prop · GL03156 · 1998-01-01 00:00:00 — Enligt artikel 3 i avtalet skall varje land som är medlem av () medge andra medlemmars rättssubjekt en behandling som inte är mindre förmånlig än den som dess egna rättssubjekt medges. Detta gäller emellertid endast med avseende på det skydd för immaterialrätter som regleras i , och avtalet ger inte några ytterligare här relevanta rättigheter än vad som följer av och Romkonventionen. Inte heller regler om mestgynnad- nationsbehandling medför att rätten till kassettersättning behöver ges till rättssubjekt hemmahörande i annat WTO-land på grund av avtalet. Enligt artikel 4 i avtalet skall visserligen varje rättighet som medges något annat medlemslands rättssubjekt ovillkorligt medges alla andra medlemmars rättssubjekt, men detta gäller endast beträffande skyddet för immaterialrätten som sådan och dessutom uttryckligen inte rättigheter som härrör från internationella avtal om skydd för immaterialrätter som trätt i kraft före avtalets ikraftträdande. Att rätt till ersättning ges till andra EES-länders rättssubjekt enligt 1 § andra stycket internationella upphovsrättsförordningen grundas just på sådana avtal, nämligen på och principer om icke-diskriminering. regler om mestgynnadnationsbehandling omfattar alltså inte kassettersättningen. Det anförda innebär att regeringen inte föreslår några bestämmelser om att kassettersättningen skall tillämpas fullt ut med avseende på andra länder. Att rätt till ersättning skall ges till dem som har anknytning till EES-området följer av principen om icke-diskriminering gentemot sådana personer och är redan reglerad i 1 § andra stycket internationella upphovsrättsförordningen. Om det skulle komma att visa sig att det trots regeringens bedömning ändå följer av internationella åtaganden att rätt till kassettersättning måste ges fullt ut till andra länder t.ex. att ett avgörande rörande TRIPs avtalet av det permanenta överprövnings- organet i WTO måste ges den innebörden då kan regeringen föreslå erforderliga ändringar i upphovsrättslagen eller själv med stöd av 62 § i den lagen meddela de nödvändiga föreskrifterna. Med detta har regeringen givetvis inte uteslutit att det kan vara väl motiverat att i , liksom i många andra länder, ge rätt till ersättning också åt rättssubjekt från länder utanför EES om det föreligger ömsesidighet, dvs. om svenska rättssubjekt har motsvarande rätt till ersättning i det andra landet. Med hänsyn till frågans art bör det i gängse ordning ankomma på regeringen att bedöma saken och med stöd av 62 § upphovsrättslagen meddela erforderliga föreskrifter. Vid den bedöm- ningen kan regeringen beakta svenska rättighetshavares intresse av att få tillgång till ersättning från andra länder och intresset av att inte en orimligt stor del av den svenska ersättningen förs ut från landet, liksom de allmänna samhällsintressen som gör sig gällande. Förhållandet till rättsordningen i övrigt De föreslagna bestämmelserna om kassettersättning innebär en skyldig- het för vissa enskilda tillverkare och importörer av kassettband att betala en ekonomisk ersättning till vissa andra enskilda, främst upphovsmän och utövande konstnärer. Konstruktionen har dock vissa särdrag som gör det motiverat att närmare analysera dess rättsliga karaktär. Betalningsskyldigheten är inte kopplad till någon direkt motprestation från upphovsmännens sida. Således är det inte fråga om något vederlag av det slag som normalt ingår i en avtalsrättslig förpliktelse. Att importera eller tillverka kassettband är en verksamhet som inte fordrar upphovsmannens tillstånd. En sådan åtgärd utgör alltså inte något intrång i upphovsrättslagens mening. Den föreslagna kassettersättningen skall alltså inte sammanblandas med skadestånd på grund av upphovsrättsintrång. Eftersom kassettersättningen inte är vare sig något obligationsrättsligt vederlag eller skadestånd, skulle det kunna förefalla som om det egentligen är fråga om en offentligrättslig pålaga och inte en civilrättslig betalningsförpliktelse. Från konstitutionell synpunkt har den distink- tionen betydelse för om en regel om kassettersättning skall anses vara en sådan föreskrift som avses i 8 kap. 2 § regeringsformen, eller om det är 3 § i samma kapitel som är tillämplig. De föreslagna reglerna rör emellertid inte förhållandet mellan enskilda och det allmänna utan utgör bestämmelser om enskildas ekonomiska förhållanden inbördes. Att civilrättsliga anspråk uppkommer direkt på grund av lag är i sig inte något nytt. Rättigheter och skyldigheter kan tillskapas genom lag utan att de förutsätter vare sig någon skadestånds- grundande handling eller något avtalsförhållande mellan den berättigade och den förpliktade. Så är fallet med så vitt skilda institut som exempelvis familjerättsliga underhållsbidrag och skyldighet att betala ersättning för inkassoåtgärder (12 § inkassolagen [1974:182]). Trots detta är kassettersättningen litet speciell då det inte finns någon tydlig affärsmässig, personlig eller annan faktisk relation mellan den berättigade och den förpliktade. Ersättningsskyldighet föreslås ju upp- komma inte vid den faktiska kopieringen av upphovsmannens verk utan redan vid tillverkningen eller importen av kopieringsanordningar. Något som också kan framstå som en smula udda i ett civilrättsligt sammanhang är att den enskilda upphovsmannen inte på egen hand skall få kräva in sin ersättning, utan att rätten skall kunna göras gällande endast av en organisation. Dessa särdrag måste emellertid ses mot bakgrund av upphovsrättens speciella karaktär. Av praktiska skäl måste rättigheterna i vissa sammanhang utövas i kollektiva former. Som regeringen har varit inne på ligger liknande överväganden bakom bestämmelserna i 2 a kap. upphovsrättslagen om rätt till ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk, men det är svårt att hitta en motsvarande lagstadgad ersättningsordning utanför upphovsrätten. Däremot är det inte alls ovanligt att organisationer och andra parter genom avtal själva kommer överens om att även den som indirekt har nytta av ett värde som någon annan har skapat får ersättning av denne, dvs. samma tankegångar som bär upp kassettersättningen. Som framgår av redogörelsen i avsnitt 5.2 finns bestämmelser om kassettersättning inte bara i utan i ett stort antal andra jämförbara länder, däribland de flesta av EU:s medlemsstater. Det kollektiva utövandet av rättigheten ändrar inte på det förhållandet att det föreslagna systemet innebär en sådan reglering av rättsförhållandet mellan enskilda som avses i 8 kap. 2 § regeringsformen. Det är alltså inte fråga om någon skatt eller offentligrättslig avgift utan en rent privaträttslig betalningsförpliktelse. I detta sammanhang skall också framhållas att förslaget inte i något fall ger organisationen en egen rätt till medlen, låt vara att en liten del skall gå till denna för att täcka dess omkostnader. Förslaget innebär också att ersättningsrätten skall tillkomma de upphovsmän vars verk vid ett visst givet tillfälle har sänts ut i radio eller TV eller som har getts ut på anordningar genom vilka de kan återges. Ersättningsrätten förutsätter således att ett skyddat förfogande över verket har ägt rum, t.ex. att ett musikstycke har spelats i radio. Upphovsmän i allmänhet är inte ersättningsberättigade, utan rätten är knuten till den enskilda upphovsman som har skapat verket, dvs. den som har komponerat musiken som spelades i radio. För att ytterligare säkerställa att ersättningen går till den bestämda upphovsmannen skall, till skillnad från vad som gäller i många andra länder, lagen inte ens föreskriva att en begränsad del av ersättningen skall gå till kollektiva ändamål. Upphovs- mannen kan också fritt överlåta sin ersättningsrätt till någon annan, såsom gäller för civilrättsliga fordringar i allmänhet. Vidare skall ersättningsrätten inte kunna göras gällande gentemot någon annan än den näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet har tillverkat eller importerat just sådana anordningar som sedan kan användas för upptagning av den aktuella upphovsmannens verk, t.ex. kassetter avsedda för kopiering av musik från radion. Ersättningsskyldig är sålunda den som typiskt sett drar ekonomisk nytta av inskränkningen i upphovsrätten för kopiering för enskilt bruk och därmed indirekt kan utnyttja det värde som upphovsmannen skapat. Regeringen anser att kassettersättningen, i den strikt civilrättsliga utformning den nu har enligt förslaget, går väl ihop också med den svenska rättsordningen. 6 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: De nya bestämmelserna skall träda i kraft . Promemorians förslag utgick från att bestämmelserna skulle träda i kraft . Remissinstanserna: Förslaget har i stort sett accepterats av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om kassettersättning bör träda i kraft . De bör i vanlig ordning tillämpas även på verk och prestationer som har kommit till före ikraftträdandet. Ersättning bör betalas för anordningar som tillverkas eller införs till landet efter ikraftträdandet. Att det kan finns näringsidkare som kommer att hamstra anordningar före ikraftträdandet bör inte föranleda speciella bestämmelser. Enligt regeringens mening erfordras alltså inte några särskilda övergångsregler för att förhindra sådan hamstring . 7 Kostnader och resursbehov Regeringens bedömning: Förslagen medför inte några ökade kostnader eller något ökat resursbehov för det allmänna. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Endast har uttryckligen förklarat att man inte delar promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Förslaget om kassettersättning innebär att upphovsmännen och de andra rättighetshavarna ges en vanlig civilrättslig rätt till ersättning direkt gentemot näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet framställer eller inför de aktuella upptagnings- anordningarna. Några särskilda straffbestämmelser föreslås inte och ett införande av ersättningsordningen kommer därmed inte att leda till några ökade insatser av tull, polis eller åklagare. Med hänsyn till att ersättningsskyldigheten är begränsad till ett mindre antal ansvariga, till att endast en organisation får kräva in den ersättning som en viss näringsidkare skall betala och till att ersättningsbeloppet är bestämt i lagen så torde man inte heller behöva räkna med tvister som medför någon belastning på domstolsväsendet. Ersättning skall betalas endast för sådana anordningar som är särskilt ägnade för framställning av exemplar för privat bruk. Anordningar som skall användas till annat än framställning av exemplar för enskilt bruk, t.ex. anordningar som används av stat eller kommun, skall undantas från rätten till ersättning. Svenska Kommunförbundets har menat att man inte helt och hållet kan utesluta att en viss del av näringsidkarens kostnad för kassettersättning kommer att hamna på det allmänna. Det bör därför framhållas att om t.ex. en skola för sin AV central köper anordningar av en importör, skolan kan kräva att någon kostnad inte får belasta priset för anordningarna. Importören är ju i detta fall inte skyldig att utge någon kassettersättning. Sammantaget finns det enligt regeringens bedömning inte anledning att räkna med att ett genomförande av den föreslagna ersättningsordningen kommer att leda till ökade kostnader eller ökat resursbehov för det allmänna. Det är svårt att bedöma i vad mån kostnaderna för kassettersättning kommer att vältras över på konsumenterna. Totalt sett kan kassettersätt- ningen förväntas innebära att flera tiotal skall betalas till upphovsmännen. I detaljhandelsledet är konkurrensen emellertid påtaglig och kassettband används ofta som lockvara. Det är därför sannolikt att endast en del av de ökade kostnaderna för import av kassettband i slutändan kommer att bäras av konsumenterna. Om trots allt hela kostnaden för kassettersättningen skulle komma att belasta konsumenterna, innebär detta en prishöjning på exklusive mervärdeskatt på ett 60 minuters ljudband. För ett långt videoband blir påslaget exklusive mervärdesskatt. 8 Författningskommentar 2 a kap. Rätt till särskild ersättning Rubriken till 2 a kap. har fått ny lydelse. I kapitlet finns bestämmelser om rätt till särskild ersättning, nämligen om ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk i 26 j § och om ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning i 26 k §. Ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning 26 k § När en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller till landet inför anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp och som är särskilt ägnade för framställning av exemplar av verk för enskilt bruk, har upphovsmän till skyddade verk som därefter har sänts ut i ljudradio eller television eller som har getts ut på anordningar genom vilka de kan återges rätt till ersättning av näringsidkaren. Upphovsmännen har dock inte rätt till ersättning, om de tillverkade eller införda anordningarna skall 1. användas till annat än framställning av exemplar av verk för enskilt bruk, 2. föras ut ur landet eller 3. användas till framställning av exemplar av verk åt synskadade eller hörselskadade. Ersättningen skall vara för varje möjlig upptagningsminut på anordningarna, dock högst för varje anordning. Endast organisation som företräder ett flertal ersättningsberättigade svenska upphovsmän och innehavare av närstående rättigheter på området har rätt att kräva in ersättningen. Organisationen skall kräva in ersättningen och fördela den mellan de ersättningsberättigade, efter avdrag för skälig ersättning till organisationen för dess omkostnader. Vid fördelningen skall rättighetshavare som inte företräds av organisationen vara likställda med rättighetshavare som organisationen företräder. Näringsidkaren skall anmäla sig hos en sådan organisation som avses i tredje stycket. Näringsidkaren skall på begäran av organisationen redovisa det antal anordningar som omfattas av rätt till ersättning, anordningarnas upptagningstid och när anordningarna tillverkades eller infördes. Av redovisningen skall framgå antalet anordningar enligt andra stycket. Paragrafen, som är ny och har tagits in under 2 a kap. om rätt till särskild ersättning, innehåller bestämmelser om ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning, s.k. kassett- ersättning. Den är tillämplig på verk av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga vistelseort i (60 § tredje stycket). Regeringen kan, under förutsättning av ömsesidighet eller om det följer av ett sådant avtal med en främmande stat eller en mellanfolklig organisation som godkänt, i förordning meddela föreskrifter om paragrafens tillämpning med avseende på andra länder (62 §). Första stycket Föremålet för ersättningsrätten är anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp. Det krävs också att anordningen skall vara särskilt ägnad för framställning av exemplar av verk för enskilt bruk. Om anordningen i och för sig kan användas i detta syfte men inte kan anses särskilt ägnad för det, omfattas den inte av ersättningsrätten. Det innebär att rätt till ersättning typiskt sett föreligger för t.ex. ljudkassetter, videoband och inspelningsbara cd-skivor men inte för t.ex. diktafonband, datadisketter eller inspelade ljud- eller videoband. Såväl analoga som digitala upptagningsanordningar omfattas. Bestämmelsen utesluter inte tillämpning av framtida upptagningstekniker. En fordran på ersättning uppkommer när anordningarna tillverkas eller införs till landet av en näringsidkare i hans yrkesmässiga verksamhet. Avtal kan träffas om när ersättningen skall betalas, t.ex. eller när anordningarna lämnas ut till en grossist. Om någon förfallotid inte är avtalad, är näringsidkaren skyldig att betala ersättningen när krav framställs. Enligt bestämmelsen gäller ersättningsrätten gentemot den näringsidkare som tillverkat eller infört anordningarna. Avtal kan träffas om att ersättningsskyldigheten skall ligga på någon annan, t.ex. en grossist eller en detaljist. I så fall följer ersättningsskyldigheten av avtalet. Ersättningsberättigade är upphovsmän till skyddade verk som efter tillverkningen eller införseln har sänts ut i ljudradio eller television eller som har getts ut på anordningar genom vilka de kan återges, t.ex. en cd- skiva med musikaliskt verk eller ett videoband med ett filmverk. När verket kommit till saknar betydelse. Det framgår av 8 § andra stycket när ett verk anses utgivet. Med uttrycket skyddade verk avses att upphovsrätt gäller till verket enligt 4 kap. Bestämmelsen är inte inskränkt till någon viss sorts verk utan gäller alla litterära och konstnärliga verk oavsett på vilket sätt verket har kommit till uttryck, under förutsättning att verket har sänts ut i ljudradio eller television eller har getts ut på en anordning genom vilken det kan återges. Rätten till ersättning kan överlåtas. Andra stycket I andra stycket anges vissa fall i vilka ersättning inte skall betalas för sådana upptagningsanordningar som avses i första stycket. För det första har upphovsmännen inte rätt till ersättning för anordningar som skall användas till annat än framställning av exemplar av verk för enskilt bruk även om anordningarna i och för sig är särskilt ägnade för sådan framställning. Det innebär att ersättningsrätten inte gäller för anordningar som skall användas endast i professionella sammanhang, t.ex. ljudband som används av radioföretag, och inte heller för anordningar som skall användas inom undervisningsverksamhet eller i offentlig verksamhet. För det andra har upphovsmännen inte rätt till ersättning för anordningar som skall föras ut ur landet. För det tredje har upphovsmännen inte rätt till ersättning för anordningar som skall användas till framställning av exemplar av verk åt synskadade eller hörselskadade. Bestämmelserna om undantag för vissa anordningar innebär att näringsidkaren får göra avdrag för anordningar som han direkt levererar för någon av de användningar som anges i andra stycket, t.ex. anordningar som han säljer till en organisation för synskadade eller till en skola. Man får dock räkna med att ytterligare ett antal anordningar kommer att användas för de ändamål som anges i stycket, och i sista hand är det fråga om en uppskattning av hur många anordningar som kan förväntas komma till en sådan användning. Avtal kan träffas om t.ex. vilken dokumentation som skall godtas för att bestämmelserna skall anses tillämpliga. Tredje stycket I tredje stycket finns bestämmelser om ersättningens storlek och ersättningsrättens förvaltning. Sistnämnda bestämmelser motsvarar reglerna om krav på ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk (26 j §). Ersättningen skall vara för varje möjlig upptagningsminut på anordningarna, dock högst för varje anordning. Samma ersättning gäller för alla sorters upptagningsanordningar. Rätten till ersättning tillkommer upphovsmannen och vilket följer av hänvisningar i 45, 46 och 49 a §§ till 26 k § utövande konstnärer, framställare av ljudupptagningar, framställare av upptagningar av rörliga bilder och fotografer. Den ersättningsberättigade får dock inte själv kräva in ersättningen. Endast sådana organisationer som företräder ett flertal ersättningsberättigade svenska upphovsmän och närstående rättighets- havare på området har rätt att kräva in ersättningen. Organisationen får och skall kräva in ersättningen också i de fall där rättighetshavarna, i upphovsrättslagens mening, inte företräds av organisationen. I organisa- tionens rätt att kräva in ersättningen ligger att den får träffa avtal om uppbörden av ersättningen. Bestämmelsen utesluter inte att det kan finnas flera organisationer som uppfyller lagens krav på representativitet och som alltså är legitimerade att kräva in ersättning. Men har en näringsidkare betalat ut ersättning för vissa anordningar till en sådan organisation är han naturligtvis inte skyldig att betala ersättning för samma anordningar till en annan organisation. Organisationen skall fördela ersättningen till de ersättningsberättigade rättighetshavarna. Med ledning av erhållna uppgifter om t.ex. radiosänd- ningars innehåll och sålda skivor kan organisationen fördela ersättningen mellan de rättighetshavare som har rätt till den. Organisationen skall fördela hela ersättningen, efter avdrag för skälig ersättning för organisa- tionens omkostnader. Avtal kan träffas om att en viss del inte skall fördelas utan användas för andra ändamål, t.ex. utbildningsinsatser och stipendier. Organisationen bestämmer de närmare principerna för hur fördel- ningen skall göras. Vad organisationen bestämmer får giltighet mot de rättighetshavare som står utanför organisationen. Vid fördelningen skall rättighetshavare som inte företräds av organisationen dock vara likställda med rättighetshavare som organisationen företräder. Utomstående rättighetshavare får alltså inte diskrimineras. Fjärde stycket I paragrafens sista stycke finns regler om anmälningsskyldighet och redovisningsskyldighet. Den näringsidkare som är ersättningsskyldig enligt paragrafen skall anmäla sig hos en sådan organisation som avses i tredje stycket. Närings- idkaren skall på begäran av organisationen redovisa det antal anordningar som omfattas av rätt till ersättning, anordningarnas upptagningstid och när anordningarna tillverkades eller infördes. Av redovisningen skall också framgå antalet anordningar enligt andra stycket, t.ex. det antal anordningar som skall användas till annat än framställning av exemplar av verk för enskilt bruk. Redovisningsskyldigheten omfattar därmed alla de uppgifter som krävs för att organisationen skall kunna bestämma hur stor rätt till ersättning som föreligger och vem som har rätt till ersätt- ningen. I redovisningsskyldigheten ligger att näringsidkaren måste ha tillgång till och således bevara de handlingar som behövs för att han skall kunna fullgöra sin skyldighet. Organisationen har rätt att få en redovisning när den begär det. Avtal kan träffas om att redovisningen skall lämnas . 45 § En utövande konstnärs framförande av ett litterärt eller konstnärligt verk får inte utan hans samtycke 1. tas upp på en grammofonskiva, en film eller en annan anordning, genom vilken det kan återges, eller 2. sändas ut i ljudradio eller television eller genom direkt överföring göras tillgängligt för allmänheten. Ett framförande som har tagits upp på en anordning som avses i första stycket 1 får inte utan konstnärens samtycke föras över från en sådan anordning till en annan eller göras tillgängligt för allmänheten förrän har förflutit då framförandet skedde eller, om upptagningen har getts ut eller offentliggjorts från framförandet, då upptagningen först gavs ut eller offentliggjordes. Bestämmelserna i 3, 6 9, 11 13, 15, 16, 21, 22, 25 26 b, 26 e, 26 f, 26 k, 27 29, 39 § första meningen samt 41 och 42 §§ skall tillämpas i fråga om framföranden som avses i denna paragraf. När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med den utövande konstnärens samtycke har överlåtits inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare. Fjärde stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten 1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga rättshandlingar, eller 2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder tagits upp genom utlåning. Paragrafen innehåller bestämmelser om utövande konstnärers rätt. I paragrafens tredje stycke har tagits in en hänvisning till bestämmelserna om ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning i 26 k §. I detta avseende ger lagen således utövande konstnärer samma rätt som upphovsmännen har.