prop · GL0342 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta gäller inte territoriellt begränsade viseringar (artikel 19.3). Förhållande till svenska regler Artikel 19 innebär att en utlänning med giltig visering utfärdad i en annan Schengenstat, skall få röra sig fritt i som viseringen gäller. åtaganden enligt denna artikel kan fullföljas genom att det i utlänningsförordningen förs in bestämmelser om att dessa utlänningar undantas från kravet på visering. Artikel 20 Enligt artikel 20.1 får en utlänning som är medborgare i en stat gentemot vilken det inte finns viseringskrav, röra sig fritt inom Schengenområdet från den första inresan, förutsatt att utlänningen uppfyller inresevillkoren i artikel 5. Artikel 20.2 gör undantag för viseringsfrihetsavtal som Schengenstaterna ingått före ikraftträdandet av konventionen . Medborgare i de länder som har sådana avtal om viseringsfrihet med Schengenstater omfattas inte av de begränsningar som följer av artikel 20. Dessa utan kan utan krav på visering vistas i vart och ett av de berörda . Förhållande till svenska regler Nuvarande svenska bestämmelser innebär att en utlänning som är viseringsfri får vistas fritt i oavsett tidigare vistelse i annat icke-nordiskt land. Bestämmelserna i den nordiska pass- kontrollöverenskommelsen däremot ser de nordiska länderna som en enhet, och en tidigare vistelse i ett annat nordiskt land skall avräknas från (3 kap. 2 § UtlF). Schengenkonvenventionens system liknar det nordiska i och med att räknas från inresan till Schengenområdet. Detta föranleder ändringar i utlännings- förordningen. Vad gäller tidigare viseringsfrihetsavtal följer av åtaganden om en gemensam viseringspolitik ett krav att i vissa fall säga upp avtalen och införa krav på visering. I de bilaterala avtal som ingått har intagits bestämmelser om att avtalen inte skall inverka på förpliktelser enligt andra internationella överenskommelser. Detta innebär att när ingår ett bilateralt viseringsfrihetsavtal med ett tredje land påverkar det avtalet inte åtaganden enligt . Artikel 21 Av artikel 21.1 och 2 följer att en utlänning som innehar ett uppehålls- tillstånd utfärdat i någon Schengenstat, eller tidsbegränsat uppehålls- tillstånd och ett resedokument som utfärdats av samma Schengenstat, får röra sig fritt inom hela Schengenområdet , under förutsättning att personen uppfyller inresevillkoren i artikel 5 och inte finns upptagen på en spärrlista. Schengenstaterna skall tillställa en förteck- ning över av dem utfärdade giltiga dokument (artikel 21.3). Förhållande till svenska regler Ett uppehållstillstånd meddelat i en annan stat medför enligt svenska regler inte någon rätt till inresa eller vistelse i . Artikeln för- anleder en ändring i utlänningsförordningen med motsvarande innehåll som sägs under artikel 19. Artikel 22 Artikel 22 innehåller bestämmelser om anmälningsplikt för utlänningar. Enligt artikel 22.1 är en utlänning som rest in i Schengenområdet skyldig att anmäla sig hos en behörig myndighet i det land där inresan sker. Anmälan skall ske antingen i samband med inresan eller senast . Även en utlänning som är bosatt inom Schengenområdet och som reser till en annan Schengenstat, är underkastad sådan anmälningsplikt (artikel 22.2). De stater som vill göra undantag från anmälningsskyldigheten skall, enligt artikel 22.3, underrätta . Förhållande till svenska regler Enligt den nordiska passkontrollöverenskommelsen skall en utlänning som är viseringspliktig i något av de nordiska länderna lämna person- uppgifter på ett kontrollkort i samband med inresa (5 kap. 4 § UtlF). I övrigt föreligger inte någon anmälningsskyldighet. Regeringen kan med stöd av ett bemyndigande i 12 kap 1 § UtlL meddela föreskrifter om anmälningsskyldighet. Artikel 22 medför att bestämmelserna i utlän- ningsförordningen baserade på det nordiska systemet med kontrollkort måste anpassas till Schengenreglerna samt att bestämmelser om en generell anmälningsskyldighet även för icke viseringspliktiga utlänningar i enlighet med måste föras in i förordningen. Artikel 23 En utlänning som inte uppfyller villkoren för en kortare vistelse på någon av Schengenstaternas område skall enligt artikel 23 i princip utan dröjsmål lämna Schengenområdet (artikel 23.1). Om utlänningen har uppehållstillstånd i en Schengenstat skall han eller hon bege sig dit (artikel 23.2). Om utlänningen inte frivilligt lämnar området skall denne i regel avvisas eller utvisas i enlighet med de nationella bestämmelser som gäller i den Schengenstat där utlänningen greps (artikel 23.3). Av artikel 23.4 framgår att utvisning skall ske till hemlandet eller till något annat land där utlänningen medges inresa, och att hänsyn skall tas framför allt till gällande avtal om återtagande mellan Schengenstaterna. Artikel 23 erinrar uttryckligen om att avlägsnande inte får ske i strid mot nationella bestämmelser om rätt till asyl eller i strid mot flykting- konventionen (artikel 23.5). Kommentar Schengenstaterna har sinsemellan träffat ett avtal om återtagande av personer som illegalt befinner sig på varandras områden. Förhållande till svenska regler Utlänningar måste i princip ha tillstånd att vistas i om de inte av någon anledning är befriade från tillståndsplikten. Utlänningslagen utgår från att en utlänning som saknar tillstånd att vistas här frivilligt lämnar landet. Den som enligt ett beslut om avlägsnande skall lämna landet skall göra detta inom . I utlänningslagen finns två olika former av avlägsnande, avvisning och utvisning. Artikel 23 föranleder inte någon ändring i de svenska bestämmelserna. Artikel 24 Artikel 24 innehåller bestämmelser om att en Schengenstat i vissa fall kan få ekonomisk kompensation på grund av att ett beslut om av- lägsnande inte går att verkställa. 7.3.5 Uppehållstillstånd och personer registrerade på spärrlista (artikel 25) Artikel 25 Artikel 25 behandlar frågor om uppehållstillstånd för personer som är registrerade på spärrlista. Enligt artikel 25.1 skall den Schengenstat, som avser att utfärda ett uppehållstillstånd till en utlänning som finns upp- tagen på spärrlistan, först rådgöra med den Schengenstat som verkställt registreringen, varvid hänsyn skall tas till den sistnämnda statens intressen. Uppehållstillstånd får endast meddelas om det finns skäl av allvarlig art, särskilt av humanitärt slag eller till följd av internationella förpliktelser. I det motsatta fallet, då ett land registrerar en person på spärrlista som redan har beviljats uppehållstillstånd i någon Schengenstat, skall den senare staten besluta om det finns skäl att återkalla tillståndet. Om så inte sker, skall registreringen återkallas. (Artikel 25.2.) Kommentar Regeln i artikel 25.1 innebär att staternas åtaganden enligt exempelvis flyktingkonventionen eller inte förhindras (jämför nedan, artikel 28). Förhållande till svenska regler Något system som liknar Schengens med en spärrlista finns inte . Utlänningslagen innehåller bestämmelser om när uppehållstillstånd får beviljas (2 kap. 2 4 c §§ UtlL). Uppehållstillstånd meddelas av samt i vissa fall av . beslut om uppehållstillstånd kan överklagas till . Enligt 7 kap 11 § UtlL kan och i vissa fall överlämna ärenden till regeringen. Regeringen kan meddela beslut om bl.a. uppehållstillstånd. Uppehållstillstånd skall enligt 2 kap. 3 § och 3 kap. 4 § ges till en utlänning som är flykting eller skydds- behövande. Artikel 25.1 ger utrymme för att bevilja uppehållstillstånd till denna grupp av utlänningar även om de finns upptagna på spärrlista. I övriga fall ankommer det på berörda myndigheter att tillämpa de svenska bestämmelserna så att krav på hänsynstagande till en annan Schengenstats intresse iakttas. Någon lagändring torde därför inte vara nödvändig. De fall i vilka ett uppehållstillstånd kan återkallas framgår av 2 kap 9 12 §§ UtlL. Artikel 25 anger dock inte i vilka fall uppehållstillståndet skall återkallas, utan detta avgörs av myndigheterna i den stat som utfärdat tillståndet. För att införa möjligheter att återkalla ett uppehålls- tillstånd i de fall som är förutsedda i artikeln krävs lagändring. 7.3.6 Följdåtgärder (artiklarna 26 27) Artiklarna 26 27 innehåller bestämmelser om s.k. transportörsansvar. I dessa artiklar åläggs Schengenstaterna att i sin nationella lagstiftning införa motsvarande bestämmelser. Artikel 26 Enligt artikel 26 skall den transportör som ombesörjt sjö-, luft- eller landtransport fram till den yttre gränsen för en utländsk medborgare, vilken därefter nekats inresa, vara skyldig att utan dröjsmål återta ansvaret för utlänningen. På begäran av den myndighet som bevakar gränsen skall transportören ombesörja återresa för utlänningen till tredje land. (Artikel 26.2 a.) Transportören skall vidare, enligt artikel 26.1b, vara skyldig att kontrollera att en utlänning som transporteras sjö- eller luftvägen har de resedokument eller viseringar som erfordras för inresa i Schengen- området. Och i den mån det är konstitutionellt möjligt skall Schengen- staterna införa nationella sanktioner mot transportörer som befordrar utlänningar som saknar erforderliga dokument. Schengenstaternas åtaganden vad gäller transportörer gäller endast i den mån det inte strider mot staternas förpliktelser enligt flykting- konventionen. Förhållande till svenska regler En utlänning som avvisas eller utvisas är enligt 9 kap. 1 § UtlL skyldig att betala kostnaden för den egna återresan. Utlänningslagen föreskriver vidare i 9 kap. 2 § att en transportör är skyldig att ersätta staten för kost- naden för utlänningens resa från och för erforderlig bevakning om utlänningen avvisas på grund av att han eller hon saknar pass, erforderliga tillstånd eller medel för återresan. Bestämmelserna om transportörens kostnadsansvar skall ses i samband med reglerna i 8 kap. 6 § UtlL om återförande av utlänningen till transportörens fartyg eller luftfartyg. Betalningsskyldigheten kan i vissa fall efterges. Den polismyndighet som verkställer avvisningen beslutar om betalnings- skyldighet (7 kap 8 § UtlF). Någon uttrycklig skyldighet för trans- portören att kontrollera utlänningens resedokument finns inte. De svenska bestämmelserna på området har presenterats och noggrant övervägts under förhandlingar om anslutning till Schengen- samarbetet. Någon kritik riktades inte i det läget mot den svenska lagstiftningen. Regeringen gör därför den bedömningen att de nuvarande bestämmelserna om transportörsansvar får anses uppfylla Schengen- konventionens krav. Detta hindrar dock inte att det kan finnas anledning att i ett senare skede, särskilt när större erfarenhet finns av konventionens praktiska tillämpning, att på nytt ta upp frågan till diskussion. Artikel 27 I artikel 27.1 förbinder Schengenstaterna sig att i sin nationella lagstiftning införa lämpliga sanktioner mot den som i vinstsyfte hjälper eller försöker hjälpa utlänningar att resa in i eller vistas inom Schengen- området i strid mot gällande bestämmelser. Schengenstaterna är skyldiga att meddela varandra när de får vetskap om sådan verksamhet riktad mot en annan stat (artikel 27.2). Förhållande till svenska regler Den som i vinningssyfte planlägger eller organiserar verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser till utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i döms till fängelse i högst eller, när omständigheterna är förmildrande, till böter (10 kap. 5 § UtlL). Även den som hjälper en utlänning att på detta sätt resa in i kan straffas om personen hade eller borde haft vetskap om resans syfte. Även den som hjälper en utlänning att komma in i i strid med gällande föreskrifter kan dömas för detta, i grova fall till fängelse . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningen utförts mot ersättning, avsett ett stort antal personer eller utförts under hänsynslösa former. Någon lagändring är inte erforderlig. 7.3.7 Ansvarighet i samband med behandling av asylansökan (artiklarna 28 38) Artiklarna 28 38 behandlar vilken stat som skall vara ansvarig i samband med behandling av en asylansökan. Dessa bestämmelser har, som framgår av avsnitt 4.4 ovan, upphört att gälla i och med att Dublin- konventionen trätt i kraft . 7.4 Avd. III Polis och säkerhet Regeringens bedömning: Svenskt tillträde till kommer att föranleda lagändringar beträffande överlåtelse av uppgifter som innefattar myndighetsutövning till utländska tjänstemän och utländska polismän samt reglering av dessas ställning när det gäller straffrättsligt ansvar och skydd samt skadestånd (artikel 40 43), rätt enligt vapenlagen för Schengenstaternas tjänstemän att medföra sina tjänstevapen vid fortsatt förföljande över landgräns (artiklarna 40 och 41), inbördes rättshjälp i administrativa ärenden (artikel 49 a), avskaffande i vissa fall av kravet på dubbel straffbarhet för tvångsmedelsanvändning (artikel 51), postdelgivning (artikel 52), hinderverkan av en utländsk dom dels när ett brott begåtts delvis i , delvis i en annan Schengenstat, dels när den misstänkte utlämnats från till en Schengenstat för den gärning som avses i den utländska domen (artikel 55), preskription (artikel 62). De svenska reglerna om utländsk doms hinderverkan bör hänvisa även till (artikel 54 55). Lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställig- het av brottmålsdom bör ändras för att omfatta även fall där den dömde inte lämnat sitt samtycke (artikel 69). Lagen (1992:860) om kontroll av narkotika bör ändras för att ge befogenhet att utfärda intyg om rätt för en resenär till en Schengenstat att inneha vissa läkemedel (artikel 75). I övrigt torde bestämmelser i avdelning III inte föranleda lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Promemorian utgick dock ifrån att svensk anpassning till artikel 75 kunde ske genom myndighetsåtgärder. Remissinstanserna har inte framfört någon annan uppfattning än promemorians, med undantag för Justitiekanslern () som anfört att artikel 56, som föreskriver att vad den dömde undergått av frihetsberövande i annan stat i vissa fall skall avräknas vid bestämning av påföljd kan aktualisera ändringar av 2 kap. 6 § eller 33 kap. 5 6 §§ som har anfört att verket enligt gällande regler inte har befogenhet att utfärda intyg motsvarande sådant som regleras i artikel 75. Skälen för regeringens bedömning redovisas i anslutning till artiklarna under rubrik Förhållande till svenska regler. 7.4.1 Polisiärt samarbete (artiklarna 39 47) Artikel 39 Artikeln innehåller de grundläggande bestämmelserna om informations- utbyte och samverkan mellan Schengenstaternas polismyndigheter. I artikel 39.1 förbinder sig Schengenstaterna att låta sina polismyndigheter bistå varandra i syfte att förhindra och upptäcka brott, förutsatt att inte staternas nationella lagstiftning förbehåller rättsliga myndigheter rätten till en sådan framställning. Framställningen får inte innebära att mottagaren skall vidta tvångsåtgärder. I artikel 39.2 föreskrivs att skriftlig information som efter framställning enligt första punkten har lämnats från en Schengenstat till en annan inte får användas som bevismaterial med mindre den stat som lämnat uppgiften givit sitt samtycke. Artikel 39.3 reglerar förfarandet för informationsutbyte. Informations- utbytet skall som huvudregel ske mellan centrala organ. Men i brådskande fall finns möjlighet till direktkontakt mellan myndigheter. Den polismyndighet som gör en sådan framställning direkt till den behöriga myndigheten i den mottagande Schengenstaten skall möjligt underrätta det ansvariga centrala organet där. Av artikel 39.4 framgår att överenskommelser avseende gränsområden kan träffas mellan ansvariga ministrar. Enligt artikel 39.5 kan Schengenstater med gemensam gräns träffa längre gående bilaterala avtal. Övriga Schengenländer skall hållas under- rättade om sådana avtal. Förhållande till svenska regler I 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen (1980:100) finns föreskrifter om när sekretessbelagda uppgifter får lämnas till bl.a. utländska myndig- heter. Huvudregeln är att sådana inte får lämnas till utländsk myndighet. Dock finns två undantag. Det ena är om det är tillåtet enligt lag eller förordning. Det andra undantaget innebär att uppgifter får lämnas ut om dessa i motsvarande fall hade fått lämnas till svenska myndigheter och det står klart att det är förenligt med svenska intressen att lämna ut dem. De flesta uppgifter som omfattas av det polisiära informationsutbytet rör uppgifter som finns eller kan finnas i något polisregister. Regler om polisregister finns i lagen (1965:94) om polisregister, polisregisterlagen. Enligt 4 § får uppgifter ur polisregister på begäran av lämnas till åklagar- eller polismyndighet i de nordiska länderna eller andra länder som är anslutna till eller till den organisationen när det behövs för utredning i brottmål eller utlänningsärende. Genom ändringar i polisregisterlagen, som träder i kraft , får uppgifter lämnas till utländska myndigheter och mellanfolkliga organisa- tioner i ytterligare några fall där detta följer av en internationell överenskommelse som efter godkännande har tillträtt. Också inom tullen förekommer brottsbekämpande verksamhet för vilken det finns särskilda register. Från dessa får, enligt 10 a § polis- registerlagen, uppgifter lämnas om uppgifterna behövs för att fullgöra skyldigheter som eller svensk tullmyndighet har enligt överens- kommelse med främmande stat. En motsvarande regel finns i förslaget till lag om brottsregister (prop. 1997/98:11). 1 § lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet, liksom 2 § lagen (1973:431) om utred- ning angående brott mot utländsk tullag, som hänvisar till den först- nämnda lagen, ger svenska myndigheter möjlighet att uppfylla villkor som inskränker användningsområdet för vissa uppgifter som svenska myndigheter fått från bl.a. utländska myndigheter. Redan gällande svenska regler på området täcker således väl in de åtaganden som kan bli aktuella enligt artikel 39. Denna torde därför inte kräva någon lagändring. har föreslagit att det skall inrättas ett polisens underrättelseregister i vilket uppgifter av underrättelsekaraktär skall kunna lämnas till utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation (SOU 1996:35 och SOU 1997:65). Artikel 40 Artikel 40 reglerar frågan om fortsatt övervakning över gräns. Den situation som avses är att polisen i en Schengenstat som ett led i en pågående polisundersökning övervakar (skuggar) en person som är misstänkt för ett brott som är så grovt att det kan föranleda utlämning och den personen beger sig in på en annan Schengenstats (mottagande stat) territorium. Enligt artikel 40.1 är huvudregeln vid fortsatt övervakning att sam- tycke till övervakning in på den mottagande statens territorium skall inhämtas i förväg, innan gränsen överskrids. Begäran skall ställas till en av varje land särskilt utsedd centralmyndighet. Det brott som föranlett den fortsatta övervakningen skall vara ett brott som kan föranleda utlämning. Vid fara i dröjsmål kan dock enligt artikel 40.2 övervakningen fortsätta över gränsen till mottagande stat utan föregående samtycke. Detta får ske bara om den övervakade misstänks för något brott som särskilt anges i artikel 40.7. Det rör sig då om grova brott. Mottagande stats myndigheter skall i sådana fall kontaktas senast i samband med gränsöverskridandet. Om tillstånd till övervakningen inte ges eller om den mottagande staten begär det, skall operationen avbrytas. Dessutom gäller enligt artikel 40.3 en rad särskilda förutsättningar under vilka fortsatt övervakning får ske på den mottagande statens territorium. Den mottagande staten har rätt att meddela instruktioner som de övervakande polismännen skall lyda. All övervakning in på ett annat lands territorium skall ske med iakttagande av den mottagande statens lagar och de övriga villkor som mottagande stats myndigheter ställer upp a. Övervakande polismän skall kunna legitimera sig c och i princip kunna styrka att de har tillstånd till operationen b. Övervakning får inte medföra att bostäder eller enskilt utrymme beträds av de övervakande polismännen d. Övervakande polismän får medföra sina tjänstevapen om inte den mottagande staten förbjudit detta, men vapen får bara användas i nödvärn e. Det är inte tillåtet för de övervakande polismännen att gripa eller omhänderta den övervakade eller utsätta denne för identitetskontroll på den mottagande statens område f. Verksamheten skall rapporteras till myndigheterna i den Schengen- stat där den fortsatta övervakningen sker; övervakande polismän kan åläggas att inställa sig personligen g. Av artikel 40 framgår vidare uppgifter som gäller punkterna 1 och 2 beträffande vissa länder, nämligen vilka polismän som avses (artikel 40.4) samt vilka myndigheter som avses (artikel 40.5). Enligt ett protokoll med ändringsförslag behöver inte själva konventionen ändras när nya tjänstemän skall läggas till listan. Bilateralt får Schengenstaterna utvidga tillämpningsområdet för artikel 40 och anta kompletterande bestämmelser (artikel 40.6). Kommentar Den myndighet som utsetts enligt artikel 40.1 är för svensk del Riks- polisstyrelsen. Det brott som föranlett den fortsatta övervakningen skall, som nämnts, vara ett brott som kan föranleda utlämning. Detta betyder i förhållande till de nordiska grannländerna, brott på vilket fängelse kan följa i den ansökande staten och i förhållande till övriga länder, brott varpå fängelse finns i den svenska straffskalan. Därtill kommer alltså att fortsatt övervakning utan föregående samtycke endast får ske beträffande de i artikel 40.7 uppräknade brotten. De tjänstemän som för svensk del har anmälts som behöriga att genomföra fortsatt övervakning enligt artikel 40 är polismän, tulltjänste- män när de har polisiära befogenheter samt tjänstemän vid Kustbevak- ningen i samband med övervakning till sjöss. Denna förklaring har tagits in i det svenska anslutningsavtalet. Som framgått tidigare (se avsnitt 4.5.2) får fortsatt övervakning ske med överskridande av alla sorters gränser, till skillnad från fortsatt förföljande (se artikel 41) som bara får äga rum över landgräns. Förhållande till svenska regler Se nedan under artikel 41. Artikel 41 I artikel 41 regleras fortsatt förföljande över gräns. Bestämmelsen innebär att en Schengenstats polismän i vissa fall får förfölja en flyende gärningsman över gränsen in i en grannstat som är ansluten till . Enligt artikel 41.1 skall den flyende antingen ha tagits på bar gärning för något av de brott som anges i artikel 41.4 (se vidare nedan) eller för medhjälp till ett sådant, eller ha rymt från häkte eller fängelse. I sådana fall får polismännen fortsätta förföljandet på den mottagande statens territorium utan föregående samtycke, om behöriga myndigheter i den mottagande staten på grund av sakens brådskande natur inte har kunnat underrättas i förväg. Den mottagande staten skall då underrättas om förföljandet senast i samband med att gränsen passeras. Den mottagande staten har när som helst rätt att beordra att förföljandet avbryts. Den mottagande staten å sin sida är skyldig att på begäran av de förföljande polismännen gripa den flyende för att fastställa dennes identitet eller kvarhålla honom. I artikel 41.2 4 ges Schengenstaterna tillfälle att bestämma villkoren för utövande av förföljande på dess territorium, när det gäller frågor om rätt att frihetsberöva den förföljde, tids- och områdesbegränsning av förföljandet samt brott som kan föranleda fortsatt förföljande. Enligt artikel 41.5. skall allt förföljande in på ett annat lands territorium ske med iakttagande av den mottagande statens lagar och de övriga villkor som landet ställer upp i enlighet med konventionens bestämmelser, se vidare nedan. Den mottagande staten har även rätt att meddela instruktioner som de förföljande polismännen skall lyda. Förföljande får endast ske över landgräns samt får inte medföra att bostäder eller enskilt utrymme beträds av förföljande polismän. Dessa får medföra sina tjänstevapen vilka bara får användas i nödvärn.