prop · GL0390D1 · 1998-01-01 00:00:00 — Det kan t.ex. vara fråga om att på konstlad väg skapa högstubbar, dvs. kapa träd upp på stammen, eller utföra särskilt anpassad röjning eller gallring. Avkastning som kan uppkomma tillfaller alltid markägaren. De första naturvårdsavtalen med staten som part ingicks . Till och med hade 190 sådana avtal upprättats. Av dessa avsåg enligt statistik 45 lövbränneliknande successionsmarker (6,7 ha - ), 33 naturskogsartad barrskog (4,5 ha - ), 35 naturskogsartad lövskog (6,6 ha - ), 30 ädellövskog (8,7 ha - ), 12 kulturmarker, hagar och skogsbeten (7,3 ha - ), 17 kantzoner, korridorer, bäckar och raviner (3,8 ha -), 8 anlagda brandfält (6,2 ha - ), samt 10 boplatser, spelplatser och växtplatser (2,1 ha - ). Siffrorna inom parentes avser genomsnittlig areal och genomsnittlig ersättning per hektar (ha). Ett avtal för i som omfattar 322 ha har inte räknats med. Avtalet skiljer sig från de andra avtalen, eftersom det dels avser ett mycket stort område, dels innebär ett endast femårigt avverkningsstopp vilket har påverkat ersättningen. Avtalet är därför inte relevant. Statistiken antyder att det finns goda möjligheter att erhålla hög naturvårdsnytta för de medel som satsas. Naturvårdsavtal (avtalet för ej inräknat) omfattar i genomsnitt 6,1 ha och ersättningen uppgår i snitt till per ha. Erfarenheterna från hittillsvarande tillämpning är goda. Naturvårdsavtalen avseende skog har befunnits ge den största nyttan, vad avser bevarandet av den biologiska mångfalden, om avtalen kan tecknas för långa tidsperioder, gärna upp mot . Inom virkesproduktionen fattas ofta beslut som medför effekter i skogen i ett hundraårigt perspektiv. Det är därför rimligt om naturvårdsavtalen kan gälla under långa tidsperioder. Härigenom kan de bidra till ett långsiktigt perspektiv även på miljösidan. Det är även av vikt med hänsyn till instrumentets trovärdighet att engagemang, tid och pengar inte läggs ner på alltför kortsiktiga förhållanden. Här är emellertid att märka att fastigheter vanligen överlåts med kortare mellanrum än de långa tidsperioder som avtalen bör omfatta. Ett naturvårdsavtal blir inte automatiskt gällande mot en ny ägare av fastigheten. Inte ens om denne vid köpet hade vetskap om avtalet blir detta gällande. Framför allt frågan om avtalens bestånd vid fastighetsöverlåtelse har uppmärksammats. Även avtalens företrädesrätt gentemot nyttjanderätter och servitut är av intresse att reglera liksom frågan hur avtalen skall stå sig mot fastighetsägarens borgenärer. Vad händer t.ex. om fastighetsägaren upplåter rätt åt någon att avverka skog på fastigheten eller om fastigheten är intecknad och försäljs exekutivt? En annan fråga som behöver regleras är vad som händer om det område som avtalet avser berörs av fastighetsbildningsåtgärder. Olika lösningar har diskuterats på frågan hur skyddets bestånd skall säkerställas. Någon helt tillfredsställande lösning har inte hittats. Denna osäkerhet har lett till att naturvårdsavtal inte har slutits i önskvärd omfattning. Det finns ett stort intresse av att frågan blir löst. Det är angeläget att arbetet med naturvårdsavtal fortgår. Det bör därför övervägas hur det skydd som avtalet syftar till skall kunna bestå när fastigheten övergår till en ny ägare och hur den rätt som avtalet ger även i övrigt skall uppnå sakrättsligt skydd. Först kan konstateras att det inte är möjligt att utforma avtalet på ett sådant sätt att framtida fastighetsägare, vilka ju inte är avtalsparter, blir bundna. Förpliktande tredjemansavtal godtas nämligen inte i svensk rätt. Det är inte heller möjligt att genom villkor i avtalet ge avtalsrättigheterna företräde framför andra rättigheter. Man kan dock fråga sig om inte problemet med att avtalet inte består vid överlåtelse kan lösas genom att avtalet konstrueras på ett sådant sätt att markägaren får incitament att endast överlåta fastigheten till en person som är beredd att antingen träda in i avtalet eller sluta ett eget avtal. Detta skulle kunna åstadkommas genom att bestämmelser tas in i avtalet om att ersättningen helt eller delvis skall återbetalas om avtalet på grund av omständigheter på markägarens sida inte består hela avtalstiden. Ett alternativ skulle kunna vara att markägaren blir skyldig att utge vite vid en sådan händelse. Om avtalet trots detta upphör skulle markägarens motpart på detta sätt få en viss kompensation. Detta skulle visserligen inte skydda naturvärdena på platsen men kunna ge medel till skydd av andra platser. Lösningar av nu behandlat slag har diskuterats tidigare. Man har emellertid funnit att få markägare är beredda att ingå avtal med sådana bestämmelser. Dessutom blir inte andra sakrättliga problem lösta, t.ex. frågorna om företrädesrätt gentemot nyttjanderätter och servitut eller hur avtalen skall stå sig mot fastighetsägarens borgenärer. Regeringen finner därför att andra vägar måste sökas för att säkra avtalens bestånd. En bättre lösning är enligt regeringens mening att ge naturvårdsavtalen sakrättsligt skydd, dvs. att skydda rättigheterna enligt avtalet mot tredje man. Det finns olika sätt att åstadkomma sakrättsligt skydd. När det gäller lös egendom är huvudregeln att besittning ger ett sådant skydd. Förhållandena är dock annorlunda vid fast egendom, där det kan vara svårt att konstatera att någon har besittning. Det vanligaste sättet inom fastighetsrätten att uppnå sakrättsligt skydd är genom ett förfarande med inskrivning i ett offentligt register, inskrivningsregistret. Genom att ta del av inskrivningsregistret skall en spekulant på en fastighet kunna få en bild av vilka rättigheter av olika slag som belastar fastigheten. Köparen kan normalt inte ursäkta sig med att han saknade vetskap om förhållanden som finns införda i inskrivningsregistret. Sakrättsligt skydd för naturvårdsavtal skulle alltså kunna åstadkommas genom regler om inskrivning. Ett enkelt men ganska drastiskt alternativt sätt att lösa frågan om giltighet efter fastighetsöverlåtelse skulle kunna vara att lagstifta om att naturvårdsavtal automatiskt skall gälla mot även nya ägare av de fastigheter som avtalen avser; jfr bestämmelsen om rätt till elektrisk kraft i 7 kap. 11 § andra stycket JB. En sådan lösning skulle möjligen kunna accepteras om köparen på andra sätt än genom att förlita sig till säljarens uppgifter hade möjlighet att bilda sig en uppfattning om vilka skyldigheter som belastar fastigheten. Det är dock i de allra flesta fall inte möjligt att vid en besiktning av fastigheten konstatera förhållanden som visar eller ens antyder att det finns ett naturvårdsavtal. Det är vidare för mycket begärt att köparen kontaktar olika myndigheter för att höra efter om dessa har slutit några avtal avseende fastigheten. Det är dessutom möjligt att naturvårdsavtal har slutits utan någon myndighets medverkan. Inte heller i övrigt skulle köparen ha en rimlig chans att konstatera eventuella naturvårdsavtal. Lösningen kan därför inte accepteras. Innan regler föreslås om hur naturvårdsavtal skall uppnå sakrättsligt skydd måste naturligtvis bedömas om redan befintliga regler går att använda på naturvårdsavtal. Reglerna i jordabalken om nyttjanderätt och servitut är av särskilt intresse. Allmänna bestämmelser om nyttjanderätt finns i 7 kap. JB. Någon definition ges inte av begreppet nyttjanderätt men däremot nämns som exempel i 7 kap. 1 § arrende, hyra och tomträtt. Särskilda bestämmelser om dessa former av nyttjanderätter finns i 8 13 kap. JB. Av 7 kap. 3 § JB framgår att av fastighetsägaren åt annan upplåten rätt att avverka skog på fastigheten eller att tillgodogöra sig andra alster av fastigheten eller dennas naturtillgångar eller att jaga eller fiska på fastigheten är att anse som nyttjanderätt. Ett naturvårdsavtal innehåller vanligen olika rättigheter och förpliktelser. Ofta ingår moment som kan vara att anse som nyttjanderätt, framför allt att markägarens motpart har rätt att på marken utföra naturvårdande åtgärder. Det har vid klassificeringen som nyttjanderätt antagligen inte någon betydelse att det typiska naturvårdsavtalet inte ger markägarens motpart rätt att tillgodogöra sig eventuell avkastning. Utredningen anför att man sålunda skulle kunna tillämpa reglerna om arrende, närmare bestämt lägenhetsarrende, på den del av avtalet som ger rätt att bruka marken. Regeringen vill dock, liksom , peka på att arrende förutsätter ett besittningstagande av marken. Bestämmelserna om arrende blir därför inte tillämpliga. Den viktigaste rätten i ett naturvårdsavtal är sällan att få utföra åtgärder på marken. Väsentligast är i stället fastighetsägarens förpliktelse att avstå från att bruka marken. De avtal som har slutits innehåller normalt bestämmelser om att fastighetsägaren avstår från att avverka skog eller på annat sätt ta vara på dess virke. Ett sådant negativt element kan aldrig rubriceras som en nyttjanderätt (se , Kommentar till Jordabalken 7 kap., 1984, s. 63). Exempelvis kan inte den begränsning i fastighetsägarens rätt att förfoga över fastighetens skogstillgång som avsågs i lagen (1930:202) om begränsning av rätten att avverka skog å intecknad fastighet anses utgöra nyttjanderätt (a.a. s. 17 och SOU 1960:25 s. 279). Det kan dock noteras att ett nyttjanderättsavtal typiskt sett innehåller en underförstådd skyldighet för upplåtaren att avstå från att förfoga över det som upplåtelsen avser. Skillnaden är därför trots allt kanske inte så stor. Frågan om sakrättsligt skydd blir inte löst genom reglerna om inskrivning av nyttjanderätt, eftersom det inte i första hand är beträffande "nyttjanderättsdelen" i naturvårdsavtalet som behov finns att skapa detta skydd. De aktiva åtgärderna i nyttjanderättsdelen utförs ofta i avtalstidens begynnelse. har till och med dessa åtgärder redan vidtagits när naturvårdsavtalet sluts. Det är inte alla naturvårdsavtal som innehåller någon nyttjanderättsdel. Det har förekommit att naturvårdsavtal har skrivits in. Härmed är dock inte frågan om sakrättsligt skydd löst, eftersom inskrivningen rimligen endast kan ge sakrättsligt skydd åt den nyttjanderätt som följer av avtalet. Fastighetsägarens underlåtenhetsförpliktelse, t.ex. att inte avverka eller i övrigt tillgodogöra sig virket, liknar snarare ett servitutsvillkor. Negativa servitut godtas nämligen i svensk rätt. Ett naturvårdsavtal är trots detta inte något servitut. Ett servitut reglerar nämligen ett förhållande mellan två fastigheter - den tjänande och den härskande. Den rätt som markägarens motpart har i ett naturvårdsavtal är inte knuten till något fastighetsinnehav. Bestämmelser om att inskrivning får ske finns i även andra lagar än jordabalken. I åtminstone två lagar finns bestämmelser om att avtal får antecknas i inskrivningsregistret. Lagarna är lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem och lagen (1989:31) om förvaltning av vissa samägda jordbruksfastigheter. Dessa bestämmelser kan naturligtvis inte användas för att skriva in naturvårdsavtal. Några befintliga bestämmelser finns sammanfattningsvis inte som ger den rätt som följer av underlåtenheten i ett naturvårdsavtal sakrättsligt skydd. Regeringen föreslår därför att sådana bestämmelser införs. Valet står mellan att tillskapa ett nytt system för sakrättsligt skydd för just naturvårdsavtal eller att använda sig av befintliga regler genom att jämställa den rätt som följer av naturvårdsavtalet med någon rätt som redan har ett sådant skydd. Om det senare är möjligt är detta enligt regeringens mening att föredra, eftersom man härigenom kan få ett färdigt system där en stor del av de frågor som kan dyka upp redan är lösta. Som har konstaterats är markägarens negativa förpliktelse i ett naturvårdsavtal inte en nyttjanderätt för markägarens motpart. Detta hindrar dock inte att den rätt som avtalet ger jämställs med nyttjanderätt vid tillämpningen av jordabalken och eventuellt också annan lagstiftning. För att avgöra om detta är lämpligt måste befintliga bestämmelser om nyttjanderätt studeras för att bedöma om de kan tillämpas på naturvårdsavtal. Det finns ett mycket stort antal bestämmelser som berör nyttjanderätt. Det är inte möjligt att här redovisa alla bestämmelser. Framställningen koncentreras därför till centrala bestämmelser. Det är naturligt att börja med jordabalken. Ett nyttjanderättsavtal är enligt 7 kap. 5 § JB inte bindande längre än . Bestämmelsen får stor betydelse för naturvårdsavtal. Naturvårdsavtal har nämligen befunnits ge den största nyttan om de avser . En avtalstid är dock så lång att den kan accepteras. De avtal som har ingåtts har för övrigt såvitt regeringen har erfarit inte överstigit . Sker upplåtelsen inom detaljplan är avtalet enligt 7 kap. 5 § JB bindande i högst . Bestämmelsen saknar antagligen betydelse vid den typ av naturvårdsavtal som ingås , eftersom sådana avtal knappast kommer att omfatta detaljplanelagda områden. Det kan dock inte uteslutas att framtida naturvårdsavtal avseende annat än skogsbiotoper i enstaka fall kan bli upprättade inom områden som omfattas av detaljplan. Såvitt kan bedömas kommer dock detta att bli fallet så pass sällan att det saknas anledning att överväga undantag från 25-årsgränsen. Enligt 7 kap. 5 § JB gäller vidare att upplåtelse av nyttjanderätt för någons livstid gäller utan begränsning till . Bestämmelsen torde bara ta sikte på nyttjanderättshavarens livstid. Bestämmelsen saknar därför betydelse i detta sammanhang. En nyttjanderätt som har upplåtits genom en skriftlig handling får enligt 7 kap. 10 § JB skrivas in. Härigenom blir frågan om ett naturvårdsavtal får skrivas in löst. Om en fastighet som besväras av nyttjanderätt överlåts, åligger det enligt 7 kap. 11 § JB överlåtaren att göra förbehåll om upplåtelsen, om inte rättigheten är inskriven. Ett sådant förbehåll medför enligt paragrafen att upplåtelsen gäller mot den nye fastighetsägaren. Regeringen har tidigare pekat på att en fastighetsägare kan förväntas vara negativ till att ingå avtal med villkor som inskränker hans möjlighet att överlåta fastigheten till vem som helst. Även en lagreglerad skyldighet att göra förbehåll skulle möjligen kunna tänkas inskränka möjligheterna att överlåta fastigheten och därmed viljan att ingå avtal. Bestämmelsen gäller dock bara när inskrivning inte har skett. Eftersom det kan förväntas att de flesta naturvårdsavtal kommer att skrivas in skapar bestämmelsen knappast några bekymmer. Har beträffande en skriftlig upplåtelse, som skall gälla mot ny ägare av fastigheten, träffats överenskommelse om förlängning av upplåtelsetiden eller om ändring eller tillägg i upplåtelseavtalet och är detta anmärkt på fastighetsägarens exemplar av upplåtelsehandlingen, gäller enligt 7 kap. 12 § JB överenskommelsen mot den nye ägaren. Detta är enligt regeringens mening en utmärkt ordning för naturvårdsavtalens del. I annat fall än som avses i 7 kap. 11 13 §§ JB gäller upplåtelsen enligt 7 kap. 14 § JB mot den till vilken fastigheten överlåtits endast om upplåtelsen enligt 17 kap. äger företräde framför överlåtelsen på grund av inskrivning eller den nye ägaren vid överlåtelsen ägde eller bort äga kännedom om upplåtelsen. Det vanliga torde som sagt bli att naturvårdsavtalen skrivs in. Bestämmelsen får därför stor betydelse. Regeringen återkommer strax till bestämmelserna i 17 kap. JB. Enligt 7 kap. 15 § JB är ett förbehåll som strider mot bestämmelserna i 7 kap. 11 14 §§ om rättighetens bestånd mot ny ägare av fastigheten utan verkan. Det är lämpligt att bestämmelsen gäller även naturvårdsavtal. Efter en exekutiv försäljning av en fastighet gäller enligt 7 kap. 16 § JB en upplåtelse av nyttjanderätt mot den nye ägaren endast om försäljningen har skett under förbehåll om rättighetens bestånd enligt 12 kap. utsökningsbalken (UB) eller rättigheten enligt samma kapitel är skyddad utan förbehåll. I denna framställning kan endast några av bestämmelserna i 12 kap. UB beröras. Av intresse är till att börja med 12 kap. 33 § UB, där det anges att en nyttjanderätt är skyddad utan särskilt förbehåll, om rättigheten har bättre rätt än exekutionsfordringen. I paragrafen stadgas vidare att en nyttjanderätt skall förbehållas, om det saknas anledning anta att rättigheten belastar fastigheten till beaktansvärd skada för innehavare av fordran med bättre rätt. Vidare är 12 kap. 39 § UB av intresse. Enligt denna skall när sakägarförteckningen upptar en rättighet som inte är skyddad enligt 12 kap. 33 § utan särskilt förbehåll och inte heller har förbehållits enligt nämnda paragraf, fastigheten först ropas ut utan förbehåll om rättighetens bestånd och därefter med ett sådant förbehåll. Om det vid det senare utropet uppnås ett bud som täcker fordringar med bättre rätt än rättigheten eller som, utan att täcka dem, är lika högt eller högre än budet vid det föregående utropet, har budet vid det senare utropet företräde. Slutligen är av intresse regeln om underhandsförsäljning i 12 kap. 58 § UB. Enligt denna skall en rättighet som grundas på en skriftlig handling förbehållas vid försäljningen. I 7 kap. 17 § första stycket JB stadgas att om en fastighet överlåts och en upplåtelse av nyttjanderätt skall gälla mot den nye ägaren, är denne berättigad att uppbära vederlag för rättigheten i den mån vederlaget förfaller till betalning efter det att han tillträtt fastigheten. naturvårdsavtal betalas som ett engångsbelopp vid avtalets ingående. Bestämmelsen kommer i dessa fall att sakna betydelse för naturvårdsavtalens del. Den nye ägaren har enligt 7 kap. 17 § andra stycket JB att uppfylla tidigare ägares åligganden i den mån de skall fullgöras efter det att han har tillträtt fastigheten. Härmed kommer att avses även markägarens negativa förpliktelser i ett naturvårdsavtal, exempelvis att inte avverka skog. Till denna bestämmelse hör en regel om skadestånd i 7 kap. 20 § JB. Överlåtaren är enligt sistnämnda bestämmelse skyldig att ersätta rättighetshavaren dennes skada, om den nye ägaren bryter mot 7 kap. 17 § andra stycket JB. En svårbedömd fråga för naturvårdsavtalens del blir vilken skada som fastighetsägarens motpart kan anses lida när den nye ägaren bryter mot underlåtenhetsförpliktelsen. I 7 kap. 22 24 §§ JB finns bestämmelser om den inbördes ställningen mellan rättigheter som inte är inskrivna. Som har påpekats kan det förväntas att naturvårdsavtalen skrivs in. Bestämmelserna får därför inte någon större betydelse. Om en fastighet frångår innehavaren efter , följer det av 6 kap. 8 § och 7 kap. 25 § JB att en upplåtelse av nyttjanderätt som har skett efter det att fastigheten kom ur rätte ägarens hand är utan verkan. Detta bör gälla även naturvårdsavtal. Om en fastighet som besväras av nyttjanderätt delas, gäller rättigheten enligt 7 kap. 27 § JB i var och en av de nya fastigheterna. Om rättighetens utövning är begränsad till ett visst område, upphör rättigheten dock att besvära fastigheter som inte omfattar någon del av området. Det senare kommer ofta att bli fallet vid naturvårdsavtal. En liknande bestämmelse för fastighetsreglering finns i 7 kap. 29 § JB. Det är lämpligt att bestämmelserna gäller även naturvårdsavtal. Om ett naturvårdsavtal avser en hel fastighet och mark överförs till denna fastighet följer, som påpekar, av 7 kap. 29 § JB att naturvårdsavtalet "flyter ut" att gälla även i det överförda området. Det vanliga är dock att naturvårdsavtalet är lokaliserat till en viss del av en fastighet, varför avtalet inte berörs av ett marktillskott. Av intresse i 7 kap. 29 § JB är också att nyttjanderätt upphör i mark som genom fastighetsreglering frångår den fastighet i vilken rättigheten upplåtits, såvida inte annat förordnas av lantmäterimyndigheten. Detta kan lämpligen gälla även naturvårdsavtal. Av 17 kap. 1 § JB framgår att om fast egendom har överlåtits eller nyttjanderätt, servitut eller rätt till elektrisk kraft har upplåtits till flera var för sig, har det förvärv för vilket inskrivning söks först företräde. Bestämmelsen får stor betydelse för naturvårdsavtal, eftersom dessa kan förväntas bli inskrivna. En upplåtelse av nyttjanderätt har dock enligt 17 kap. 3 § JB inte på grund av inskrivningen företräde framför tidigare överlåtelse eller upplåtelse, om rättighetshavaren vid upplåtelsen kände till eller borde ha känt till denna. Detta bör gälla även naturvårdsavtal. Det innebär att ett naturvårdsavtal om att t.ex. skog inte skall avverkas inte kan göras gällande om markägarens motpart kände till eller borde ha känt till att markägaren har upplåtit rätt att avverka samma skog åt annan. I 18 kap. JB finns bestämmelser om bl.a. godtrosförvärv på grund av inskrivning. Bestämmelserna reglerar förhållanden som sällan kan befaras beröra naturvårdsavtal. Regeringen kan dock inte se några hinder mot att de gäller även för naturvårdsavtal. Bestämmelser om inskrivning av nyttjanderätt finns i 23 kap. JB. Av 23 kap. 1 § framgår att bägge parter får söka inskrivning. Den handling på vilken rättigheten grundas skall ges in. Detta bör gälla även för naturvårdsavtal. Regeringen kan vid genomgången av jordabalkens bestämmelser om nyttjanderätt inte finna några hinder mot att tillämpa dessa på den rätt som följer av ett naturvårdsavtal. Regeringen finner det därför lämpligt att tillämpa reglerna. Frågan är nu om det bara är jordabalkens regler om nyttjanderätt som skall tillämpas eller om det är även bestämmelser i andra författningar. Av genomgången ovan kan konstateras att vissa bestämmelser om nyttjanderätt måste tillämpas tillsammans med jordabalkens regler. Detta gäller ett antal bestämmelser om nyttjanderätt i 12 kap. UB, till vilka hänvisas i 7 kap. 16 § JB. Detsamma gäller vissa bestämmelser i fastighetsbildningslagen (1970:988). I 7 kap. 29 § JB hänvisas sålunda till denna lags bestämmelser om rätt för fastighetsbildningsmyndigheten att bestämma ett nytt område för utövning av nyttjanderätt. Sådana bestämmelser finns i 5 kap. 33 § fastighetsbildningslagen. anför beträffande 5 kap. 33 § fastighetsbildningslagen att ett naturvårdsavtal normalt är knutet till ett alldeles speciellt område på en fastighet, varför rättigheten rimligen inte kan flyttas till ett annat område. Regeringen delar denna uppfattning. Det är därför normalt inte lämpligt att bestämma ett nytt område för naturvårdsavtalet. Om nyttjanderätt berörs av fastighetsreglering, är enligt 5 kap. 34 § fastighetsbildningslagen rättighetshavaren sakägare vid förrättningen, om regleringen har betydelse för honom. Detta bör gälla även naturvårdavtal. En följd av detta blir att rättsinnehavaren måste agera för att få ersättning enligt 5 kap. 12 § eller utverka förordnande enligt 5 kap. 33 eller 33 a § fastighetsbildningslagen. Beträffande ersättning enligt 5 kap. 12 § anför dock att ersättningen i princip endast kan avse framtida inkomstbortfall eller kostnadsökning. Detta innebär att staten eller kommunen har ganska små möjligheter att få ersättning. Vid prövningen av om fastighetsreglering skall ske måste lantmäterimyndigheten ta särskild hänsyn till den olägenhet som det kan innebära om ett avtal av detta slag inte kan av vidmakthållas (jfr 5 kap. 4 § FBL). Myndigheten kan också med stöd av 5 kap. 33 a § FBL förordna om att rättigheten skall bestå. I 3 kap. 2 § andra stycket fastighetsbildningslagen stadgas att om naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för marks användning gäller, skall fastighetsbildning ske så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas. anför att det inte finns något utrymme att vid fastighetsbildning ta hänsyn till sådant som skulle vara föremål för ett naturvårdsavtal. Regeringen är av samma uppfattning. Detsamma bör gälla de motsvarande bestämmelserna i 9 § andra stycket anläggningslagen (1973:1149) och 8 § andra stycket ledningsrättslagen (1973:1144). Även expropriationslagen (1972:719) bör behandlas. I 1 kap. 3 § i denna lag stadgas att nyttjanderätter normalt skall upphöra när en fastighet exproprieras med äganderätt. Rättigheten kan dock lämnas orubbad på grund av förordnande i expropriationstillståndet eller överenskommelse som fastställs av domstolen. Nyttjanderätter som tillkommer staten upphör dock inte.