prop · GL03100 · 1998-01-01 00:00:00 — Det skulle innebära att staten i många fall endast får en skattefordran som inte kan drivas in. Regeringen föreslår i och för sig bestämmelser om omhändertagande och förverkande som kan tillämpas i sådana fall. Dessa bestämmelsers syfte är dock inte att läka brister i lagstiftningen och det är inte heller rimligt att införa ett skattskyldighetsbegrepp som måste stöttas av sådana bestämmelser. Mot bakgrund av nu angivna förhållanden anser regeringen att det är ytterst tveksamt om kommitténs förslag skulle leda till någon förbättring. Ett tydligt skattskyldighetsbegrepp är dock viktigt varför frågan om hur det skall utformas kommer att bli föremål för ytterligare överväganden inom . 19 Kontrollen av användningen av märkta mineraloljeprodukter Regeringens bedömning: Någon förändring av nuvarande kontrollmöjligheter bör inte genomföras. Kommitténs förslag: Punktskattekontrollen av användningen av märkta mineraloljeprodukter skall stå under beskattningsmyndighetens ledning. Kontrollerna skall på samma sätt som transportkontroller m.m. utföras av beskattningsmyndigheten. Annan skattemyndighet, polismyndighet, tullmyndighet och får medverka i kontrollverksamheten genom att utföra kontroller för beskattningsmyndighetens räkning. Då kontrollerna utförs av någon av dessa myndigheter har myndigheten samma befogenheter som beskattningsmyndigheten. Enskild har samma rättigheter och skyldigheter som då kontrollerna utförs av beskattningsmyndigheten. Myndigheten får vid kontroll undersöka transportmedlets bränsletank och andra utrymmen där det kan antas att mineraloljeprodukter förvaras. Myndigheten får härvid öppna låsta eller på annat sätt tillslutna utrymmen. Föraren eller befälhavaren är skyldig att öppna sådana utrymmen. Myndigheten får vidare eftersöka och granska de handlingar som behövs för kontrollen. Bestämmelserna om undantagande av handling i LPP gäller härvid. Myndigheten får också ta prov på mineraloljeprodukter. För uttagna prov skall ersättning inte utges. Förare och befälhavare på båt är skyldig att stanna på anmaning samt att legitimera sig eller på annat godtagbart sätt styrka sin identitet. Vid brott mot dessa skyldigheter skall böter kunna ådömas. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 2 kap. 9 § lagen om skatt på energi (LSE) får bränsletank som förser motor på motordrivet fordon eller båt som inte används i yrkesmässigt fiske inte innehålla oljeprodukt som är försedd med märkämnen. Av 2 kap. 9 a § samma lag följer att förbudet även gäller mineraloljeprodukter från vilka märkämnen avlägsnats. I 10 kap. LSE finns bestämmelser om sanktioner samt tillsyn och kontroll beträffande användningen av lågbeskattade, märkta oljeprodukter. Den som avlägsnar märkämnen från mineraloljeprodukter döms till böter eller fängelse högst . För motordrivet fordon eller båt vars bränsletank innehåller märkta oljeprodukter skall en särskild avgift tas ut. Tillsynen över efterlevnaden av bestämmelserna om märkta oljeprodukter utövas vad gäller motordrivna fordon av polismyndigheterna samt av tullmyndigheterna vad avser gränskontroll. utövar tillsynen av båtar. Dessa myndigheter har rätt att få tillträde till låsta utrymmen i fordon och båtar. Myndigheterna har även rätt att få de upplysningar, handlingar och prov som behövs för tillsynen. För uttagna prov behöver myndigheterna inte betala ersättning. Regeringen föreslår att transportkontroller enligt den nya lagen om punktskattekontroll skall utföras av tullmyndigheterna och att polismyndigheterna i mån av tid och resurser skall bistå tullen i denna kontrollverksamhet. Mot den bakgrunden kan det inte anses motiverat att låta beskattningsmyndigheten ta över tillsynen av användningen av märkta oljeprodukter. Det har vidare inte framkommit att nuvarande tillsyns- och kontrollmöjligheter skulle vara otillräckliga eller att det skulle finnas behov av bestämmelser om undantagande av handling. Mot bakgrund av nu angivna förhållanden är regeringen inte beredd att gå vidare med kommitténs förslag. 20 Ändrade förfaranderegler för beskattningen av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från annat EU-land m.m. 20.1 Ändrade förfaranderegler Regeringens förslag: Anmälningsskyldigheten ersätts av en deklarationsskyldighet. Deklaration skall lämnas självmant och på heder och samvete. I de fall deklaration skall lämnas till beskattningsmyndigheten skall deklarationen ha kommit in till beskattningsmyndigheten senast efter det att införseln gjordes. Om införseln görs på en bemannad tullplats skall deklarationen lämnas till . I sådana fall och då skattepliktig vara påträffas vid kontroll skall besluta om skatten. Kommitténs förslag: Skiljer sig från regeringens i följande avseenden. Beskattningsbeslut skall anses ha fattats i enlighet med deklarationen, s.k. automatiska beslut. Skatten skall betalas i samband med att deklaration lämnas. I de fall deklarationen lämnas till tulltjänsteman vid bemannad tullplats skall skatten betalas till . Bestämmelserna om omprövning och överklagande i LPP skall gälla i tillämpliga delar. Remissinstanserna: Riksåklagaren tillstyrker att nuvarande anmälningsförfarande ersätts med ett deklarationsförfarande och att punktskatten skall betalas som deklaration lämnas. tillstyrker att nuvarande anmälningsförfarande ersätts med ett deklarationsförfarande och ett system med automatiska beslut införs. För att undvika tillämpningsproblem bör det klargöras vad som menas med att självmant deklarera. Skälen för regeringens förslag: Den som för in en vara för vilken skatt skall betalas enligt privatinförsellagen skall anmäla detta. För att skatt skall kunna tas ut enligt privatinförsellagen är det nödvändigt att beskattningsmyndigheten, och i förekommande fall tullmyndighet, får kännedom om att skattepliktiga varor förts in och vilka kvantiteter det rör sig om. Uppgifter från enskilda som skall ligga till grund för beskattning lämnas normalt i en deklaration som avges på heder och samvete. Privatinförsellagen är en renodlad skattelag och beslut om skatt bör därför i normalfallet meddelas på grundval av uppgifter i en deklaration. Regeringen föreslår därför att nuvarande anmälningsplikt ersätts med en skyldighet att lämna deklaration. Deklarationen skall lämnas självmant och på heder och samvete. En deklaration som lämnas först sedan resenären kontrollerats och befunnits ha skattepliktiga varor kan självfallet inte anses ha lämnats självmant. Enligt nuvarande lydelse av privatinförsellagen skall ta emot anmälan om införseln sker på bemannad tullplats. bör även fortsättningsvis medverka vid beskattningen av införsel för privat bruk av alkoholdrycker och tobaksvaror. När införsel görs på bemannad tullplats skall därför deklaration lämnas till tulltjänsteman. Det är alltså endast om införseln görs på annan plats som deklarationen skall lämnas till beskattningsmyndigheten. Kommittén föreslår att i de fall deklaration skall lämnas till beskattningsmyndigheten skall deklarationen ha kommit in senast efter införseln. På punktskatteområdet gäller i många fall en tidsfrist . Den som för in mineraloljor för privat bruk skall t.ex. deklarera detta senast efter införseln. Regeringen anser att det är möjligt att ha samma tidsfrist för deklarationer enligt privatinförsellagen och föreslår därför att deklarationen skall ha kommit in senast efter införseln. Regeringen är tveksam till kommitténs förslag att beskattningsbeslut skall anses ha fattats i enlighet med deklarationen, s.k. automatiska beslut, och att skatt skall betalas i samband med att deklaration lämnas. Visserligen tillämpas det nu beskrivna systemet vid införsel för privat bruk av mineraloljor. Det är dock högst osäkert om det finns något att vinna på att införa motsvarande system för beskattningen enligt privatinförsellagen. Ett system med automatiska beslut m.m. är ändamålsenligt och effektivt om de skattskyldiga är registrerade hos beskattningsmyndigheten eller om skattskyldighet inträder förhållandevis regelbundet för en och samma skattskyldig. Inget av dessa förhållanden föreligger emellertid vad gäller privatinförsellagen. Regeringen anser därför att nuvarande ordning bör behållas. Det innebär att beskattningsmyndigheten skall besluta om skatt på grundval av lämnad deklaration. I de fall deklarationen lämnats till tulltjänsteman skall dock tullen besluta om skatten för beskattningsmyndighetens räkning. För att undanröja eventuella tveksamheter föreslås att tullen även skall besluta om skatten i fall skattepliktig vara påträffas vid kontroll. Regeringen är inte heller beredd att föreslå att skatten skall betalas direkt till tullen i de fall då införseln görs på bemannad tullplats. Det kan nämligen ifrågasättas om det står i överensstämmelse med principen om varors fria rörlighet att ta ut skatten vid gränspassagen. Om den enskilde vill betala skatten vid gränspassagen får dock uppbära skatten. Denna befogenhet har . Beslut enligt privatinförsellagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Några särskilda bestämmelser om överklagande finns inte i privatinförsellagen, vilket innebär att förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen skall tillämpas. Kommittén föreslår att bestämmelserna om omprövning och överklagande i LPP i stället skall tillämpas på beslut enligt privatinförsellagen. Förslaget innebär bl.a. att tiden för överklagande sträcks ut till i princip och att beskattningsmyndigheten får besluta om efterbeskattning. Att besluta om skatt enligt privatinförsellagen är förhållandevis enkelt. Det får vidare betraktas som osannolikt att det efter införseln skulle komma fram uppgifter som utgör skäl att ändra ett meddelat beslut till den skattskyldiges nackdel. Det säger sig nämligen självt att det är mer eller mindre omöjligt att långt i efterhand kontrollera om en lämnad deklaration innehöll riktiga uppgifter. Några befogenheter att genomföra sådana kontroller finns för övrigt inte. Det är vidare svårt att se några fördelar för de skattskyldiga med en överklagandetid . Mot bakgrund av nu angivna förhållanden anser regeringen att nuvarande ordning bör behållas. 20.2 Straffbestämmelsen i privatinförsellagen Regeringens bedömning: Straffbestämmelsen i privatinförsellagen skall vara kvar. Kommitténs förslag: Straffbestämmelsen tas bort Remissinstanserna: Riksåklagaren har inget att erinra mot en avkriminalisering utan anser att möjligheten att påföra särskild avgift är en fullt tillräcklig sanktion. tillstyrker med hänvisning till tillämpningssvårigheter en avkriminalisering. Alkoholinspektionen, och motsätter sig en avkriminalisering. Bakgrunden till regeringens bedömning: I 9 § privatinförsellagen finns en straffbestämmelse. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar uppgift som befinns oriktig eller som underlåter att anmäla skattepliktig införsel döms till böter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. I andra stycket samma paragraf föreskrivs att lagen om straff för varusmuggling och skattebrottslagen inte skall tillämpas på införsel enligt privatinförsellagen. Bestämmelsen om straffansvar fördes in i privatinförsellagen genom en lagändring 1996. I samband därmed infördes även en bestämmelse om särskild avgift. Den särskilda avgiften kan påföras resande om denne vid fullgörandet av anmälningsskyldigheten lämnat en oriktig uppgift eller underlåtit att anmäla en skattepliktig införsel. Vid den lagrådsgranskning som föregick propositionen framhöll Lagrådet bl.a. att det inte fanns några egentliga skäl för en ordning enligt vilken ekonomiska sanktioner för samma förfarande skall kunna fastställas i två skilda procedurer och det därför borde övervägas att låta antingen bötesstraffet eller den särskilda avgiften utgå (se prop. 1995/96:116 s. 160). I propositionen anförde regeringen emellertid att den inte var beredd att följa Lagrådets rekommendation (a prop. s. 44). Som skäl framhölls bl.a. det inte var lämpligt att helt avkriminalisera underlåtenhet att anmäla skattepliktig införsel och att det därför borde finnas en straffsanktion. Om å andra sidan bötesstraffet skulle vara den enda sanktionen skulle i vissa fall för exempelvis personer med låga inkomster bötesstraffet i kronor räknat bli lågt i förhållande till den undandragna skatten. De två olika sanktionerna kompletterar således i viss mån varandra. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser fortfarande att det inte är lämpligt att avkriminalisera underlåtenheten att anmäla skattepliktig införsel. Att anmälningsskyldigheten föreslås bli ersatt med en deklarationsskyldighet föranleder ingen annan bedömning. Självfallet bör straffbestämmelsen ändras så att den i fortsättningen avser underlåtenhet att deklarera skattepliktig införsel. () har i en meddelad dom uttalat sig om vad som skall avses med ringa fall enligt 9 § privatinförsellagen. Enligt HD talar övervägande skäl för att gränsen, när det gäller införsel av spritdrycker, sätts vid . Principen bör alltså vara att om någon, utöver den skattefria mängden om en liter, för in högst utan att göra anmälan, det skall anses vara fråga om ett ringa fall, såvida det inte föreligger speciella omständigheter som föranleder en annan bedömning (HD:s dom i mål nr B 2701/97). Genom HD:s dom har det klarlagts vad som skall avses som ringa fall när det gäller införsel av spritdrycker. Detta bör underlätta tillämpningen av straffbestämmelsen. 21 Identitetskontroll Regeringens bedömning: Någon möjlighet för skattemyndigheten att företa s.k. identitetskontroll bör inte införas. Kommitténs förslag: får befogenhet att vid besök i verksamhetslokaler i samband med skattekontroll begära att en person som befinner sig på platsen skall legitimera sig eller styrka sin identitet på annat godtagbart sätt, om personen i fråga kan antas ha ett sådant samband med den kontrollerade verksamheten att kännedom om hans identitet är av betydelse för kontrollen. Begreppet besök i samband med skattekontroll är avsett att omfatta såväl revisioner i verksamhetslokaler som besök i andra sammanhang, exempelvis taxeringsbesök. Den som bryter mot skyldigheten att identifiera sig skall dömas till penningböter. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget. , Kammarrätten i och är negativa till förslaget. De kritiska remissinstanserna anför att förslaget får till följd att i princip alla måste bära legitimation. Det finns inte några bestämmelser om en generell skyldighet för personer i att ständigt bära någon typ av legitimationshandling. Att mot bakgrund av enbart skatteförvaltningens behov införa en sådan skyldighet skulle föra för långt. Riksåklagaren motsätter sig införandet av en straffsanktion. Skälen för regeringens bedömning: Kommitténs förslag i denna del har sin bakgrund i att skattemyndigheten med undantag för kontroll enligt 4 § lagen om kontroll av yrkesmässiga vägtransporter av mineral- oljeprodukter, alkohol och tobak enligt gällande ordning inte har någon befogenhet att vid revisioner, taxeringsbesök eller andra kon- troller kräva att en person skall uppge sin identitet och vid behov styrka den med legitimation. Enligt kommitténs bedömning innebär det ett stort avbräck i kontrollverksamheten att det inte finns någon skyldighet för andra personer än den reviderade eller kontrollerade som befinner sig på platsen, att uppge vilka de är och styrka det med legitimation. Kommittén har därför föreslagit att skattemyndigheten skall få befogenhet att göra identitetskontroll av de personer som befinner sig i en verksamhetslokal när myndigheten avlägger ett besök i samband med revision eller taxeringsbesök eller i något annat liknande sammanhang. Enligt regeringens mening kan man inte avfärda de invändningar som de kritiska remissinstanserna har riktat mot förslaget. Som instanserna påpekat finns enligt gällande rätt ingen generell skyldighet att i vårt land bära någon typ av legitimationshandling. Bestämmelser om skyldighet att uppvisa legitimation i någon form torde finnas endast vid inresa i och utresa ur landet, vid framförande av vissa motorfordon samt vid kontroll av utlännings rätt att uppehålla sig här. Regeringen sätter inte i fråga att skattemyndigheterna i den löpande verksamheten kan ha ett behov av att avkräva legitimation inte bara av exempelvis den reviderade utan också av andra som kan antas ha något samband med den kontrollerade verk- samheten. Emellertid ansluter vi oss till Kammarrättens i uppfattning att enbart fiskala behov inte skall få vara avgörande vid över- vägandena i den nu aktuella frågan. Skulle skattemyndigheterna ges möj- lighet att avkräva legitimation skulle de i detta avseende få väsentligt mer långtgående befogenheter än polisen. Vid en samlad bedömning av det anförda anser regeringen att en befo- genhet för skattemyndigheterna att vid besök i samband med skatte- kontroll begära att en person som befinner sig på platsen skall legitimera sig inte bör införas. 22 Skattekontroll av torg- och marknadshandel m.m. 22.1 Nuvarande förhållanden 22.1.1 Regeringsformen och EG-rätten Enligt 2 kap. 20 § första stycket regeringsformen får begränsningar i rätten att driva näring eller utöva yrke införas endast för att skydda an- gelägna allmänna intressen och aldrig i syfte att gynna enbart vissa per- soner eller företag. Denna bestämmelse tillkom 1994, i samband med att den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna () inkorpo- rerades i svensk rätt (se prop. 1993/94:117 s. 50 ff.). I EG-rätten finns inga särbestämmelser om kontroll av sådan handel som omfattas av lagen (1990:1183) om tillfällig försäljning (i det föl- jande benämnd tillfällig handel). Det rådsdirektiv som finns på området Rådets direktiv /369/EEG av om åtgärder för att främja den faktiska etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster som handelsresande och hemförsäljare har inget annat syfte än vad som framgår av dess benämning. Direktivet förhindrar särbehandling grundad på nationalitet vad gäller rätten att etablera sig och erbjuda tjänster. Som exempel kan nämnas att en stat, som av de egna medborgarna kräver företeende av skötsamhetsbevis, i fråga om med- borgare i andra medlemsstater skall godta utdrag ur det andra landets kriminalregister. Om något sådant intyg inte kan uppvisas, skall staten godta en motsvarande handling utfärdad av behörig rättsinstans eller för- valtningsmyndighet i utlänningens ursprungsland eller senaste hemvistland, om det av denna handling framgår att villkoren är uppfyllda. 22.1.2 Annan lagstiftning I svensk gällande rätt finns inga särbestämmelser om skattekontroll av den tillfälliga handeln. Det finns inte heller några särskilda bestämmelser i bokföringslagen (1976:125). De särbestämmelser som finns tar sikte på antingen upprätthållandet av den allmänna ordningen eller konsumentintressen. Ordningslagen Enligt 3 kap. 1 § ordningslagen (1993:1617) får en offentlig plats inom detaljplanelagt område inte utan tillstånd av polismyndigheten användas på ett sätt som inte stämmer överens med det ändamål som platsen har upplåtits för eller som inte är allmänt vedertaget. Tillstånd behövs dock inte om platsen tas i anspråk endast tillfälligt och i obetydlig omfattning och utan att inkräkta på någon annans tillstånd (se prop. 1992/93:210 s. 274). Torghandeln faller utanför kravet på tillstånd; det skall ju vara fråga om att platsen används på ett sätt som inte stämmer överens med det ändamål som den upplåtits för eller som inte är allmänt vedertaget. En kommun får meddela de ytterligare föreskrifter för kommunen eller del av denna som behövs för att upprätthålla den allmänna ordningen på offentlig plats (se förordningen [1993:1632] med bemyndigande för kommuner och länsstyrelser att meddela föreskrifter enligt ordningslagen [1993:1617]). En sådan föreskrift omfattar också torghandel, men syftar endast till att upprätthålla den allmänna ordningen. Lagen om tillfällig försäljning Syftet med lagen (1990:1183) om tillfällig försäljning är att främja konsumenternas långsiktiga intresse av tillgången till en god kommersiell service med viktiga basvaror. Lagen gäller näringsidkare som yrkesmässigt säljer varor till konsumenter. Den skall dock inte tillämpas vid försäljning som bedrivs stadigvarande från ett fast tillverknings- eller försäljningsställe eller i omedelbar anslutning till näringsidkarens fasta tillverknings- eller försäljningsställe. Enligt förarbetena (prop. 1990/91:17 s. 20 f.) är lagen tillämplig på all tillfällighetshandel, oavsett om den bedrivs i lokaler eller liknande utrymmen som utnyttjas vid enstaka tillfällen eller , från försäljningsstånd, fordon eller andra anordningar som har ställts upp utomhus eller genom kringföring. Lagen är alltså tillämplig även på torghandel, marknadshandel samt handel som sker på mässor och liknande (samma prop. s. 29). Näringsidkaren är underkastad informationsskyldighet. Han skall genom en väl synlig skylt eller på något annat verksamt sätt lämna upp- lysning om sitt namn, sin postadress och sitt telefonnummer. Annat verksamt sätt kan vara att ha texten på själva fordonet. Om det pris som konsumenten sammanlagt skall betala överstiger , skall informationen dessutom lämnas skriftligen till konsumenten. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot reglerna om informationsskyldighet döms om förseelsen inte är ringa till penningböter. Lagen om tillfällig försäljning reglerar också i vilka få fall det krävs tillstånd för försäljning. Utgångspunkten för lagstiftningen är att tillstånd inte behövs. Om det behövs med hänsyn till varuförsörjningen i ett visst område, får regeringen i en förordning föreskriva att försäljning i området av kläder, skor eller sådana livsmedel som inte är avsedda för förtäring på stället får ske bara efter särskilt tillstånd av den kommun där området ligger. Genom förordningen (1990:1235) om kommunala före- skrifter om tillfällig försäljning har regeringen också föreskrivit att kommunerna får meddela föreskrifter om tillståndskrav. Av lagen fram- går dock att föreskrifter får meddelas bara i fråga om försäljning som sker i en lokal eller liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfällen eller för eller från ett fordon som huvud- sakligen är inrättat för försäljning eller transport av varor. Föreskrifterna får inte avse försäljning inom en lokal där någon annan näringsidkare bedriver stadigvarande försäljning, försäljning från ett fordon som har ställts upp efter tillstånd enligt 3 kap. 1 § ordningslagen eller på ett salutorg eller någon liknande plats som kommunen har upplåtit till allmän försäljningsplats eller försäljning vid allmänna sammankomster eller offentliga tillställningar som avses i ordningslagen. Det är kommunen som fattar beslut om tillstånd. Kommunens beslut får överklagas till , vars beslut i sin tur får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. För prövning i kammarrätten krävs pröv- ningstillstånd. Den avreglering av den tillfälliga handeln som genomfördes gjordes med utgångspunkt i konsumenträttsliga hänsynstaganden. Främ- jandet av en effektiv konkurrens ansågs vara ett viktigt led i konsument- politiken. En framtida reglering av den tillfälliga handeln skulle utgå från konsumentintresset. Strävan skulle vara att minska antalet regler och att decentralisera beslutsfattandet. Vad beträffar synpunkten att en lagstift- ning om den tillfälliga handeln borde fungera som en kontroll över att tillfällighetsförsäljare betalar skatter och avgifter som de skall, kon- staterade departementschefen kortfattat att man inte funnit belägg för att näringsidkare som driver tillfällig handel generellt sett skulle vara mindre benägna att betala skatt än näringsidkare som driver fast handel samt att det redan fanns ett flertal föreskrifter med syfte att motverka oegentligheter och att dessa generella föreskrifter på respektive område borde skärpas om det behövdes ytterligare åtgärder (prop. 1990/91:17 s. 16 f.). Lagen om tillfällig försäljning är föremål för en översyn.