prop · GL0390D1 · 1998-01-01 00:00:00 — I linje med vad som avses gälla på område bör generalläkarens tillsynsbeslut enligt strålskyddslagen överklagas hos regeringen, jfr 18 kap. 1 § MB. För kärntekniska anläggningar krävs tillstånd enligt miljöskyddslagen. Sådana anläggningar är upptagna på miljöskyddsförordningens A-lista och prövas av . Eftersom miljöskyddslagen innehåller ett undantag för joniserande strålning omfattar nämndens prövning inte utsläppet av radioaktiva ämnen och joniserande strålning utan endast övriga utsläpp och störningar, såsom kylvattenutsläpp och buller. Villkor för den joniserande strålningen fastställs i tillståndet enligt kärntekniklagen med stöd av strålskyddslagen. Med den utformning som fått skall alltså i fortsättningen alla utsläpp och störningar från kärntekniska anläggningar prövas av den regionala miljödomstolen, dvs. även utsläppet av radioaktiva ämnen och frågor om joniserande strålning. Med hänsyn till vad som har anförts om förhållandet mellan och strålskyddslagen kvarstår dock tillsynsuppgiften såvitt gäller iakttagandet av strålskyddsvillkoren på SSI. Den utvidgade definitionen av miljöfarlig verksamhet behöver därför enligt regeringens förmenande inte leda till några samordningsproblem av det slag som SSI har pekat på. Tvärtom anser regeringen att den samlade prövningen av störningskällor ger en bättre helhetsbild av riskerna för miljön och skapar betydande fördelar när det gäller strålskyddskontrollen. I avsnitt 19.2, som gäller kärntekniklagens anpassning till , redogörs närmare för hur prövningsförfarandet för kärntekniska anläggningar kommer att vara utformat sedan har trätt i kraft. Enligt 6 § lagen om införande av skall ärenden som inletts före ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser, med undantag för reglerna om miljökvalitetsnormer som skall tillämpas . Regeringen finner att denna ordning också bör gälla för ärenden enligt strålskyddslagen. Det avgörande blir alltså om ansökan har gjorts den dag ändringarna träder i kraft. En sådan bestämmelse får betydelse särskilt med avseende på miljökonsekvensbeskrivningar. Regeringen anser i likhet med att den som avser att ge in en ansökan närmast efter balkens ikraftträdande bör ha en sådan framförhållning att balkens krav kan anses uppfyllda när ansökan görs. 21 Fiskelagen (1993:787) 21.2 Fiskelagens anpassning till Regeringens förslag: Begreppet miljökonsekvensbeskrivning i fiskelagen ersätts med begreppet analys av inverkan på miljön. Fiskelagens bestämmelsen om straff för brott mot fiskeförbud i anledning av vattenföretag upphävs. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag. Remissinstanserna: tillstyrker förslagen. och () har inget att erinra mot att begreppet miljökonsekvensbeskrivning ersätts av begreppet analys. Det viktiga är enligt SFR att det är som är den beslutande myndigheten. i tillstyrker förslaget att ersätta begreppet miljökonsekvensbeskrivning med analys. föreslår att ges i uppdrag att definiera begreppet analys och utarbeta tillämpningsföreskrifter. i anser däremot att bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar i största möjliga utsträckning bör tillämpas även vid sådana beskrivningar enligt fiskelagen. Begreppet miljökonsekvensbeskrivning bör enligt behållas. har inget att erinra mot upphävandet av straffbestämmelsen. föreslår att hänvisningen till i 3 § fiskelagen stryks. Enligt i har fiskelagen inte tillräckligt tydliga bestämmelser i verkställighetsdelen. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande lydelse av 3 § fiskelagen (1993:787) skall lagen inte tillämpas i den mån den strider mot bl.a. föreskrifter som har meddelats med stöd av naturvårdslagen (1964:822). Utredningen föreslog att hänvisningen till naturvårdslagen skulle ändras till . har ifrågasatt om hänvisningen till är nödvändig, eftersom bestämmelserna i i övrigt gäller utan att hänvisning görs i enskilda lagar. Enligt regeringens mening är dock hänvisningen nödvändig, eftersom den inte avser bestämmelser som är intagna i utan bestämmelser som har meddelats med stöd av bemyndiganden i balken, exempelvis föreskrifter för naturreservat. Utan ett uttryckligt stadgande är det inte självklart att sådana lägre föreskrifter går före fiskelagens bestämmelser. Regeringen finner dock att utredningens förslag i denna del innebär en ökning av antalet fall där fiskelagen får vika för författningar under . Följderna av denna ökning är svåra att bedöma. För att uppnå överensstämmelse med gällande rätt bör utredningens förslag begränsas till föreskrifter meddelade med stöd av 7 eller 8 kap. . I enlighet med vad Lagrådet förordar skall en övergångsbestämmelse införas om att föreskrifter som har meddelats med stöd av naturvårdslagen skall anses som föreskrifter som har meddelats med stöd av . finns i 8 kap. 4 § vattenlagen (1983:291) en regel om att förbud mot fiske inom ett visst område får meddelas i samband med beslut om anordningar för att främja fisket eller för att förebygga skador på fisket. Bestämmelsen är inte straffsanktionerad i vattenlagen (jfr 21 kap. 1 § fjärde stycket vattenlagen). I stället följer av 37 § fiskelagen att den som bryter mot ett sådant fiskeförbud eller förbud som har meddelats enligt äldre lag, kan dömas till böter eller fängelse . Regeln i 8 kap. 4 § vattenlagen har överförts till 28 kap. 13 § . I har dessutom införts en anslutande straffbestämmelse i 29 kap. 9 § 10. I anledning av detta kan regeln i 37 § fiskelagen upp-hävas. En följd blir att 45 och 47 §§ fiskelagen, som behandlar förverkande och beslag, inte längre blir tillämpliga vid förevarande brottslighet. I stället skall bestämmelse om förverkande i 29 kap. 12 § användas. I 20 § andra stycket fiskelagen finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva att det i ärenden enligt fiskelagen skall finnas miljökonsekvensbeskrivningar som gör det möjligt att bedöma vilken inverkan fiskemetoder och utsättande av fiskarter har på miljön. Föreskrifterna får innebära att en sådan beskrivning skall upprättas av den som avser att använda metoder eller sätta ut fiskarter. innehåller i 6 kap. bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar. Sådana skall enligt huvudregeln ingå i ansökningar om tillstånd enligt balken. Regeringen får föreskriva att miljökonsekvensbeskrivningar skall finnas i även andra fall, t.ex. i anmälningsärenden. Förfarandet med miljökonsekvensbeskrivningar finns utförligt reglerat i balken. Beskrivningen skall föregås av ett tidigt samråd med och särskilt berörda enskilda. skall efter samrådet besluta om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan. Om så anses vara fallet skall ett förfarande med miljökonsekvensbedömning genomföras. Vid ett sådant förfarande sker utökat samråd. Därefter upprättas miljökonsekvensbeskrivningen. Innehållet i denna är särskilt reglerat. Kungörelse skall ske av att miljökonsekvensbeskrivningen har upprättats. Den myndighet som skall pröva en ansökan skall slutligen godkänna beskrivningen och beakta innehållet vid prövningen. Fiskelagen ställer inte samma krav på miljökonsekvensbeskrivningar, vare sig beträffande antalet fall där en sådan skall upprättas, förfarandet vid upprättandet eller beskrivningens innehåll. Enligt 20 § fiskelagen kan krav på miljökonsekvensbeskrivning ställas enbart när det gäller att bedöma vilken inverkan fiskemetoder och utsättande av fiskarter har på miljön. Någon möjlighet att ställa krav på miljökonsekvensbeskrivning i andra situationer finns inte. Det saknas enligt regeringens mening skäl att tillämpa bestämmelserna i 6 kap. MB på miljökonsekvensbeskrivningar enligt fiskelagen. Det finns inte heller skäl att utöka kravet på upprättande till andra fall. Enligt regeringens uppfattning skall termen miljökonsekvensbeskrivning om möjligt användas endast när beskrivningen upprättas enligt regler. Det uttryck som i stället bör användas i fiskelagen är analys av inverkan på miljön. 22 Lagen (1977:439) om energiplanering Regeringens förslag: Begreppet miljökonsekvensbeskrivning i lagen om energiplanering ersätts med begreppet analys av inverkan på hälsan och miljön och hushållningen med mark och vatten och andra resurser. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: () tillstyrker förslaget. anser inte att begreppet analys skall användas. Verket förordar i stället begreppet miljöbedömning eller strategisk miljöbedömning. i anser att bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar i största möjliga utsträckning bör tillämpas även vid sådana beskrivningar enligt lagen om energiplanering. Begreppet miljökonsekvensbeskrivning bör enligt behållas. Samma åsikt har . Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 § lagen om energiplanering skall varje kommun ha en aktuell plan för tillförsel, distribution och användning av energi i kommunen. Till planen skall höra en miljökonsekvensbeskrivning som möjliggör en samlad bedömning av den inverkan den i planen upptagna verksamheten har på miljön, hälsan och hushållningen med naturresurser. innehåller i 6 kap. bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar. Sådana skall enligt huvudregeln ingå i ansökningar om tillstånd enligt balken. Regeringen får föreskriva att miljökonsekvensbeskrivningar skall finnas i även andra fall, t.ex. i anmälningsärenden. Förfarandet med miljökonsekvensbeskrivningar finns utförligt reglerat i balken. Beskrivningen skall föregås av ett tidigt samråd med och särskilt berörda enskilda. skall efter samrådet besluta om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan. Om så anses vara fallet skall ett förfarande med miljökonsekvensbedömning genomföras. Vid ett sådant förfarande sker utökat samråd. Därefter upprättas miljökonsekvensbeskrivningen. Innehållet i denna är särskilt reglerat. Kungörelse skall ske av att beskrivningen har upprättats. Den myndighet som skall pröva en ansökan skall slutligen godkänna miljökonsekvensbeskrivningen och beakta innehållet vid prövningen. Lagen om energiplanering ställer inte samma krav på miljökonsekvensbeskrivning, vare sig beträffande antalet fall där en sådan skall upprättas, förfarandet vid upprättandet eller beskrivningens innehåll. Det saknas enligt regeringens mening skäl att tillämpa bestämmelserna i 6 kap. MB på miljökonsekvensbeskrivningar enligt lagen om energiplanering. För att begreppsförvirring inte skall uppstå skall uttrycket miljökonsekvensbeskrivning om möjligt användas endast när beskrivningen upprättas enligt regler. Det uttryck som i stället skall användas i lagen om energiplanering är analys av vilken inverkan verksamheten har på miljön, hälsan och hushållningen med mark och vatten och andra resurser. påpekar att många kommuner har utarbetat mycket bra energiplaner i vilka instrumentet miljökonsekvensbeskrivning har varit en viktig faktor t.ex. när det gäller att välja alternativ. Det finns enligt verket en risk att de som arbetar med dessa frågor ser mindre allvarligt på begreppet analys än på begreppet miljökonsekvensbeskrivning. Det bör enligt verket markeras att analysen skall göras i samma anda som när man gör en miljökonsekvensbeskrivning enligt . Regeringen delar inte dessa farhågor. Av lagtexten framgår tydligt att det är en analys av vilken inverkan den i planen upptagna verksamheten har på miljön, hälsan och hushållningen med mark och vatten och andra resurser som skall göras. För säkerhets skull vill dock regeringen påpeka att ändringen av begrepp inte skall medföra sänkta krav. 23 Lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor Regeringens förslag: Lagens syfte utvidgas till att omfatta även förebyggande och begränsande av skador på miljön. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: tillstyrker ändringarna. avstyrker förslaget och anför att frågan om miljöskador till följd av brand och explosion i stället bör behandlas i . föreslår att hänsynsreglerna i skall beaktas vid tillämpningen av lagen. Enligt i har lagen inte tillräckligt tydliga bestämmelser i verkställighetsdelen. Skälen för regeringens förslag: Lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor innehåller bestämmelser om hantering och import av sådana varor. Syftet med lagen är enligt 1 § att hindra att varorna orsakar brand eller explosion samt att förebygga och begränsa skador på liv, hälsa eller egendom genom brand eller explosion vid hantering av varorna. Förebyggande och begränsande av skador på miljön räknas däremot inte upp bland lagens syften. Visserligen räknas skador på egendom upp men detta är inte alltid liktydigt med skador på miljön. I 14 kap. (MB) finns särskilda bestämmelser om kemiska produkter. Bestämmelserna har sin förebild i lagen (1985:426) om kemiska produkter. I den utsträckning kemiska produkter är brandfarliga eller explosiva kan de omfattas också av lagen om brandfarliga och explosiva varor. sägs uttryckligen i 3 kap. 3 § andra stycket lagen om kemiska produkter att den lagen inte är tillämplig för att förebygga miljöskador på grund av brand eller explosion i fråga om kemiska produkter som omfattas av lagen om brandfarliga och explosiva varor. Vidare erinras i 4 § andra stycket lagen om brandfarliga och explosiva varor om att i lagen om kemiska produkter finns bestämmelser som är avsedda att förebygga andra skador än sådana som kan uppkomma genom brand eller explosion vid hantering av brandfarliga eller explosiva varor. Inte heller bör enligt regeringens uppfattning vara tillämplig för att förebygga miljöskador på grund av brand eller explosion i fråga om kemiska produkter som omfattas av lagen om brandfarliga och explosiva varor. Med hänsyn till hur syftet beskrivs för lagen om brandfarliga och explosiva varor kan det, trots att inte är tillämplig på de nu diskuterade fallen, råda tvekan om lagen om brandfarliga och explosiva varor skall tillämpas. Enligt regeringens uppfattning bör den oklarhet som finns i uppdelningen mellan lagarna undanröjas. Den bästa lösningen är enligt regeringen att syftet med lagen om brandfarliga och explosiva varor ändras till att också uttryckligen omfatta förebyggande och begränsande av skador på miljön. Det är bara miljöskador genom brand eller explosion som kommer att omfattas av lagen. I sådana fall skall ytterligare krav inte kunna ställas med stöd av . är däremot tillämplig när det gäller att undvika t.ex. skador på vattentäkter till följd av utflöde av brandfarliga vätskor. Enligt 7 § lagen om brandfarliga och explosiva varor skall den som hanterar sådana varor vidta de åtgärder och de försiktighetsmått som behövs för att bl.a. förebygga och begränsa skador på liv, hälsa eller egendom genom brand eller explosion. I enlighet med det sagda bör regeln utvidgas till att även omfatta skador på miljön. Genom tillägget i lagen kommer bl.a. kraven på kompetens och utredning av risker att omfatta även varornas miljöfarlighet utifrån de aspekter som lagens syfte pekar ut. Andra konsekvenser blir att tillståndsmyndigheternas prövning kommer att omfatta även miljöriskerna i denna del och att tillsynsmyndigheterna skall bevaka miljöaspekter utifrån samma utgångspunkter. I övrigt måste en hänvisning till lagen om kemiska produkter ändras, till följd av att den lagen har arbetats in i . 24 Lagen (1995:1667) om skatt på naturgrus Regeringens förslag: Husbehovstäkter skall inte heller i fortsättningen omfattas av skatteplikt enligt lagen om skatt på naturgrus. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget. Verket har dock anfört att det direkt av lagtexten bör framgå enligt vilka äldre bestämmelser tillstånd skall ha lämnats för att skatteplikt skall föreligga. Även () och Skogsindustrierna tillstyrker förslaget. LRF tillägger att en lagregel om beskattningsrätt grundad på en tillståndsplikt, vilket efter ganska fritt skön har att bestämma omfattningen av, torde få anses vara så oprecis att den inte skulle uppfylla grundlagskravet på klar skattelagstiftning. Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen om skatt på naturgrus skall naturgrusskatt betalas till staten för brutet naturgrus bl.a. om utvinningen kräver tillstånd enligt 18 § naturvårdslagen (1964:822). Tillstånd krävs enligt naturvårdslagen endast för täkt för annat ändamål än markinnehavarens husbehov. 1995/96:87 s. 29 f gjordes den bedömningen att husbehovstäkter inte skulle omfattas av naturgrusskatten. De skäl som anfördes var främst att flertalet husbehovstäkter är av så ringa omfattning att en generell beskattning inte ansågs motiverad och att beskatt-ningsmyndighetens hantering av husbehovstäkter skulle bli mycket kostsam i förhållande till skatteintäkterna. I propositionen uttalade dock regeringen att den ville avvakta vad arbetet med en miljöbalk kan leda fram till beträffande tillståndsplikt för husbehovstäkter innan slutlig ställning tas till beskattning av sådana täkter. Naturvårdslagen har ersatts av . Inte heller i balken finns någon generell tillståndsplikt för husbehovstäkter. I 12 kap. 1 § andra stycket MB föreskrivs dock att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva tillståndsplikt för husbehovstäkter om åtgärderna kan antas motverka hushållningen av de aktuella naturresurserna eller medföra en icke obetydlig skada på miljön. Enligt regeringens bedömning kvarstår de skäl mot att införa skatteplikt som finns redovisade i prop. 1995/96:87. Några vägande skäl för att införa skatteplikt har inte tillkommit. Tillräckliga skäl saknas därför att föreslå skatteplikt för husbehovstäkter. 25 Kommunalskattelagen (1928:370) Regeringens förslag: Vid beräkning av inkomst skall avdrag inte få göras för miljösanktionsavgift. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: och i har tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: I 20 § kommunalskattelagen (1928:370) finns bestämmelser om avdrag för omkostnader för intäkternas förvärvande och bibehållande. I paragrafen räknas upp kostnader för vilka avdrag inte får göras, såsom vissa sanktionsavgifter. Miljöskyddsavgift enligt miljöskyddslagen (1969:387) räknas inte upp bland de kostnader för vilka avdrag inte får göras. Miljöskyddsavgiftens främsta syfte är att eliminera uppkommen ekonomisk fördel av överträdelse av vissa miljöregler. För påförande av miljösanktionsavgift enligt krävs däremot inte att överträdelsen har lett till ekonomisk fördel. Syftet med avgiften är i stället att öka den allmänna noggrannheten vid bedrivande av näringsverksamhet. Med den konstruktion som miljösanktionsavgiften har framstår denna som ett komplement till straff. I konsekvens med detta och i överensstämmelse med vad som gäller om andra sanktionsavgifter bör kostnaderna för miljösanktionsavgift inte få dras av vid taxeringen. Detta kräver en uttrycklig bestämmelse i 20 § kommunalskattelagen. Avdrag får inte heller göras för vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg. Även denna punkt måste ändras, eftersom ordet "vattenförorening" i lagens rubrik har ersatts med "förorening". 26 Lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader Regeringens förslag: Utländska kärande skall ställa säkerhet för rättegångskostnader i miljöskademål. Utredningens förslag: Utredningen föreslog att utländska kärande inte skall behöva ställa säkerhet för rättegångskostnader i miljöskademål. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig om förslaget. Skälen för regeringens förslag: Om en utländsk medborgare som inte har hemvist i eller en utländsk juridisk person vill väcka talan vid svensk domstol mot en svensk medborgare, mot någon som har hemvist i eller mot en svensk juridisk person, skall på svarandens yrkande käranden ställa säkerhet för de rättegångskostnader som han kan bli skyldig att betala. Bestämmelser om detta finns i lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader. Den som är medborgare eller har hemvist i ett land inom EU eller i ett annat land inom EES och juridiska personer bildade enligt ett sådant lands lagstiftning skall vid tillämpningen av lagen likställas med svenska medborgare och svenska juridiska personer. Säkerhet behöver enligt 2 § första stycket 2 inte ställas i mål vid fastighetsdomstol som inte avser arrendetvister. Av detta följer att säkerhet inte behöver ställas i sådana mål enligt miljöskadelagen (1986:225) som handläggs vid fastighetsdomstol, dvs. främst talan om ersättning för skada på fastighet eller på byggnad eller annan anläggning på annans mark (se 12 § miljöskadelagen). För sådana miljöskademål som handläggs vid tingsrätt görs däremot inte något undantag från kravet på säkerhet. Enligt 20 kap. 2 § första stycket 6 skall samtliga miljöskademål handläggas vid miljödomstol. Det saknas enligt regeringens uppfattning anledning att i frågan om säkerhet skall ställas göra skillnad mellan de mål som tidigare handlades vid fastighetsdomstol och de som handlades vid tingsrätt. Genom lag har lagstiftaren intagit ställningen att det finns skäl att som huvudregel ha bestämmelser om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader. 1996/97:159 om ändring lag uttalas att det kan sättas i fråga att helt upphäva lagen, men att underlag saknas för ett sådant beslut. De undantag som finns i 2 § har sin grund i att det finns särskilda regler om kostnaderna (prop. 1979/80:78 s. 12) eller andra speciella skäl. För miljöskademålens del har dock inte redovisats några skäl som motiverar undantag från huvudregeln lag. Regeringen kan inte heller nu finna några sådana skäl och föreslår därför att något undantag från skyldigheten att ställa säkerhet inte skall göras för miljöskademål. Enligt lagen om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader behöver säkerhet inte heller ställas i ansökningsmål enligt 13 kap. 13 § vattenlagen (1983:291). Hänvisningen till vattenlagen måste ändras till följd av att lagen arbetas in i . I enlighet med vad Lagrådet anför skall en övergångsbestämmelse knytas till ändringen. 27 Lagen (1976:997) om vattenförbund förslag: Vattenlagens bestämmelser om förrättning och förrättningsmål skall fortfarande tillämpas vid förrättning och talan mot beslut eller åtgärd vid förrättning enligt lagen om vattenförbund. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: ifrågasätter det lämpliga i att bestämmelserna i 12 kap. vattenlagen fortfarande skall tillämpas. Hovrätten pekar på att problem ofta uppkommer när vissa bestämmelser i en i stort sett inaktuell författning skall tillämpas inom ramen för ett nytt regelsystem. Även och ifrågasätter det lämpliga i denna lagstiftningsteknik. Regeringens förslag: Enligt lagen (1976:997) om vattenförbund kan bildas en sammanslutning (vattenförbund) med uppgift att genom rensning, reglering eller andra vattenvårdande åtgärder främja ett från allmän eller enskild synpunkt ändamålsenligt utnyttjande av vattnet i ett vattendrag, en sjö eller något annat vattenområde. Frågor om bildande av vattenförbund prövas vid förrättning (1 §). Förrättningsman förordnas av (11 §). I fråga om förrättning skall bestämmelserna i 12 kap. vattenlagen (1983:291) tillämpas, om inte annat följer av lagen om vattenförbund (12 §). I fråga om talan mot beslut eller åtgärd vid förrättning gäller bestämmelserna i 13 kap. vattenlagen om förrättningsmål (25 §). Vattenlagen har arbetas in i . Vattenlagens bestämmelser om förrättning och förrättningsmål har inte någon motsvarighet i de nya reglerna, utan har i stället ersatts av en möjlighet för miljödomstolen att utse en markavvattningssakkunnig (prop. 1997/98:45, del 1, s. 475 ff). Införandet av föranleder inte någon ändring av systemet med förrättning enligt lagen om vattenförbund. Ett lagtekniskt problem är dock att lagen hänvisar till vattenlagens bestämmelser om förrättning och förrättningsmål.