla även därefter. Detta följer redan av den övergångsbestämmelse som meddelas i 5 § denna promulgationslag. Någon särskild övergångsbestämmelse om strandskyddsdispens behövs därför inte. Enligt punkt 4 i övergångsbestämmelserna till nämnda ändringar får byggnader, anläggningar eller anordningar som tillkommit före ändringen av 15 § naturvårdslagen användas för sitt ändamål också i fortsättningen. Detta bör betraktas som en självklarhet och behöver inte sägas i övergångsbestämmelserna. 12 § Bestämmelsen i 7 kap. 18 § andra stycket om när ett beslut om dispens från förbudet att vidta åtgärder i strandskyddsområde upphör, skall tillämpas också på dispenser meddelade före . infördes i naturvårdslagen en bestämmelse av den innebörden att ett beslut om dispens från förbudet att vidta åtgärder i strandskyddsområde skulle upphöra att gälla om den åtgärd som dispensen avsåg inte påbörjats eller avslutats från den dag då beslutet vann laga kraft. I förevarande paragraf föreskrivs att efter skall detsamma gälla även för dispenser meddelade före införandet av naturvårdslagens bestämmelsen. Avsnitt 4.37.6 innehåller ytterligare motiv till att införa denna paragraf i promulgationslag. 13 § Föreskrifter enligt 7 kap. 20 § för ett miljöskyddsområde innebär inte inskränkningar av tillstånd enligt miljöskyddslagen (1969:387). En nyhet i är att föreskrifter för ett miljöskyddsområde skall kunna innebära inskränkningar i tillstånds rättskraft. Detta skall dock inte gälla tillstånd som har meddelats enligt miljöskyddslagen. Dessa tillstånd kan dock omprövas för att de strider mot föreskrifterna. Ytterligare motiv till paragrafen lämnas i avsnitt 43.7.6. 14 § Bestämmelserna om förlängning av interimistiska förbud i naturvårdslagen (1964:822) skall fortfarande tillämpas i fråga om förbud som gäller vid ikraftträdande. Då en fråga har uppkommit om bildande av naturreservat eller om meddelande av beslut om nya grunder för ett reservat eller ytterligare inskränkningar i reservatet, får enligt 11 § naturvårdslagen , högst , meddela förbud mot att utan tillstånd vidta åtgärder som strider mot syftet med reservatsföreskrifterna. Om det finns särskilda skäl får det interimistiska förbudet förlängas . Bestämmelsen kan tillämpas också vid skyddsformerna naturminne och naturvårdsområde. I kommer det enligt 7 kap. 24 § att bli möjligt att meddela interimistiska förbud på högst . Tiden blir alltså kortare. Dessutom kommer det att krävas synnerliga skäl för . Enligt förevarande paragraf i promulgationslagen skall den nya bestämmelsen inte tillämpas på förbud som gäller vid balkens ikraftträdande. Detta innebär att en treårig förlängning skall kunna ske även efter det att balken har trätt i kraft. Särskilda övergångsbestämmelser till 10 kap. 15 § Vid tillämpningen av 10 kap. 3 § beaktas inte förvärv som har skett före ikraftträdande. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. De i paragrafen angivna föreskrifterna i 10 kap. är av sådan karaktär att de skall tillämpas först när träder i kraft. Miljöbalksförslaget innehåller således i 10 kap. en betungande regel för enskilda, en regel som inte har någon motsvarighet i gällande rätt. Den betungande regeln återfinns i 10 kap. 3 § och innebär att den som förvärvat fastighet med vetskap om förorening eller som vid en undersökning borde ha upptäckt föroreningen skall ha ett efterbehandlingsansvar. Denna regel skall inte tillämpas på förvärv som skett före ikraftträdande. Särskilda övergångsbestämmelser till 11 kap. 16 § I fråga om allmänna flottleder skall fortfarande tillämpas bestämmelserna i vattenlagen (1983:291) om 1. rådighet i 2 kap. 4 § 4 och 5 § första stycket 2, 2. särskilda tvångsrätter i 8 kap. 1 § första stycket 3, 3. ersättning i 9 kap. 3 § andra stycket, 11 § tredje stycket, 14 § och 15 §, 4. prövningen av vattenmål i 13 kap. 13 § första stycket 8, 5. utrivning i 14 kap. 3 §, och 6. omprövning i 15 kap. 9 §. Vad som sägs i 14 kap. 3 § och 15 kap. 9 § vattenlagen (1983:291) om skall i stället gälla miljödomstolen. Utöver vad som har sagts nu gäller vattenlagen (1983:291) även i den utsträckning som framgår av 7 och 13 §§ lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled samt i 12 och 25 §§ lagen (1976:997) om vattenförbund. Bestämmelsen kommenteras i avsnitt 4.37.7. I förhållande till förslag har paragrafen kompletterats med ett nytt sista stycke. Det innehåller ett undantag från huvudregeln i 3 § om att hänvisningar till upphävd lag skall ses somhänvisningar till . Undantaget innebär att hänvisningarna i flottningslagen och lagen om vattenförbund till vissa delar av vattenlagen (1983:291) alltjämt skall avse sistnämnda lag. Regleringen är föranledd av förslag i betänkandet Följdlagstiftning till (SOU 1997:32) som kommer att ligga till grund för regeringens kommande proposition med förslag till följdändringar i bl.a. de lagar som anges i förevarande paragraf. 17 § Om en vattenanläggning har tillkommit utan tillstånd enligt vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre lagstiftning eller om tillståndsfrågan beträffande en sådan anläggning är oklar, får den som äger anläggningen eller avser att utnyttja den för vattenverksamhet begära prövning av anläggningens laglighet hos miljödomstolen. Begärs tillstånd att ändra en vattenanläggning som har tillkommit utan tillstånd före ikraftträdande, skall ansökan göras om prövning av anläggningens laglighet. Andra stycket gäller också när ansökan görs enligt 28 kap. 12 § miljö- balken om att få använda någon annans anläggning. Den som gör en sådan ansökan får även begära prövning av anläggningens laglighet. En lagligförklaring får förenas med villkor. Det vattenrättsliga institutet laglighetsprövning, som reglerats i 4 kap. 5 § vattenlagen, saknar motsvarighet i övriga lagar som skall ingå i . Såsom framgår av avsnitt 4.16 har institutet ansetts otidsenligt i ett miljöbalksperspektiv och inte förts in i . Eftersom det alltjämt finns behov av institutet beträffande vattenanläggningar som tillkommit i förfluten tid har regler om lagligförklaring, efter inrådan av Lagrådet, tagits in bland övergångsbestämmelserna till . Reglerna har dock i någon mån utformats på ett annat sätt än Lagrådet föreslagit. Den huvudsakliga skillnaden består i att förevarande bestämmelse endast avser lagligförklaring av vattenanläggningar. Prövningen som gäller lagligförklaring enligt vattenlagen har kunnat avse "vattenföretag" varvid inte bara utförande av vattenanläggning utan också verksamhet som påbörjats utan tillstånd omfattats av institutet. Med hänsyn till grunderna för att mönstra ut institutet ur saknas skäl för att ge ifrågavarande övergångsbestämmelse motsvarande tillämpningsområde, dvs. bestämmelser är principiellt inriktade på att verksamheter och anläggningar skall förprövas. Enligt förevarande paragraf avses prövningen som gäller lagligförklaring således kunna komma ifråga enbart beträffande äldre anläggningar, exempelvis diken, dammar och andra kraftverksanläggningar, bryggor etc, för vilka det inte har meddelats något tillstånd eller tillståndsfrågan är oklar. Utnyttjas anläggningen för vattenverksamhet, såsom denna definieras i , skall tillstånd för själva verksamheten prövas enligt . Liksom enligt vattenlagens regel är förutsättningen för laglighetsprövning att vattenanläggningen har tillkommit utan tillstånd. Det saknar betydelse om tillståndsskyldighet har förelegat eller inte. Beträffande äldre vattenanläggningar är det ofta svårt att avgöra om tillstånd finns. Detta bör inte utgöra något hinder mot att en ansökan om lagligförklaring tas upp till prövning. I förtydligande syfte har paragrafen kompletterats så att det av lagtexten framgår att laglighetsprövning kan ske i de fall då tillståndsfrågan är oklar. Enligt paragrafens andra stycke får en ansökan om tillstånd att ändra en vattenanläggning som har utförts utan tillstånd prövas endast om prövning av anläggningens laglighet begärs . Detta gäller oavsett om tillståndsplikt har förelegat enligt äldre lag eller inte. Det tredje stycket behandlar lagligförklaring av vattenanläggningar som någon annan än anläggningens innehavare begär att få använda. 18 § Frågan om lagligheten av en vattenanläggning som har tillkommit före ikraftträdandet av utan tillstånd enligt vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser bedöms enligt de bestämmelser som gällde vid anläggningens tillkomst. Av föregående paragraf framgår att laglighetsprövning av vattenanläggningar som utförts före ikraftträdande skall vara möjlig. Prövningen av lagligheten skall ske med utgångspunkt i de bestämmelser som gällde vid anläggningens tillkomst, dvs. vattenlag, vattenlag eller motsvarande äldre bestämmelser. Någon tillståndsprövning av en vattenanläggning som är att anse som laglig enligt äldre bestämmelser behöver alltså inte ske enligt . Anläggningen är däremot underkastad regler om bl.a. underhåll och tillsyn. 19 § Vad som föreskrivs om underhåll i 11 kap. 17 § andra stycket gäller även den som med stöd av 8 kap. 2 § vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser har getts rätt att använda någon annans vattenanläggning. Vad som föreskrivs om en ny fastighetsägares skyldigheter i 11 kap. 21 § första stycket gäller även när den förra ägaren har övertagit underhållsskyldigheten med stöd av 14 kap. 2 § vattenlagen (1983:291). Med stöd av 28 kap. 12 § skall miljödomstolen kunna ge en person rätt att använda någon annans vattenanläggning. Den som får denna rätt blir enligt 11 kap. 17 § andra stycket underhållsskyldig tillsammans med ägaren. Motsvarande rätt att använda någon annans vatten-anläggning följer av 8 kap. 2 § vattenlagen (1983:291). Enligt den nu behandlade paragrafens första stycke skall regel om underhållsskyldighet gälla även för den som får använda någon annans anläggning med stöd av äldre bestämmelser. Enligt 11 kap. 20 § kan miljödomstolen i stället för att lämna tillstånd att riva ut en vattenanläggning i ytvatten förordna att skyldigheten att underhålla anläggningen och att fullgöra vad som i övrigt åligger anläggningens ägare skall övergå på en fastighetsägare som skulle skadas av utrivningen. Om fastigheten därefter överlåts svarar enligt 11 kap. 21 § den nya ägaren för de skyldigheter som följer av övertagandet. Enligt andra stycket i förevarande paragraf gäller detta även när skyldigheten att underhålla anläggningen har övergått på den förra fastighetsägaren med stöd av 14 kap. 2 § vattenlagen (1983:292). regler om underhåll av vattenanläggningar gäller i övrigt för äldre anläggningar utan att någon särskild övergångsbestämmelse meddelas om detta. Särskilda övergångsbestämmelser till 16-23 kap. 20 § Mål och ärenden som före ikraftträdande har inletts hos en domstol, en annan myndighet eller en förrättningsman som enligt eller föreskrifter meddelade med stöd av balken inte skall handlägga sådana mål eller ärenden, skall slutföras av den domstolen, myndigheten eller förrättningsmannen, om inte annat följer av denna lag. Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m. 21 § Ett ärende hos som inte har avgjorts vid ikraftträdande skall därefter handläggas av den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 § . Paragrafen, som kommenteras närmare i avsnitt 4.37.8 under rubriken vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m., innebär att icke avgjorda ärenden hos skall överlämnas till miljödomstol för fortsatt handläggning när nämnden läggs ner. Av detta följer att ärenden som enligt äldre bestämmelser skulle ha överklagats hos nämnden istället skall överklagas hos och handläggas av den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 § . Enligt 1 § andra stycket denna lag kan regeringen bestämma tidpunkten för ikraftträdandet av denna paragraf. 22 § Ett mål hos en vattendomstol som inte har avgjorts vid ikraftträdande skall därefter handläggas av den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 § . Ett mål hos Vattenöverdomstolen som vid ikraftträdandet inte har avgjorts skall därefter handläggas av . Paragrafen överensstämmer i sak med föregående paragraf, men handlar om mål hos vattendomstol respektive Vattenöverdomstolen som inte har avgjorts för ikraftträdande. Av denna paragraf följer också att avgöranden som enligt äldre bestämmelser skulle ha överklagats hos vattendomstol och Vattenöverdomstolen istället skall överklagas och handläggas hos miljödomstol respektive . Paragrafen kommenteras ytterligare i avsnitt 4.37.8 under rubriken vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m. Se även 1 § andra stycket denna lag. 23 § Äldre bestämmelser gäller i fråga om överklagande och krav på prövningstillstånd, om 1. en dom eller ett beslut har meddelats före ikraftträdande, eller 2. en dom eller ett beslut har meddelats av en allmän förvaltningsdomstol efter ikraftträdande. Beslut som efter ikraftträdande meddelas av statlig förvaltningsmyndighet enligt någon av de lagar som upphävs genom 2 § skall överklagas till miljödomstol, om ett beslut i motsvarande fråga enligt skall överklagas till sådan domstol. Beslut som efter ikraftträdandet meddelas av skall dock överklagas till . Har före ikraftträdande beslut i ärende enligt någon av de lagar som upphävs genom 2 § överklagats hos regeringen och har ärendet vid ikraftträdande ännu inte avgjorts, får regeringen föreskriva eller i det enskilda ärendet besluta att överlämna ärendet för prövning vid den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 § . Enligt paragrafens första stycke gäller äldre bestämmelser i fråga om överklagande och krav på prövningstillstånd, om en dom eller ett beslut har meddelats före ikraftträdande liksom i det fallet att en dom eller ett beslut har meddelats av en allmän förvaltningsdomstol efter balkens ikraftträdande. Motsättningsvis följer av detta att ett beslut som efter ikraftträdande har meddelats av en länsstyrelse eller annars av en annan statlig myndighet än skall överklagas till miljödomstol, om beslutet har fattats med stöd av någon av de lagar som upphävs genom 2 § och ett beslut i motsvarande fråga enligt skall överklagas till sådan domstol. Detta framgår av vad som har anförts i avsnitt 4.37.8 under rubriken vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m. Som Lagrådet har påpekat bör det ändå för klarhetens skull komma till uttryck också i en föreskrift i promulgationslagen, särskilt som huvudregeln enligt 6 § är att mål och ärenden som har inletts före ikraftträdande skall handläggas enligt äldre bestämmelser. I det avsnitt som nämndes har också anförts att skall kunna bestå övergångsvis till dess att regeringen enligt 1 § förordnar om ikraftträdande av 21 §. Det bör i en övergångsbestämmelse anges vad som i detta fall skall gälla i fråga om överklagande av sådana beslut av nämnden som meddelas efter ikraftträdande. Av detta skäl anges i den förevarande paragrafens andra stycket att sådana beslut överklagas till . Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafens tredje stycke införs en övergångsbestämmelse som ger regeringen möjlighet att till miljödomstol överlämna överklagade ärenden av sådan typ som efter ikraftträdande skall prövas av domstol. 24 § och beslut som en tingsrätt eller en fastighetsdomstol med- delar efter ikraftträdande och som innefattar prövning av frågor som regleras i 31 och 32 kap. överklagas till . Detsamma gäller i fråga om beslut under rättegången i mål vari sådan fråga skall prövas. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och kommenteras ur mera principiell synvinkel i det avsnitt som nämndes under den förra paragrafen. I paragrafen anges att domar och beslut som en tingsrätt eller en fastighetsdomstol meddelar efter ikraftträdande och som innefattar frågor som regleras i 31 eller 32 kap. skall överklagas till . Paragrafen tar självfallet främst sikte på frågor om ersättning vid ingripande av det allmänna och om ersättning för miljöskada. Ett avgörande som innefattar prövning av en sådan fråga kan emellertid omfatta även andra frågor som faller utanför behörighet sådan denna reglerats i .