prop · GL03120 · 1998-01-01 00:00:00 — Denna lösning skulle enligt ha den fördelen att den skulle skydda texternas in- tegritet och att även myndigheters m.fl. författningssamlingar skulle om- fattas av skyddet. Vi delar inte uppfattning i denna del. Det är enligt vår mening angeläget att det rättsliga skydd som införs för beteckningen och inte kommer i konflikt med de grundläggande tankar som ligger bakom att författningar uttryckligen har undantagits från upphovsrätt. Den föreslagna ändringen i upphovs- rättslagen skulle enligt vår mening innebära en risk för en sådan konflikt. Någon sådan ändring skall därför inte genomföras. Enligt vår bedömning finns det inte heller någon annan författning där ett skydd för beteckningarna och skulle finna en naturlig plats. Man skulle visserligen, som har föreslagit, kunna överväga att införa det rättsliga skyddet i lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar (kungörandelagen). Den lagen har dock primärt ett annat syfte än det nu aktuella, nämligen huvudsakligen att reglera formerna och sättet för offentliggörandet av lagar och andra författningar. Även om det rättsliga skyddet trots detta i och för sig skulle kunna arbetas in i den lagen fram- står emellertid enligt vår bedömning en sådan lösning som mindre lämp- lig när skyddet, som vi föreslår, endast skall avse en av de olika författ- ningssamlingar som omfattas av den lagen. Vi anser alltså att det är lämpligast att det rättsliga skyddet åstadkoms genom en särskild författning. Det kan nämnas att staten har gett ett skydd åt andra beteckningar ge- nom lag. Som exempel kan nämnas lagen (1992:1534) om CE-märkning och lagen (1990:783) om skydd för beteckningen svenskt arkiv. Regeringens förslag: och dess förkortning SFS får inte användas offentligt som beteckning på någon annan samling av författningar än den som avses i 4 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar eller ingå i en sådan be- teckning. Detsamma gäller böjningsformer av beteckningen och förkort- ningen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens, med den skillnaden att förslaget i promemorian inte innehöll något uttryckligt för- bud att använda beteckningarna och som ett led i en beteckning (se promemorian s. 35 f.). Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som anser att det finns ett behov av en reform tillstyrker promemorians förslag eller har inte haft några invändningar mot detta. anser att lagstiftningen bör ges en sådan utformning att den så litet som möjligt inskränker rätten att fritt återge författningar. Ett sådant resultat kan en- ligt tingsrätten uppnås genom ett förbud att tillhandahålla eller utbjuda författningar på ett sådant sätt att de kan förväxlas med en författnings- samling som avses i 3 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar (kungörandelagen). Enligt Juridiska fakultetsnämn- den vid och , bör skyddet om en reform anses nödvändig inskränkas. Detta kan enligt båda instan- serna ske genom att sista meningen i 1 § får följande lydelse: Detsamma gäller böjningsformer av beteckningen och förkortningen, som riskerar att vilseleda allmänheten beträffande ursprunget. anser att förbudet att använda beteckningarna under alla omständigheter bör begränsas till att avse användning vid obehörig marknadsföring av en samling av författningar under de aktuella beteck- ningarna. Patentbesvärsrätten anser att lagtexten bör förtydligas något om avsikten är att förbudet skall täcka användningen av beteckningarna tillsammans med någon annan beståndsdel. Skälen för regeringens förslag: Ett skydd för Svensk författnings- samling och SFS kan utformas på flera olika sätt. Ett sätt skulle kunna vara att, som har föreslagit, förbjuda att författ- ningar tillhandahålls på ett sådant sätt att de kan förväxlas med den för- fattningssamling som innehåller det officiella kungörandet. I den immaterialrättsliga lagstiftningen är det vanligt att det skydd som en viss författning ger omfattar sådant som kan vara förväxlingsbart. Så- ledes innebär skyddet för ett varukännetecken enligt varumärkeslagen (1960:644) att ingen annan än känneteckeninnehavaren får använda ett kännetecken som är förväxlingsbart med det skyddade kännetecknet (4 §). Känneteckeninnehavaren kan med andra ord hindra andra från att använda förväxlingsbara kännetecken. Motsvarande skydd finns i bl.a. firmalagen (1974:156). Ett skydd mot det som kan vara förväxlingsbart finns vidare i lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra offi- ciella beteckningar samt i lagen (1992:1534) om CE-märkning. Lagen (1990:783) om skydd för beteckningen Svenskt arkiv innehåller dock inte något sådant skydd utan avser enbart användningen av beteckningen som sådan. Det skulle kunna hävdas att ett särskilt skydd för Svensk författnings- samling borde konstrueras utifrån samma principer som finns i flertalet av de immaterialrättsliga lagarna, dvs. med ett förväxlingskriterium som grund. Enligt regeringens bedömning skulle dock en bestämmelse kon- struerad på detta sätt riskera att bli för vid och därmed riskera att onö- digtvis hindra privat spridning av rättsinformation. Regeringen delar alltså inte i denna del den bedömning som gjorts av , att regleringen skulle bli mindre långtgående om skyddet grundas på ett förväxlingskriterium. Att en bestämmelse som den föreslagna får en snä- vare omfattning än en som bygger på ett förväxlingskriterium har för övrigt påpekats av Patentbesvärsrätten, som inte haft något att invända mot att skyddet för och begränsas på det sätt som föreslagits. Staten har ett grundläggande ansvar för spridning av rättsinformation. Detta hindrar dock inte att även andra än det allmänna kan delta och på olika sätt bidra till spridningen av rättsinformation. Sådana bidrag utgör ofta värdefulla komplement till den spridning som sker genom det all- männas försorg. Ett av de mer kända privata bidragen utgör den årliga utgivningen av Rikes Lag, som finns i såväl tryckt som elektro- nisk form via CD-rom (). Ett annat exempel är Lagar (). När det gäller spridning i elektronisk form kan nämnas Rättsbanken som innehas av . Den spridning av lagar och andra författningar som sker på detta sätt skulle, i vart fall i någon mån, kunna sägas vara förväxlingsbar med den kungjorda version som finns i . Det kan själv- fallet inte komma i fråga att införa en bestämmelse som skulle ha en så- dan innebörd. Tvärtom är det angeläget att se till att det finns så goda förutsättningar som möjligt för sådan spridning av rättsinformation. En sådan bestämmelse skall alltså inte införas. Ett annat sätt, och som vi förordar, är att låta skyddet omfatta använd- ningen av orden och som beteckning, dvs. titel på samlingar av författningar. Ett sådant skydd, som föreslogs i promemorian, är betydligt mer begränsat än ett skydd inriktat på förväx- lingsbarhet och skulle innebära att ingen annan än utgivaren av får använda orden eller SFS i titeln på en samling av sådana författningar som finns i den offici- ella utgåvan. Ett sådant skydd avser endast användning av Svensk för- fattningssamling och SFS som titel och omfattar inte att en samling av författningar på annat ställe hänvisar till eller SFS. Det är således fråga om ett rent titelskydd. har anmärkt att en sådan reglering inte kommer att hindra att författningssamlingar ges ut med beteckningar som exempelvis och . En- ligt får den föreslagna lagen därmed inte avsedd effekt, eftersom allmänheten som regel inte enligt organisa- tionens bedömande har kännedom om att det är i just Svensk författ- ningssamling som det officiella kungörandet sker. Regeringen vill här framhålla att avsikten med regleringen inte är att hindra användandet av sådana beteckningar som Företagarnas Riksorga- nisation nämner. Vad sedan gäller allmänhetens kunskap om namnet på den officiella författningssamlingen för lagar och förordningar förhåller det sig säkerligen så att en viss del av befolkningen inte känner till att är den samling av författningar där det offici- ella kungörandet sker. Detta kan dock inte utgöra ett skäl mot att det ska- pas en ordning som syftar till att skydda den officiella beteckningen. Detta utgör enligt vår bedömning snarare ett skäl för än mot en sådan reform. Enligt regeringens bedömning talar övervägande skäl för att, i vart fall inledningsvis, begränsa skyddet till ett sådant titelskydd som föreslogs i promemorian och som stötts av remissmajoriteten. För att undvika ett kringgående av skyddsreglerna, vilket skulle kunna leda till stötande re- sultat, bör skyddet, som också föreslogs i promemorian, även omfatta olika böjningsformer av . Beteckningar som exempelvis Svenska författningssamlingar och Svenska författningssam- lingen bör således omfattas av det rättsliga skyddet. I denna del har vid och föreslagit att den utvidgning som följer av 1 § andra meningen skall preciseras och tydligt knytas till förslagets syfte. De har båda föreslagit att det rättsliga skyddet, vad gäller olika böjnings- former, skall begränsas till sådana som riskerar att vilseleda allmänheten beträffande ursprunget. Den reglering som föreslogs i promemorian om att skyddet skulle om- fatta även olika böjningsformer motiverades med att det för dessa fall var en sådan påtaglig risk för förväxling med den officiella versionen att det vore stötande att inte låta skyddet omfatta också beteckningar utformade på detta sätt. Regeringen delar, i likhet med majoriteten av remissinstan- serna, den bedömning som gjorts i promemorian. Något sådant tillägg som föreslagits av fakultetsnämnden och bör alltså inte införas. Patentbesvärsrätten har påpekat att det är tveksamt om den formu- lering av 1 § som föreslogs i promemorian skulle täcka användandet av en beteckning som består av orden eller kortformen SFS med något tillägg. Avsikten med det skydd som före- slogs i promemorian har dock varit att skyddet skulle få en sådan omfattning. Som Patentbesvärsrätten föreslagit bör 1 § förtydligas så att detta kommer till klart uttryck. Skyddet skall självfallet vidare gälla oberoende av i vilket typsnitt be- teckningarna skrivs och oberoende av om de skrivs med versaler eller gemener. När det gäller den övriga omfattningen av förbudet gör regeringen följande bedömning. Den användning av beteckningarna Svensk författ- ningssamling och SFS som förekommer i samband med den privata publiceringen av författningar är ofta kopplad till någon form av närings- verksamhet. Användning i andra sammanhang förekommer emellertid också. Ett skydd för beteckningarna är förstås mest angeläget i de fall där publiceringen får en stor spridning. En sådan spridning torde oftast bli aktuell när det är fråga om någon form av näringsverksamhet. Mot bak- grund av den grundläggande principen, att var och en måste kunna lita på att författningar som presenteras under beteckningarna Svensk författ- ningssamling eller SFS är den officiella versionen, bör dock skyddet om- fatta all användning över huvud taget och således inte begränsas till an- vändning i näringsverksamhet. Det har för övrigt kunnat konstateras att det förekommer sådan publicering på olika s.k. hemsidor på Internet. Att skyddet skulle få en sådan omfattning har också delats eller inte kom- menterats av majoriteten av remissinstanserna. Regeringens förslag: Allmän domstol skall vid vite kunna förbjuda fort- satt användning av beteckningarna. Talan om sådant förbud skall endast få föras av staten. Justitiekanslern skall föra eller låta föra talan för statens räkning. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder be- teckningarna i strid med förbudet skall vara skyldig att betala ersättning för den skada som användandet har medfört. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens, med det förtydligandet att statens talan skall föras av Justitiekanslern (se prome- s. 38 f.). Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna delar promemo- rians förslag eller har inga invändningar mot det. Enligt bör lagen för att bli fullt effektiv även innehålla en möjlighet för domstol att besluta om åtgärder som hindrar fortsatt tillhandahållande eller utbjudande av material som avses med förbudet. Enligt tingsrätten bör rätten att föra sådan talan och talan om förbud vid vite inskränkas till den som ger ut författningssamlingen i fråga. Skälen för regeringens förslag Det är viktigt att det finns förutsättningar för att se till att det föreslagna förbudet efterlevs. En utgångspunkt är att det skall vara möjligt att få ett snabbt slut på en pågående användning i strid med förbudet. När det gäller kriminalisering som ett medel att få förbud av olika slag att efterlevas vill regeringen framhålla följande. Bakom en kriminalise- ring ligger ett ställningstagande att gärningen i fråga är så förkastlig att den bör vara straffsanktionerad. Avsikten är framför allt att kriminalise- ringen skall verka avskräckande. Som regeringen har sagt i propositionen om ett effektivare brottmålsförfarande (prop. 1994/95:23) bör kriminali- sering som en metod för att hindra överträdelse av olika normer i sam- hället användas med försiktighet. En utgångspunkt bör vara att straff som sanktionsform förbehålls sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte går att bemöta på annat sätt. De beteenden som förbjuds genom den föreslagna lagen kan enligt vår bedömning knappast föranleda sådan skada eller fara. Om straff skulle väljas som sanktionsform skulle det dessutom inte kunna komma i fråga att föreskriva annan påföljd än böter. Det är inte troligt att en sådan på- följd skulle utgöra ett tillräckligt effektivt medel för att motverka över- trädelser av det föreslagna förbudet. Ett alternativ är att föreskriva en möjlighet för domstol att vid vite för- bjuda fortsatta överträdelser. En sådan möjlighet har många fördelar. För det första är vite till sin konstruktion framåtriktande och tar direkt sikte på att förhindra oönskade beteenden. Ett förbud vid vite kan också bättre än en straffrättslig påföljd anpassas till omständigheterna i varje enskilt fall. Ett förbud förenat med vite har dessutom den fördelen att varken uppsåt eller oaktsamhet behöver styrkas hos den som använder beteck- ningarna i strid med lagen. Det behöver inte heller föras någon bevisning om användandets skadeverkningar. Det avgörande är i stället om det i objektiv mening har skett en överträdelse av lagen. Övervägande skäl talar enligt vår mening för att lagen skall innehålla en bestämmelse om att domstol skall ha möjlighet att vid vite förbjuda fortsatta överträdelser av lagen. Motsvarande bestämmelser finns för öv- rigt i större delen av den immaterialrättsliga lagstiftningen. För att ett vitesförbud skall bli effektivt och verka avhållande också i sådana fall där starka ekonomiska intressen gör sig gällande bör någon högsta gräns för vitesbeloppets storlek inte föreskrivas. Genom en lämp- lig anpassning av vitesbeloppets storlek kan det därigenom för den som överträder förbudet göras klart att fortsatt överträdelse inte lönar sig. Detta innebär att mycket höga vitesbelopp kan komma i fråga. Vid behov bör också s.k. löpande vite enligt 4 § lagen (1985:206) om viten kunna användas. Det innebär bl.a. att vitet kan dömas ut vid varje överträdelse av förbudet. Frågan om föreläggande av och utdömande av vite bör prövas av all- män domstol. Den föreslagna lagen behöver inte innehålla några särskilda bestäm- melser om utdömande av vite. I detta hänseende gäller bestämmelserna i 7 § lagen (1985:206) om viten. Det innebär att den domstol som förelagt vitet också är behörig att på ansökan utdöma vitet. Det bör också finnas en möjlighet för domstolen att besluta om vitesför- bud under pågående rättegång i avvaktan på domstolens slutliga av- görande, s.k. interimistiskt förbud. Härigenom ges den som väcker talan en möjlighet att få ett slut på ett pågående intrång. I firmalagen (1974:156) fanns inte tidigare någon uttrycklig bestäm- melse om domstols rätt att meddela interimistiskt förbud. I rättspraxis slogs det dock fast att ett vitesförbud enligt 15 § i den lagen kunde med- delas interimistiskt med stöd av 15 kap. 3 § (NJA 1990 s. 338). Patentlagen innehöll dock ett uttryckligt stadgande om domstols möjlighet att meddela sådana interimistiska förbud. Genom en reform av de immaterialrättsliga lagarna infördes skärpta åtgärder mot immaterialrättsliga intrång (prop. 1993/94:122). Bl.a. infördes en möjlig- het att vid vite förbjuda fortsatt intrång inom hela det immaterialrättsliga området. I samband därmed infördes också uttryckliga bestämmelser om domstols rätt att meddela interimistiska vitesförbud. I propositionen kon- staterades att vitesförbud enligt firmalagen kunde meddelas interimistiskt med stöd av 15 kap. 3 § men att patentlagen redan in- nehöll uttryckliga regler om interimistiska förbud. Enligt propositionen var det, närmast mot bakgrund av vad som redan gällde enligt patent- lagen, lämpligt att införa sådana uttryckliga bestämmelser inom hela det immaterialrättsliga området. Enligt regeringens bedömning är det lika lite som på firmarättens om- råde, enligt vad uttalat i NJA 1990 s. 338, nödvändigt med en uttrycklig bestämmelse om domstols möjlighet att meddela inte- rimistiska vitesförbud. Sådana förbud kommer ändå att kunna meddelas med stöd av 15 kap. 3 § . Att sådana bestämmelser in- förts inom hela det immaterialrättsliga området talar i och för sig för att motsvarande bestämmelser bör införas också här. Eftersom det inte är nödvändigt med en sådan reglering och den dessutom skulle onödigt tynga omfattningen av den föreslagna lagen anser vi dock inte att några sådana bestämmelser skall tas in i den nya lagen. Några synpunkter i denna riktning har inte heller framförts av remissinstanserna. Vem skall föra talan om förbud? och Patentbesvärsrätten har föreslagit att rätten att föra talan om förbud enligt lagen skall begränsas till utgivaren av . Som skäl för detta har de angett att ändamålet med lagen, dvs. att på offentligrättslig grund skydda beteckningarna och , gör det mindre lämpligt att låta ett privat förlag föra talan om förbud. Regeringen delar denna bedömning. I den mån det förlag som för tillfället har statens uppdrag att trycka, sälja och distribuera författningssamlingen skulle lida ekonomisk skada av att nå- gon annan publicerar en samling av författningar i strid med lagens be- stämmelser bör dock förlaget, liksom alla andra som lidit skada av en sådan publicering, enligt en uttrycklig bestämmelse ges möjlighet att föra talan om skadestånd. Detta återkommer vi till. Talan om förbud skall för statens räkning föras eller låta föras av Justitiekanslern. och Patentbesvärsrätten har ifrågasatt nödvändig- heten av en skadeståndsbestämmelse. Övriga remissinstanser har dock inte haft något att invända mot promemorians förslag i denna del. Som nämndes i promemorian kan det tänkas att sådan användning av beteckningarna och som sker i strid med det föreslagna förbudet kan orsaka skada av ekonomiskt slag. Även om detta sällan torde bli aktuellt för statens egen del kan man tänka sig att sådan skada kan uppstå för andra, bl.a. den som för tillfället har statens uppdrag att trycka, sälja och distribuera författningssamlingen. Även om en skadeståndsbestämmelse som den föreslagna inte kan för- väntas bli tillämpad särskilt ofta är det enligt vår bedömning rimligt att var och en som faktiskt har lidit skada av ett användande i strid med för- budet också skall ges rätt att få ersättning för denna. Den skada som kan uppstå vid en användning av beteckningarna i strid med förbudet är en s.k. ren förmögenhetsskada enligt 1 kap. 2 § skade- ståndslagen (1972:207), dvs. en ekonomisk skada som uppkommer utan samband med person- eller sakskada. Huvudregeln i skadeståndslagen är att sådan skada ersätts endast om den vållas genom brott (2 kap. 4 §). Inom immaterialrätten är det dock vanligt med bestämmelser som ger rätt till ersättning även i de fall då det inte är fråga om straffbara intrång. En sådan bestämmelse om rätt till er- sättning för skada bör införas också här. Behövs andra åtgärder med anledning av överträdelse av lagens förbud? Enligt bör förbudet för att bli fullt effektivt kunna kombineras med en möjlighet att förordna om åtgärder som hind- rar fortsatt tillhandahållande eller utbjudande av material som avses med förbudet. En regel liknande den som tingsrätten förordar finns i bl.a. 41 § varu- märkeslagen (1960:644). Enligt bestämmelsen får domstol på begäran av den som har lidit varumärkesintrång efter vad som är skäligt och till fö- rebyggande av fortsatt intrång besluta att varukännetecken som olovligen förekommer på varor, förpackningar, reklamtryck, affärshandlingar eller liknande skall utplånas eller ändras. Om en sådan åtgärd inte kan ske utan att egendomen på vilken kännetecknet förekommer förstörs eller på visst sätt ändras får domstolen besluta om detta. I ett sådant fall får dom- stolen också, efter begäran om det, besluta att egendomen mot lösen skall lämnas ut till den som har lidit intrånget. Enligt paragrafens andra stycke får domstolen vidare på begäran av den som lidit intrånget efter vad som är skäligt och till förebyggande av fortsatt intrång besluta att föremål, vars användande skulle innebära va- rumärkesintrång, skall förstöras eller ändras på visst sätt. I den mån ett intrång innefattar brott enligt varumärkeslagen ger para- grafen dessutom utrymme för domstol att fatta beslut om beslag. Den typ av bestämmelser som 41 § varumärkeslagen är exempel på är inte förverkande i straffrättslig mening. Enligt bestämmelserna har i stället ensamrättens innehavare ett enskilt ett privaträttsligt anspråk på att den egendom som det är fråga om exempelvis skall ändras eller förstöras. Det kan sägas vara fråga om en speciell immaterialrättslig rättsverkan (jfr prop. 1993/94:122). Enligt regeringens bedömning är det ingen tvekan om att sådana be- stämmelser har ett stort värde för att hindra överträdelser inom det immaterialrättsliga området. Det skulle därför kunna övervägas att införa motsvarande bestämmelser också i den nya lagen. Som allmän princip gäller dock att endast sådana regler skall införas som på goda grunder kan antas komma att behövas. Det är enligt regeringens bedömning ännu för tidigt att ta ställning till om det är nödvändigt med några sådana reg- ler här. Bestämmelser med denna innebörd bör därför inte införas . Om det vid tillämpningen av lagen skulle visa sig att den brister i effektivitet genom avsaknaden av sådana regler får dock frågan tas upp på nytt. Förslag: Lagen skall träda i kraft . Lagen skall inte gälla samlingar av författningar som har framställts före ikraftträdandet. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens (se promemorian s. 41 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har framfört någon synpunkt på förslaget i denna del. Skälen för regeringens förslag: De regler som föreslås syftar till att åstadkomma ett visst rättsligt skydd för beteckningarna Svensk författ- ningssamling och SFS. Med beaktande av den användning av beteck- ningarna som förekommer och den ökade användning som kan förväntas genom användningen av framför allt Internet är det angeläget att ett skydd åstadkoms . En lämplig tidpunkt för ikraftträdande kan vara . Möjligheten att använda lagens bestämmelser om skadestånd och vite skall gälla endast sådana åtgärder som har vidtagits efter lagens ikraft- trädande. Detta följer av allmänna principer och behöver i sig inte tas in i någon övergångsbestämmelse. En annan fråga om tillämpning i retroaktivt avseende är om lagen skall kunna tillämpas på samlingar av författningar som har framställts före ikraftträdandet och som fortsätter att ges ut därefter. enbart ur intresset av att skydda beteckningarna skulle det onek- ligen vara bra om lagen fick en sådan retroaktiv verkan. Å andra sidan skulle detta kunna uppfattas som en alltför långtgående reglering.