prop · GL03100 · 1998-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen har sin förebild i regler om beslag (jfr 27 kap. 13 §). 4 § I första stycket ges en tullmyndighet befogenhet att omhänderta alkohol- eller tobaksvaror som påträffas i en postförsändelse för kontroll av om skattskyldighet föreligger och vem som i så fall är skattskyldig. För att så skall kunna ske krävs att det finns viss misstanke, anledning att anta , om att skattskyldighet föreligger enligt lagarna om alkohol- eller tobaksskatt och att skatten inte har betalats eller att säkerhet inte har ställts för skattens betalning. När det gäller varor som inte får föras in därför att erforderligt tillstånd enligt alkohollagen saknas, eller därför att gällande åldersgänser inte är uppfyllda, sker omhändertagandet med stöd av 1 §. Andra stycket, som avser förfarandet med varor som omhändertagits enligt såväl 1 § som 4 §, hänvisar till bestämmelserna därom i 2 kap. 12 §. 5 § I paragrafens första stycke ges en tullmyndighet rätt att besluta om skatt på vara som omhändertagits enligt 4 §. Som förutsättning härför skall gälla att skattskyldighet föreligger enligt lagarna om skatt på alkohol eller tobak och att skattskyldighet enligt dessa har inträtt. Eftersom punktskatter är renodlade objektskatter är det i regel möjligt att beräkna skatten utan att man vet vem som är skattskyldig. Det är med andra ord tillräckligt att skattskyldighet föreligger och att skattskyldigheten inträtt för att skatten skall kunna beräknas. Det ligger dock i sakens natur att beslut om skatt inte kan fattas om det inte är utrett vem som är skattskyldig. Någon särskild bestämmelse härom har därför inte ansetts nödvändig. Skatten skall tas ut enligt de skattesatser som anges i lagarna om skatt på alkohol och tobak. Att skatten förfaller till betalning och att den skall betalas till tullmyndigheten framgår av 4 kap. 6 §. Här ges alltså särskilda regler om betalning av skatt. Detta innebär att lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter inte skall tillämpas på skatt som påförs med stöd av denna paragraf. Ett sådant beslut utgör alltså inget beskattningsbeslut enligt lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter. Enligt andra stycket i paragrafen får, för det fall skatten inte går att fastställa, denna tas ut med ett schablonbelopp i enlighet med bestämmelserna därom i lagen om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen. Detta kan bli aktuellt exempelvis när något högsta detaljhandelspris inte har angetts för de cigaretter som försändelsen kan innehålla. Tredje stycket har tillkommit med anledning av vad Lagrådet yttrat om 2 kap. 13 § (se vidare avsnitt 11.5). Bestämmelsen innebär att tullmyndigheten inte får besluta om skatt på omhändertagna varor om varorna i fråga omfattas av ett beskattningsbeslut enligt LPP som meddelades innan varorna omhändertogs (se även avsnitt 24.2 och kommentaren till 1 kap. 3 a § LPP). Den som redan innan varorna omhändertogs påförts skatt kommer med all säkerhet invända att tullmyndigheten inte får besluta om skatten. För att undvika de problem som skulle bli följden av om två olika myndigheter beslutade om skatt för samma varor bör tullmyndigheten regelmässigt kontrollera om skatt redan påförts. Om tullmyndigheten beslutar om skatt och det i efterhand visar sig att skatt redan hade påförts innan varorna omhändertogs har myndigheten saknat grund för sitt beslut. Ett sådan beslut kan undanröjas efter överklagande hos länsrätten. Uttrycket för varorna i fråga innebär att tullmyndigheten kan besluta om skatt för varor som inte omfattas av ett beskattningsbeslut enligt lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter. Har skatt påförts för endast hälften av varorna kan alltså tullmyndigheten besluta om skatt för resten av varorna. I fjärde stycket ges mottagaren en möjlighet att lösa ut en vara som omhändertagits med stöd av 4 § genom att betala ett belopp som motsvarar den punktskatt som belöper på varan. Beslut om skatt enligt första stycket får överklagas även av mottagaren av varan. Detta framgår av 4 kap. 14 § andra stycket. 6 § I paragrafen regleras när ett omhändertagande av punktskattepliktiga varor skall upphävas. Av första stycket 1 framgår att ett omhändertagande skall upphävas om det inte längre finns grund för att omhänderta varan. Detta kan till exempel bero på att det vid tullens undersökning framgår att det är fråga om en gåvoförsändelse. För att tullmyndigheten skall kunna upphäva ett beslut av denna anledning bör det krävas, förutom att mottagaren innehar partihandels- eller tillverkningstillstånd när det gäller alkoholvaror, att det vid myndighetens kontroll framstår som sannolikt att det verkligen är fråga om en gåva. Om mottagaren av försändelsen direkt eller indirekt till någon del bekostat varan eller transporten bör varan inte anses som gåva. I de fall där försändelsens status är tveksam, t.ex. då det saknas uppgift om avsändare, skall varan omhändertas om det inte av andra omständigheter framgår att det verkligen är fråga om en gåvoförsändelse. Enligt första stycket 2 skall ett omhändertagande upphävas om mottagaren av varan utnyttjat möjligheten i 5 § att lösa ut denna genom att betala ett belopp som motsvarar den punktskatt som belöper på varan. I första stycket 3 föreskrivs att ett omhändertagande skall upphävas om det är oskäligt att låta omhändertagandet bestå. Bestämmelsen skall ses som en säkerhetsventil som gör det möjligt att upphäva ett omhändertagande även om inte förutsättningarna i punkt 1 eller 2 är uppfyllda. I enlighet med vad Lagrådet anfört har i andra stycket införts en bestämmelse om att en omhändertagen vara skall översändas till mottagaren när omhändertagandet har upphävts. Detta gäller dock inte för varor som omhändertagits med stöd av 1 §, dvs. när mottagaren av varan saknar erforderligt tillstånd enligt alkohollagen eller inte uppfyller gällande åldersgränser i alkohollagen eller tobakslagen. Avsikten med detta är att förhindra att varor som inte får föras in ändå kommer att sändas över till mottagaren. Ett beslut om omhändertagande enligt 1 § kan upphävas t.ex. av den anledningen att avsändaren gett sig till känna. Det finns då inte längre någon grund för att omhänderta varan som i sådana fall skall återsändas till avsändaren. 7 § I paragrafen anges i vilka fall en omhändertagen alkohol- eller tobaksvara får förverkas. Enligt första stycket 1 får varan förverkas om skatt på varan har beslutats med stöd av 5 § och skatten inte har betalats räknat från den dag då beslutet om skatt vann laga kraft. Enligt första stycket 2 kan även omhändertagna varor för vilka ingen skatt påförts förverkas. Som förutsättning härför gäller att det, trots att ingen skatt påförts, fortfarande finns grund för ett omhändertagande. I sådana fall där skattskyldighet inträtt men där den skattskyldige förblir okänd, t.ex. därför att det saknas uppgift om avsändare av försändelsen, får alltså varan inte lämnas ut, såvida inte mottagaren av varan använder sig av möjligheten i 5 § att lösa ut varan. Vid prövningen av om grund för förverkande enligt första stycket 2 föreligger måste domstolen således pröva om det finns förutsättningar för att upphäva omhändertagandet enligt 6 §. Föreligger sådana förutsättningar skall domstolen avslå en ansökan om förverkande och i samband därmed upphäva omhändertagandet. Enligt andra stycket får förverkande enligt första stycket 2 inte ske förrän förflutit räknat från den dag då beslutet att omhänder- ta varan fattades. I tredje stycket föreskrivs att beslut om förverkande inte får fattas om det är oskäligt att förverka varan. Huruvida det är oskäligt eller ej skall prövas i förhållande till ägaren till egendomen men även i förhållande till den som har särskild rätt till varan. Paragrafens bestämmelser om förverkande är kopplade enbart till varorna, vilket innebär att förverkande kan ske även om ägaren av varorna och den skattskyldige inte är samma person. 8 § Skyldigheten att betala skatt som en tullmyndighet påfört en punktskattepliktig vara skall bestå även efter det att varorna förverkats. Som nämnts i avsnitt 11.10 motsvarar punktskattepliktiga varors värde till stor del den skatt som belöper på varorna. Detta innebär att en förlust på grund av att varorna förverkas blir förhållandevis liten, om den skattskyldige befrias från att betala skatten. För personer som är beredda att föra in varor till utan att betala skatt torde inte risken att förlora varorna vara tillräckligt avhållande om de vet att de slipper att betala skatten om varorna förverkas. Skyldigheten att betala skatt som en tullmyndighet påfört bör därför bestå även efter det att varorna förverkats. 9 § I paragrafen föreskrivs att alkohol- och tobaksvaror som har förverkats skall förstöras genom tullmyndighetens försorg. Gemensamma bestämmelser 1 § I paragrafen anges förutsättningarna för att en tullmyndighet skall få påföra transporttillägg. Paragrafen skiljer sig i flera avseenden från transportkontrollagens bestämmelse om transporttillägg. En redogörelse för dessa skillnader finns i avsnitt 14.1. Enligt första stycket skall transportillägg påföras om ledsagardokument eller bevis om ställd säkerhet inte medföljer en transport av punktskattepliktiga varor i den utsträckning som följer av 1 kap. 6 § eller om säkerhet inte ställts för transporten i den utsträckning som följer av det stadgandet. Huruvida någon av dessa förutsättningar är uppfyllda skall prövas dels enligt lagarna om skatt på tobak, alkohol och energi, dels enligt cirkulationsdirektivets bestämmelser (se vidare kommentaren till 1 kap. 6 §). Av första stycket följer att transporttillägget skall påföras den upplagshavare som sänt i väg transporten. Det innebär att även utländska subjekt kan påföras transporttillägg. I andra stycket anges i vilka fall transporttillägg skall påföras skattskyldiga. Första punkten avser den som utan att vara upplagshavare, varumottagare eller skatterepresentant från ett annat EU-land till för in eller tar emot punktskattepliktig vara för annat än privat ändamål. Den som är skattskyldig för sådan införsel skall innan varorna transporteras från det andra EU-landet anmäla varorna till beskattningsmyndigheten och ställa säkerhet för betalning av skatten. Har den skattskyldige inte gjort detta skall han påföras transporttillägg med stöd av andra stycket 1. Andra stycket 2 avser den som från annat EU-land bedriver distansförsäljning till kunder i . Vid sådan försäljning är säljaren i det andra EU-landet skattskyldig och han skall innan transporten från det andra EU-landet påbörjas ställa säkerhet för skattens betalning. Om säkerhet inte har ställts skall han påföras transporttillägg med stöd av andra stycket 2. I tredje stycket anges nivån på transporttillägget. 2 § Paragrafen innehåller bestämmelser om undanröjande av transporttillägg. Första stycket överensstämmer i princip med 8 § transportkontrollagen. Skillnaden är att det i förevarande paragraf direkt skrivs ut att det enbart är ingivandet av dokument som upprättats i föreskriven ordning som kan medföra att tillägget skall undanröjas. Dokument upprättade i efterhand, dvs. efter att en transportkontroll har genomförts, kan således inte åberopas för undanröjande av tillägget. Detta gäller i och för sig även beträffande undanröjande av beslut om transporttillägg som fattats med stöd av 8 § transportkontrollagen (se prop. 1995/96:197 s. 19). Stadgandet om att dokumenten skall vara upprättade i föreskriven ordning innebär således ingen ändring i förhållande till bestämmelsen i transportkontrollagen. Syftet med den nya formuleringen är endast att i lagtexten ytterligare klargöra vad som gäller beträffande handlingar som upprättas i efterhand. Har ett transporttillägg påförts med stöd av både första stycket 1 och 2 kan tillägget inte undanröjas om ett ledsagardokument ges in eftersom det i sådana fall fortfarande föreligger grund för att ta ut tillägget med stöd av första stycket 2. I andra stycket föreskrivs att transporttillägg som påförts skattskyldig skall undanröjas om det i ärende eller mål om skatt konstateras att den som påförts tillägget inte är skattskyldig. I sådana fall skall den myndighet eller domstol som avgjort skattefrågan undanröja tillägget. 3 § Paragrafens innehåll överensstämmer i princip med 9 § transportkontrollagen. De ändringar som görs är språkliga. Någon skillnad i sak är alltså inte avsedd. 4 och 5 §§ Bestämmelserna överensstämmer med vad som stadgas i 10 och 11 §§ transportkontrollagen. Betalning av skatt m.m. 6 8 §§ I 6 8 §§ finns bestämmelser om betalning av skatt, anstånd, ränta och indrivning. Att dessa frågor regleras särskilt i den här lagen beror på att lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter inte skall tillämpas på skatt som tullmyndigheten beslutar om med stöd av 2 kap.13 § eller 3 kap. 5 §. I 6 § finns bestämmelser om betalning av skatt. Skatt som påförs med stöd av 2. kap 13 § eller 3 kap. 5 § förfaller till betalning och skatt betalas till tullmyndigheten. I 7 § ges bestämmelser om anstånd med att betala skatt som beslutats med stöd av denna lag. Paragrafen stämmer i sak överens med 5 kap. 5 § lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter. I 8 § första stycket finns bestämmelser om att ränta skall utgå när skatt återbetalas. Enligt 8 § andra stycket skall bestämmelserna om indrivning i 5 kap. 16 18 §§ lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter tillämpas på skatt som tullmyndigheten beslutat om med stöd av 2 kap. 13 § eller 3 kap. 5 §. Beslut m.m. 9 § I första stycket anges att beslut om förverkande skall fattas av allmän förvaltningsdomstol på ansökan av tullmyndighet. Det innebär att ansökan skall prövas av en länsrätt. I andra stycket föreskrivs vilken länsrätt som är behörig att pröva ansökan. Ansökan om förverkande enligt denna lag skall prövas av den länsrätt inom vars domkrets omhändertagandet av egendomen verkställdes. Ett förverkande enligt 2 kap. 18 § kan avse enbart egendom som har varit omhändertagen. Ett förverkande enligt 2 kap. 17 § kan avse enbart omhändertagen egendom. Det nu sagda innebär att det enbart är egendomen som är eller har varit omhändertagen som kan förverkas med stöd av denna lag. Även i de fall omhändertagandet är upphävt skall ansökan prövas av den länsrätt inom vars domkrets det upphävda omhändertagandet verkställdes. 10 § Av paragrafen framgår att andra beslut än beslut om förverkande fattas av tullmyndighet. 11 § I paragrafen finns bestämmelser om bevis över verkställighet av beslut om transportkontroll och omhändertagande. Paragrafen har utformats med ledning av 27 § tvångsåtgärdslagen. Med den som berörs av själva åtgärden avses den som direkt berörs av åtgärden, dvs. exempelvis den som är skyldig att medverka vid en transportkontroll eller ägaren till egendom som kontrolleras eller omhändertas. Paragrafen kommenteras även i avsnitt 15.3. 12 § Paragrafen har utformats med ledning av motsvarande bestämmelser i inregräns- och tullagen, se 12 § inregränslagen och 66 § tullagen. Polisens skyldighet att medverka i kontrollverksamheten gäller endast i mån av tid och resurser. I paragrafen anges vilka befogenheter som skall tillkomma polismän som deltar i kontrollverksamhet enligt denna lag. Dessa polismän har i stort sett samma befogenheter som tjänstemän vid tullmyndighet. Polisen ges dock inte befogenhet att besluta om omhändertagande, skatt eller transportillägg och inte heller att ansöka om förverkande. Utlämnande av uppgifter 13 § I paragrafen finns bestämmelser om uppgiftsskyldighet. Bestämmelsen har utformats med ledning av 3 kap. 16 § taxeringslagen (1990:324). I första stycket föreskrivs att uppgifter som myndigheter förfogar över och som behövs för kontroll enligt denna lag skall på tullmyndighets begäran tillhandahållas denna. Bestämmelsen utgör en sådan uppgiftsskyldighet som avses i 14 kap. sekretesslagen (1980:100). Överklagande m.m. 14 § I första stycket första meningen anges vilka beslut som inte får överklagas. Som exempel på beslut som inte får överklagas kan nämnas beslut om transportkontroll och beslut att anmana förare att stanna. Övriga beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, dvs. Eftersom inget särskilt föreskrivs skall beslut enligt denna lag överklagas enligt förvaltningslagens (1986:223) bestämmelser. Vilken länsrätt som är behörig att pröva överklagandet framgår av 14 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. I andra stycket ges mottagaren av varan en möjlighet att överklaga beslutet att påföra skatt enligt första stycket. Det är viktigt att detta tydligt framgår av lagtexten, eftersom beslutet om skatt enligt 3 kap.5 § ligger till grund för att en vara skall kunna förverkas enligt 3 kap 7 §. I tredje stycket föreskrivs att får överklaga beslut enligt denna lag. 15 § I paragrafen regleras möjlighet att överta tullmyndighetens uppgift att föra det allmännas talan. I de flesta fall kommer tullmyndigheten att vara den enskildes motpart när denne har överklagat till länsrätten eller kammarrätten. Att tullmyndigheten är den enskildes motpart följer av 7 a § förvaltningsprocesslagen. kan dock alltid överta tullmyndighetens roll som part. Det gäller både när tullmyndigheten själv har överklagat och när myndigheten är den enskildes motpart. Ett övertagande kan ske i exempelvis mål av principiellt intresse. När inträder i målet förlorar tullmyndigheten sin partsroll. har också möjlighet att överklaga i tullmyndighetens ställe. 16 § Enligt paragrafen förs det allmännas talan i Regeringsrätten av . Handläggningen i domstol m.m. 17 § I paragrafen anges att mål om omhändertagande och förverkande skall handläggas skyndsamt. 18 § I paragrafen finns bestämmelser om vem som skall anses vara motpart i mål om förverkande när ägaren till egendomen inte är känd eller saknar känt hemvist. Paragrafen har utformats med ledning av 20 § varusmugglingslagen. Med uttrycket den som senast innehade varorna avses den som senast hade varorna i sin besittning. Vid transportkontroller torde detta oftast vara föraren. Se vidare avsnitt 15.4. Paragrafen har utformats i enlighet med vad Lagrådet förordat. 19 § I paragrafen ges bestämmelser om delgivning och kallelse på okända ägare och rättsinnehavare. Paragrafen har utformat i enlighet med vad Lagrådet förordat. Bestämmelsen i första stycket bör ses ihop med 18 §. Enligt 18 § utgör den omständigheten att ägaren är okänd eller saknar känt hemvist inget hinder mot att pröva en ansökan om förverkande. Bifalls ansökan förlorar ägaren slutgiltigt rätten till egendomen. I första stycket föreskrivs därför att länsrätten i de fall ägaren är okänd eller saknar känt hemvist skall förelägga ägaren att ge sig till känna. Detta skall ske genom kungörande i Post och och andra lämpliga tidningar. Första stycket skall tillämpas även om annan än ägaren anses vara motpart enligt 18 §. Det bör påpekas att det inte krävs att ägaren hörsammar föreläggandet för att länsrätten skall kunna avgöra målet. Syftet med bestämmelsen i första stycket är alltså enbart att ge ägaren möjlighet att föra talan i målet. I andra stycket föreskrivs att första stycket även gäller den som har särskild rätt till egendom. Det finns dock ingen generell skyldighet för länsrätten att förelägga okända rättsinnehavare att ge sig till känna. Bakgrunden härtill är att det inte alltid finns någon som har särskild rätt till egendomen. Det är bara när det finns anledning att anta att någon har särskild rätt till egendomen som länsrätten behöver utfärda ett sådant föreläggande som avses i första stycket. 20 § Paragrafen innehåller bestämmelser om muntlig förhandling i mål om omhändertagande, förverkande och transporttillägg. Paragrafen har utformats med ledning av 8 § betalningssäkringslagen. Lagrådet har erinrat om att domstolarna vid bedömningen av om muntlig förhandling skall hållas eller inte måste beakta att den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna gäller som svensk lag (SFS 1994:1219). Av detta följer att hänsyn måste tas till den praxis på området som utbildats vid tillämpning av artikel 6 (punkt 1) i konventionen och som innebär att undantag från muntlig förhandling tillämpas mycket restriktivt. Övergångsbestämmelserna Bestämmelserna innebär att transportkontrollagen upphör att gälla. Nämnda lag skall dock tillämpas i fråga om förhållanden som hänför sig till tiden före ikraftträdandet. 24.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter 1 kap. 3 a § Pargrafen är ny och har införts med anledning av vad Lagrådet yttrat (se avsnitt 11.5). Första stycket innebär att ett beskattningsbeslut enligt förevarande lag inte kan fattas för skattepliktiga varor som är omhändertagna enligt den nya lagen om punktskattekontroll eller som omfattas av ett beslut om skatt enligt den nya lagen. Detta gäller oavsett om deklaration lämnats eller inte. Om ett beskattningsbeslut enligt denna lag fattas, trots att varorna i fråga är omhändertagna eller omfattas av ett beslut om skatt enligt den nya lagen om punktskattekontroll, har beskattningsmyndigheten saknat grund för beslutet och detta skall därför upphävas. I andra stycket föreskrivs att om beslut som avses i första stycket upphävs så skall denna lag anses tillämplig såsom om nämnda beslut aldrig hade fattats. Beskattningsbeslut enligt 4 kap. 2 § denna lag fattas genom s.k. automatiska beslut. Det innebär att beslutet anses ha fattas i enlighet med deklarationen. I de fall deklaration inte lämnats anses skatten ha bestämts till noll kronor. Om en skattepliktig vara är omhändertagen kan inget beskattningsbeslut enligt denna lag fattas. Upphävs ett omhändertagande eller ett beslut om skatt enligt den nya lagen om punktskattekontroll efter deklarationstidens utgång anses dock, trots vad som föreskrivs i första stycket, ett beskattningsbeslut enligt denna lag ha fattats. En sådan ordning är nödvändig för att beskattningsmyndigheten skall kunna meddela ett omprövningsbeslut i de fall tullmyndigheten inte beslutar om skatt enligt den nya lagen om punktskattekontroll. 3 kap. 6 a § Bestämmelsen som är ny har utformats med ledning av 3 kap. 16 § taxeringslagen (1990:324) 11 § Ändringen görs för att paragrafen skall stämma överens med 3 kap. 11 § taxeringslagen. 24.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen 1 § I paragrafens första stycke görs en ändring av lydelsen för att det tydligare skall framgå att lagen endast omfattar privat resandeinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror och därmed inte införsel av flyttsaker och arvegods. Alkoholdrycker och tobaksvaror som en resande fått i gåva i ett annat EU-land och som denne medför vid inresan till skall däremot räknas in i den mängd som den resande kan införa till landet utan att betala skatt för införseln. 4 § Ändringen i första stycket innebär att anmälningsskyldigheten ersätts av en deklarationsskyldighet. Deklarationen skall lämnas självmant och på heder och samvete. En deklaration som lämnas först efter det att tullen påbörjat en kontroll kan inte anses ha lämnats självmant. Ändringen av behörig beskattningsmyndighet föranleds av den nya regionindelningen av skatteförvaltningen. För att undanröja vissa tvivel föreskrivs i andra stycket att skall besluta om skatten i fall skattepliktig vara påträffas vid kontroll. Av redaktionella skäl har vissa bestämmelser som tidigare fanns i 5 § flyttats till denna paragraf. Det gäller bl.a. bestämmelsen om vad som gäller när införseln görs på bemannad tullplats. 5 § I paragrafen anges när skatten senast skall betalas. Betalningstiden angavs tidigare i 4 §. 7 9 §§ Ändringarna är föranledda av att anmälningsskyldigheten ersätts av en deklarationsskyldighet. 10 § I paragrafen, som är ny, ges bestämmelser om omhändertagande av alkohol- eller tobaksvara för vilken skatt skall betalas enligt denna lag.