prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — 4 § Om andra platser utomhus än som avses i 2 § där allmänheten får färdas fritt har skräpats ned eller annars osnyggats, är kommunen skyldig att återställa platsen i sådant skick som med hänsyn till ortsförhållandena, platsens belägenhet och omständigheterna i övrigt tillgodoser skäliga anspråk. Dessa bestämmelser skall inte tillämpas, om skyldigheten skall fullgöras av någon annan enligt lag eller annan författning eller särskilda föreskrifter. Paragrafen kommer från kommunala renhållningslagen (1970:892) och överfördes med endast vissa språkliga förändringar till 20 § renhållnings- lagen. Kommunens åliggande enligt denna paragraf, jämte undantaget i andra stycket, införs i den nya lagen utan att någon ändring görs i förhållande till vad som gäller . 5 § Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område, som är av betydelse för friluftslivet, får inte finnas uppsatta utan tillstånd av myndighet. Tillstånd behövs dock inte om det är uppenbart att allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten är behörig av något annat skäl. Paragrafen motsvarar 17 § andra stycket naturvårdslagen. Genom paragrafen föreskrivs tillståndstvång för skyltar som avvisar allmänheten från ett visst område. Sådan skyltar får bara finnas uppsatta med tillstånd av kommunen. I lagrummet har den redaktionella ändringen gjorts att det inte längre anges vilken myndighet som skall pröva tillståndsfrågan. Enligt nuvarande förhållanden ger 17 § tredje stycket naturvårdslagen kommunen möjlighet att förelägga den ansvariga att ta bort en skylt som har satts upp utan lov. I föreliggande lag finns bestämmelser i 12 § om förelägganden och förbud som beslutas av kommunen. 6 § Tavla, skylt, inskrift eller därmed jämförlig anordning för reklam, propaganda eller liknande ändamål får inte finnas varaktigt uppsatt utomhus utan tillstånd av regeringen eller statlig eller myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafen motsvarar 22 § första stycket naturvårdslagen. Paragrafen, som innehåller bestämmelser om mera varaktigt anbringade anordningar, innebär ingen ändring i det rättsläge som gäller . När det gäller skyltar inom ett avstånd av från vägområde krävs även tillstånd enligt 46 § väglagen (1971:948). Den föreliggande paragrafen innebär således formellt sett att det sker en dubbelprövning av skyltar i närheten av vägar. Denna ordning gäller . enligt båda lagstiftningarna är . Eftersom handlägger ärendena i ett sammanhang utgör emellertid dubbelprövningen inte något problem. Den föreslagna paragrafen utformas så att det tills vidare finns möjlighet att behålla det system för prövningen som gäller . Det betyder att kan kvarstå som tillståndsmyndighet enligt väglagen som den kan vara tillståndsmyndighet enligt denna lagstiftning. Att är tillståndsmyndighet enligt denna lag behöver dock inte anges i lagtexten, utan kan regleras i förordning. Paragrafen innehåller ett bemyndigande som skapar möjlighet att smidigt övergå till en annan ordning för prövningen om det visar sig mera ändamålsenligt. 7 § Vad som sägs i 6 § gäller inte anordning som informerar om affärsrörelse eller annan verksamhet på platsen eller anslagstavla för meddelanden om kommunala angelägenheter, föreningssammanträden, auktioner eller liknande. Den som vill sätta upp en sådan anordning eller anslagstavla får dock söka tillstånd till det hos den myndighet som avses i 6 §. Paragrafen motsvarar närmast 22 § andra stycket naturvårdslagen. Genom paragrafen ges vissa undantag från det tillståndstvång som stadgas i 6 §. 8 § En sådan anordning eller anslagstavla som avses i 7 § får inte finnas uppsatt om den är uppenbart vanprydande. Paragrafen motsvarar delvis 22 § andra stycket naturvårdslagen. I gällande bestämmelse finns en regel om att föreläggande kan meddelas om borttagande eller ändring av sådana anordningar som avses i lagrummet. Denna regel har tagits bort eftersom det i 12 § finns en möjlighet för kommunen att besluta om de förelägganden och förbud som behövs för att lagen, och föreskrifter meddelade med stöd av lagen, skall efterlevas. I stället har i paragrafen införts en materiell regel som tillsynsmyndigheten kan grunda sitt beslut på. Vanligtvis är det den som har satt upp anordningen som också skall anses vara ansvarig för att den tas ner. Det kommer säkerligen situationer som innebär att den som har satt upp anordningen är okänd eller av annat skäl inte anträffbar. Då bör tillsynsmyndigheten ha möjlighet att vända sig mot ansvariga i företag, organisationer osv. även om de inte i praktisk mening har satt upp anordningen. Därför används uttrycket "får inte finnas uppsatt" i stället för uttrycket "får inte sättas upp" som korresponderar med gällande rätt. 9 § Affisch eller annan tillfällig anordning utomhus för reklam, propaganda eller liknande ändamål skall i andra fall än som avses i 7 § tas bort av den som ansvarar för anordningen efter uppsättandet, om inte den myndighet som avses i 6 § har medgett annat. Paragrafen, som motsvarar 22 § tredje stycket naturvårdslagen, innehåller regler som ger möjlighet att komma till rätta med gamla och skräpiga affischer samt annan tillfällighetsreklam. Paragrafen motsvarar det rättsläge som gäller . Beträffande ansvaret för anordningen hänvisas till vad som har anförts i författningskommentaren till 8 §. 10 § Bestämmelserna i 6 9 §§ gäller inte anordningar inom vägområde eller för vilka bygglov krävs eller har lämnats. Bestämmelserna gäller inte heller sådana åtgärder avseende skyltar och ljusanordningar som inte kräver bygglov efter beslut enligt 8 kap. 5 § första stycket (1987:10). Paragrafen motsvarar de förhållanden som gäller enligt 22 § fjärde stycket naturvårdslagen. Bestämmelsen syftar till att undvika dubbelprövning av ärenden om skyltar m.m. som prövas enligt väglagen och . Det bör observeras att den avsedda prövningen enligt väglagen endast omfattar anordning inom vägområde. Beträffande prövning av anordningar utanför vägområde men inom ett avstånd av från vägområdet råder fortfarande en situation med dubbelprövning enligt vad som har utvecklats i författningskommentaren till 6 §. 11 § utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av bestämmelserna i denna lag och föreskrifter meddelade med stöd av lagen. Den omedelbara tillsynen utövas av kommunen. Paragrafen motsvarar delvis 21 § renhållningslagen. Genom paragrafen pekas ut vilka myndigheter som har tillsynen över att lagstiftningen följs. 12 § Kommunen får besluta om de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att denna lag eller föreskrifter meddelade med stöd av lagen skall efterlevas. I ett beslut om föreläggande eller förbud får vite sättas ut. Blir ett föreläggande eller förbud inte åtlytt får kommunen låta vidta åtgärder på den ansvariges bekostnad. Kommunen får bestämma att dess beslut skall gälla även om det överklagas. Paragrafens två första stycken motsvaras av delar av 23 § renhållningslagen och 17 § tredje stycket naturvårdslagen. Tredje stycket motsvaras av 25 § renhållningslagen och 39 § fjärde stycket naturvårdslagen. Kommunen har i sin egenskap av tillsynsmyndighet både en rättighet och en skyldighet att meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagens bestämmelser och föreskrifter meddelade med stöd av lagen skall efterlevas. Jämför också bestämmelserna om straff i 14 §. Beslut om föreläggande och förbud får kombineras med vite. Närmare bestämmelser om vitesföreläggande finns i lagen (1985:206) om viten. Av viteslagen följer att frågor om utdömande av vite vanligtvis prövas av länsrätt. I andra stycket ges kommunerna en befogenhet att verkställa ett beslut om föreläggande eller förbud på den försumliges bekostnad. Denna möjlighet bör i allmänhet ses som en utväg att rätta till ett missförhållande, om övriga vägar har prövats utan framgång. Enligt tredje stycket ankommer det på kommunen att besluta i vilka fall beslutet skall gälla . Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 13 § Regeringen får meddela föreskrifter om avgift för en myndighets prövning av fråga om tillstånd eller medgivande enligt 5 7 och 9 §§. Regeringen får överlåta åt myndigheten att meddela sådana föreskrifter. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i gällande rätt. Om det blir många ansökningar om tillstånd eller medgivande enligt 5 7 och 9 §§ kan uppgiften att pröva ansökningarna bli betungande för den statliga eller kommunala myndighet som prövar tillstånden. I så fall bör en avgift kunna tas ut för tillståndsprövningen. I paragrafen föreslås en bestämmelse om rätt för regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, myndigheten att meddela föreskrifter om sådana avgifter. Bestämmelsen har delvis mönster i 27 kap. 1 § . Vad som i kommentaren till den bestämmelsen sägs om avgifter för tillstånd och medgivanden har motsvarande tillämpning på avgifter av förevarande slag. Förevarande bestämmelse innebär dock inte, till skillnad mot bestämmelser, att avgift för tillsyn kan utgå. 14 § Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet 1. inte fullgör sin skyldighet enligt 2 § andra stycket eller 3 § som fastighetsinnehavare, 2. bryter mot 6 eller 9 § eller mot föreskrift som meddelats i samband med medgivande enligt 9 §. Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med straff i eller . Den som överträtt vitesföreläggande döms inte till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet. Paragrafen motsvarar 24 § tredje - femte styckena renhållningslagen samt 37 § första stycket 6 och tredje stycket naturvårdslagen. Straffet för överträdelser mot de bestämmelser som samlats i förevarande lag är enligt naturvårdslagen böter eller fängelse och enligt renhållningslagen böter. Det är rimligt att samma straffskala tillämpas för samtliga överträdelser mot de bestämmelser som samlas i lagen. Eftersom det fråga om ordningsförseelser synes strängare straff än böter inte behöva följa på överträdelserna. 15 § Den som gjort sig skyldig till en gärning som avses i 14 § får förpliktas att ersätta kommunen de kostnader som föranleds av gärningen. Paragrafen har motsvarighet i 38 § naturvårdslagen. För de straffbestämmelser i 14 § som har sitt ursprung i renhållningslagen saknas motsvarighet. Det finns dock inget sakligt skäl att särbehandla dessa gärningar. 16 § Kommunens beslut enligt denna lag överklagas till . beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Första stycket har motsvarighet i 26 § första stycket renhållningslagen. Av andra och tredje styckena framgår att överklagande sker till allmän förvaltningsdomstol. Denna lag träder i kraft . Tavlor, skyltar, inskrifter eller därmed jämförliga anordningar som avses i 6 § och som inte undantas i 7 § får bibehållas trots vad som sägs i de bestämmelserna, om de har satts upp lagligen före . Om en sådan anordning är uppenbart vanprydande i landskapsbilden, får förelägga den som ansvarar för anordningen att ta bort den eller ändra den. Föreläggandet får förenas med vite. Om föreläggandet inte följs skall kronofogdemyndigheten efter ansökan från verkställa beslutet. Verkställighet enligt utsökningsbalken får då ske. Om det finns särskilda skäl, skall tillerkänna den som har förelagts att ta bort anordningen ersättning för förlust med ett belopp som högst motsvarar kostnaderna för att skaffa, sätta upp eller ta bort anordningen. Övergångsbestämmelserna motsvarar 47 § naturvårdslagen (1964:822). Enligt 6 § lagen med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning behövs tillstånd för att sätta upp reklamskyltar och vissa liknande anordningar. Tillståndsplikten gäller dock enligt 7 § inte bl.a. anordningar som informerar om en verksamhet som bedrivs på platsen. Bestämmelserna i 6 § har i sak samma innehåll som 22 § första och andra stycket naturvårdslagen, vilka har gällt sedan naturvårdslagens ikraftträdande . 5.4 Förslaget till lag om införande av Allmänna bestämmelser 1 § och denna lag träder i kraft . Utan hinder av första stycket skall vad som sägs i 21 och 22 §§ denna lag träda i kraft den dag regeringen bestämmer. skall enligt paragrafen träda i kraft . Detsamma gäller denna promulgationslag. Tidpunkten för ikraftträdandet blir dock naturligtvis beroende av när kan komma att antas av . Andra stycket i paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m. 2 § Genom upphävs med de begränsningar som framgår av denna lag 1. naturvårdslagen (1964:822), 2. miljöskyddslagen (1969:387), 3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten, 4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle, 5. lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark, 6. renhållningslagen (1979:596), 7. hälsoskyddslagen (1982:1080), 8. vattenlagen (1983:291), 9.lagen (1983:292) om införande av vattenlagen (1983:291), 10. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark, 11. lagen (1985:426) om kemiska produkter, 12. miljöskadelagen (1986:225), 13. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., 14. lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel, 15. lagen (1994:900) om genetiskt modifierade organismer, och 16. lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter. Bestämmelserna i 15 lagar samordnas i . Dessa lagar skall enligt paragrafen upphöra att gälla som träder i kraft. Även vattenlagens promulgationslag skall upphöra att gälla . Av 16 § framgår att vattenlagen fortfarande skall tillämpas i några fall. 3 § Om det i en lag eller någon annan författning hänvisas till bestämmelser som har ersatts genom bestämmelser i eller i denna lag, skall i stället de nya bestämmelserna tillämpas. I följdlagstiftningsarbetet kommer att föreslås ändringar i alla de lagar där hänvisningar förekommer till någon lag som skall upphävas enligt 2 §. För det fall att någon lag förbises liksom beträffande författningar av lägre dignitet - vilka kanske inte alla hinner gås igenom innan balken träder i kraft - finns en bestämmelse i denna paragraf att de nya bestämmelserna skall tillämpas även om det hänvisas till bestämmelser som ersatts av balken eller denna lag. Bestämmelsen syftar inte bara på lagar som enligt 2 § upphävs i samband med ikraftträdande, utan också på alla författningar och föreskrifter som hänvisar till en bestämmelse som får sin motsvarighet i . 4 § Föreskrifter som gäller vid ikraftträdande skall anses meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i balken, om de har meddelats med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i en äldre lag. Detta gäller dock inte om regeringen föreskriver något annat. Det gäller inte heller för föreskrifter som har meddelats av en annan myndighet än regeringen, om den myndighet som regeringen bestämmer föreskriver något annat. I avsnitt 4.37.4 under rubriken har anförts att föreskrifter som har meddelats före ikraftträdande alltjämt skall gälla, om de inte har hunnit ersättas av nya föreskrifter. Enligt paragrafen skall därför sådana föreskrifter anses meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i . Föreskrifter, dvs. normer, finns i mycket stort antal. Bland dessa ingår även sådana som har meddelats på lokal nivå. Även beslut om generella förbud omfattas. Det kan tänkas att det finns föreskrifter utfärdade med stöd av ännu äldre lagar än de som föreslås upphävda, exempelvis enligt lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor. Även sådana föreskrifter omfattas av övergångsbestämmelsen. Paragrafen medför att de föreskrifter som har meddelats med stöd av äldre lag kommer att vara straffsanktionerade genom ansvarsbestämmelserna i . 5 § Tillstånd, godkännanden, lagligförklaringar, undantag, dispenser, beslut om överlåtelse av tillsynsansvar, medgivanden, förelägganden och förbud enligt 20 § naturvårdslagen (1964:822), villkor eller registreringar som avser verksamheter, hanteringar eller andra åtgärder skall fortsätta att gälla, om de har meddelats genom beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av sådana bestämmelser. Besluten skall anses meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av , om det inte följer något annat av denna lag eller av föreskrifterna. Första stycket gäller inte sådan dispens från skyldigheten att söka tillstånd som anges i 10 § andra stycket eller 17 § andra stycket miljöskyddslagen (1969:387) i dess lydelse före . Villkoren för en sådan dispens skall dock fortsätta att gälla till dess något annat bestäms. Bestämmelserna i 26 kap. 9 § tillämpas på villkoren. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot sådant villkor, döms till böter eller fängelse i högst . Tillstånd, godkännanden, lagligförklaringar, undantag, dispenser, beslut om överlåtelse av tillsynsansvar, medgivanden, förelägganden och förbud enligt 20 § naturvårdslagen (1964:822), villkor och registreringar fortsätter enligt paragrafen att gälla enligt sitt innehåll. De skall anses som beslut meddelade med stöd av balken eller av föreskrifter utfärdade med stöd av bemyndiganden i balken. Undantag från detta kan dock följa av denna lag. Även i nya föreskrifter, enligt vilka de äldre besluten skulle anses meddelade, kan föreskrivas att de äldre besluten inte skall anses som beslut enligt föreskrifterna, om det finns skäl till det. Paragrafen omfattar inte bara tillstånd etc. enligt de lagar som upphävs genom , utan även sådana som har meddelats enligt äldre lagar som har ersatts av de nu upphävda lagarna. Exempelvis omfattas vattendomstols eller synemans medgivande enligt vattenlagen (1918:523) att släppa ut förorenat vatten eller lägga upp fast avfall. Ett annat exempel är regeringens tillstånd enligt 136 a § byggnadslagen (1947:385) att anlägga stora verksamheter. Bestämmelsen innebär bl.a. att omprövningsregler kan tillämpas på de gamla tillstånden. Vissa begränsningar i detta gäller dock enligt bestämmelserna i denna lag. I avsnitt 4.37.7 under rubriken verksamhet och hälsoskydd har anförts att tillståndsprövning skall ske av verksamheter som bedrivs med stöd av dispenser enligt miljöskyddslagen (1969:387) i dess lydelse före . Av paragrafens andra stycke framgår därför att dispenserna inte skall fortsätta att gälla. De villkor som har meddelats i dispenserna skall dock fortsätta att gälla tills något annat bestäms. Det normala blir att villkoren ersätts av villkor i ett tillstånd. Bestämmelserna i 26 kap. 9 § skall tillämpas på villkoren i en dispens. Detta innebär bl.a. att en tillsynsmyndighet med stöd av 26 kap. skall kontrollera efterlevnaden av villkoren och kunna meddela nya förelägganden eller förbud enligt det kapitlet. Vidare har i andra stycket sista meningen angetts att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot sådant dispensvillkor som meddelats enligt lydelsen före , döms till böter eller fängelse i högst . Detta motsvarar den straffbestämmelse som fanns i punkt 4 i övergångsbestämmelserna till ändringarna 1981. 6 § Mål och ärenden som har inletts före ikraftträdande skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser, om det inte följer något annat av denna lag. Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i 5 kap. och 16 kap. 5 § skall tillämpas . Miljödomstolarna och skall i överklagade eller överlämnade mål och ärenden som har inletts före ikraftträdande tillämpa bestämmelserna i i fråga om förfarandet. Äldre bestämmelser skall dock fortfarande tillämpas i fråga om miljökonsekvensbeskrivningar. Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m. 7 § Vad som enligt gäller om ägare av en fastighet skall tillämpas även på den som innehar en fastighet med ständig besittningsrätt eller med fideikommissrätt. När det i talas om ägare till en fastighet skall bestämmelsen tillämpas även på ständig besittningsrätt och fideikommissrätt. Med ständig besittningsrätt avses bl.a. stadgad åborätt. Detta är en ärftlig besittningsrätt som från och med 1700-talet uppläts åt landbor på kronohemman. Äldre bestämmelser gäller enligt 7 § lagen (1970:995) om införande av jordabalken fortfarande för stadgad åborätt. Med fideikommiss avses egendom som till följd av en föreskrift i ett fideikommissbrev eller ett testamente för alltid skall stanna i en viss släkt. har funnits i . Möjligheten att upprätta fideikommiss i fast egendom kvarstod . Kvarstående fideikommiss skall enligt 3 § lagen (1963:583) om avveckling av fideikommiss upphöra när den som vid lagens ikraftträdande var innehavare av fideikommisset avlider. Lagen innehåller dock bestämmelser om uppskjuten avveckling. Av delbetänkande Kulturegendomar och kulturföremål, SOU 1995:128, bil. 2, framgår att det 1995 fanns 36 kvarvarande fideikommiss med fastighet. Tre av dessa var under avveckling. Beträffande fideikommissens framtid är att märka att har föreslagit att kulturhistoriskt värdefulla fideikommiss inte skall avvecklas förrän deras långsiktiga bevarande i sammanhållen form tryggats på annat sätt (SOU 1995:128 s. 212 f). I punkt 6 i övergångsbestämmelserna till expropriationslagen (1972:719) finns en bestämmelse som är av intresse för . Enligt bestämmelsen får löseskilling och intrångsersättning för en fastighet som innehas med fideikommissrätt inte sättas lägre än som föranleds av lagens ersättningsregler. Sådan ersättning som tillkommer innehavaren av fideikommissegendomen skall alltid nedsättas hos och får inte betalas ut innan har bestämt vad som skall ske med ersättningen. Expropriationslagens övergångsbestämmelse gäller även vid tillämpningen av regler om inlösen och ersättning vid ingripanden av det allmänna och vattenverksamhet (31 kap. 2 § ). Den behöver därför inte upprepas i övergångsbestämmelser. Särskilda övergångsbestämmelser till 2 kap. m.m. 8 § Bestämmelserna i 2 kap. 8 § och 10 kap. 2 § skall tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet vars faktiska drift har pågått efter , om verkningarna av verksamheten alltjämt pågår vid tiden för ikraftträdande enligt 1 §, och det föreligger behov av att avhjälpa skador eller olägenheter som har orsakats av verksamheten. Paragrafen innebär att regler om skyldighet att avhjälpa skada eller olägenhet i 2 kap. 8 § och reglerna om efterbehandlingsansvar i 10 kap. 2 § skall tillämpas i fråga miljöfarlig verksamhet vars faktiska drift har pågått efter miljöskyddslagens ikraftträdande , om verkningarna av verksamheten alltjämt pågår vid ikraftträdande. Efterbehandlingsansvarets omfattning framgår av 10 kap. 4 §. Det är solidariskt enligt 10 kap. 6 §. Dessa sistnämnda bestämmelser är accessoriska till 10 kap. 2 §. Att det här knytes an till den faktiska driften, till skillnad från vad nedan och i den allmänna motiveringen utvecklas om att det är verkningarna av den miljöfarliga verksamheten som har betydelse, har att göra med att övergångsregeln i paragrafen utgör en avgränsning mot tiden före miljöskyddslagens ikraftträdande . existerade inte begreppet miljöfarlig verksamhet. Vid sådant förhållande är det lämpligare att låta reglers tillämpning bero på att den faktiska driften bedrivits efter . Vad som menas med miljöfarlig verksamhet enligt framgår av 9 kap. 1 §. I paragrafen definieras begreppet miljöfarlig verksamhet. Det är därför i likhet med miljöskyddslagen inte säkert att en verksamhet är farlig för miljön bara för att den har betecknats som miljöfarlig i 9 kap. 1 § . Om miljön påverkas eller kan påverkas på något av de sätt som anges i 9 kap. 1 § så är det fråga om miljöfarlig verksamhet. Vidare skall i likhet med vad som gäller enligt miljöskyddslagen ordet verksamhet inte övertolkas. Någon verksamhet i form av en mänsklig aktivitet behöver inte bedrivas. Det räcker med att förutsättningarna i någon av punkterna 1-3 i 9 kap. 1 § är uppfyllda för att miljöfarlig verksamhet skall anses vara för handen.