prop · GL0390D1 · 1998-01-01 00:00:00 — Regeringen kan inte se någon anledning till att den rätt som följer av ett naturvårdsavtal inte skall jämställas med nyttjanderätt vid tillämpningen av denna paragraf. Regeringen gör samma bedömning vid inlösen enligt anläggningslagen (1973:1149) och ledningsrättslagen (1973:1144), där hänvisning sker till 1 kap. 3 § expropriationslagen. I detta sammanhang bör nämnas en annan bestämmelse i expropriationslagen. Enligt 1 kap. 1 § får en fastighet som tillhör annan än staten tas i anspråk genom expropriation med bl.a. nyttjanderätt. Det kommer trots detta inte bli möjligt att tillskapa den negativa förpliktelsen i ett naturvårdsavtal genom expropriation. Detta beror på att det enligt regeringens förslag är den rätt som uppkommer när ett naturvårdsavtal har slutits som skall jämställas med nyttjanderätt. Ett naturvårdsavtal kan inte tillskapas genom expropriation. Regeringen har även studerat ett stort antal bestämmelser i andra författningar som berör nyttjanderätt. Av utrymmesskäl redovisas inte dessa bestämmelser här. Regeringens slutsats är att den lämpligaste ordningen är att den rätt som följer av ett naturvårdsavtal jämställs med nyttjanderätt vid tillämpningen av även andra författningar än jordabalken. Eftersom bestämmelser som berör nyttjanderätt finns i ett stort antal författningar men de centrala bestämmelserna är införda i 7 kap. JB är det lämpligt att ett sådant stadgande förs in i endast jordabalken. avstyrker förslaget, i huvudsak på den grunden att naturvårdsavtal avser att åstadkomma skydd för allmänna, ideella intressen, vilka snarare borde tillgodoses genom förvaltningsrättslig lagstiftning. Enligt verket är lagstiftning inom förmögenhetsrättens ram dåligt lämpad att reglera förhållanden av det aktuella slaget. Det kan enligt regeringen naturligtvis medges att naturvårdsavtal visar upp drag som saknar motsvarighet vid ordinära nyttjanderättsavtal och att det därför från systematisk synpunkt kan te sig tveksamt om de bör regleras i 7 kap. JB. Med tanke på den ökade vikt som miljöhänsyn tillmäts i dagens samhälle tycks detta dock inte vara en mera allvarlig principiell invändning än att förslaget kan genomföras. Det kan i detta sammanhang framhållas att man beträffande vanliga nyttjanderättsavtal inte kräver att nyttjandet skall tillgodose några enskilda ekonomiska intressen. Precis som anser regeringen att de praktiska svårigheter som den föreslagna lagändringen kan medföra är begränsade. Komplikationer synes uppkomma framför allt när det område som avtalet berör frångår fastigheten genom fastighetsreglering. Som är inne på finns det dock möjlighet att i sådana fall meddela naturvårdsföreskrifter som nära ansluter till avtalets bestämmelser och därigenom skydda området. Med tanke på samarbetet med markägaren framstår det i alla händelser som värdefullt att i första hand lita till frivilliga överenskommelser när det gäller att tillvarata sådana naturvårdsintressen som kommer i fråga. Enligt regeringens mening kommer lagstiftningen att innebära så stora fördelar från miljösynpunkt att de klart överväger de systematiska och andra invändningar som framställts mot förslaget. Det återstår att bedöma hur en bestämmelse skall se ut där den rätt som följer av ett naturvårdsavtal jämställs med nyttjanderätt. En avgränsning måste ske av den rätt som jämställs med nyttjanderätt. Avgränsningen får inte vara så detaljerad att den binder framtida naturvårdsavtal till ett visst utseende. Avsikten med lagstiftningen är nämligen inte att reglera hur avtalen skall se ut, utan att ge dessa sakrättsligt skydd. Avgränsningen får dock inte vara så allmänt hållen att den täcker in även andra avtalsformer än sådana som det finns behov av att ge sakrättsligt skydd. Det får inte tillskapas en väg att föra in tveksamma avtalskonstruktioner i det sakrättsliga systemet. För att undvika att tveksamma avtalskonstruktioner förs in i det sakrättsliga systemet föreslår regeringen att bestämmelsen skall avse endast avtal där staten eller en kommun är motpart till markägaren. Utredningen föreslog att regleringen skulle avse även avtal där en miljöorganisation är markägarens motpart. Med hänsyn till att naturvårdsavtalen är avsedda att vara medel i genomförandet av skogspolitiken finner regeringen dock att endast avtal med stat eller kommun som part skall ges sakrättsligt skydd. Miljöorganisationer och andra som önskar ingå naturvårdsavtal kan initiera sådana avtal hos kommunen eller någon statlig myndighet. har naturvårdsavtal använts för att skydda skogliga biotoper, främst från avverkning. är det tänkbart att naturvårdsavtal kommer att slutas för att skydda även annat än skog, exempelvis ängs- och hagmark. Detta bör beaktas vid reglernas utformning. Det förekommer knappast att fastighetsägare i naturvårdsavtal åläggs positiva förpliktelser. I den mån detta sker bör inte nya fastighetsägare bli bundna (jfr den begränsning som har gjorts i 14 kap. 2 § andra stycket JB av möjligheten att låta servitut få innehålla positiva åligganden för den tjänande fastighetens ägare). Den ofta förekommande rätten för markägarens motpart att utföra åtgärder i området är redan en nyttjanderätt och är alltså sakrättsligt skyddad. Enligt regeringens förslag i lagrådsremissen skulle inte denna rätt omfattas av den nya bestämmelsen. Den negativa förpliktelsen skulle enligt förslaget beskrivas med uttrycket att "fastighetsägarens rätt att nyttja ett visst område inskränks". Lagrådet ifrågasätter om denna lösning är helt ändamålsenlig. Den kan enligt Lagrådet leda till att det i enskilda fall behöver utredas huruvida olika moment i avtalet utgör en äkta eller definierad nyttjanderätt. Lagrådet föreslår i stället att uttrycket vad fastighetsägaren förbundit sig att tillåta eller tåla skall användas. Regeringen följer Lagrådets förslag. Regeringen vill understryka att det valda uttrycket är avsett att omfatta bl.a. fastighetsägarens negativa förpliktelse. Således innefattas både en rätt för stat och kommun att utföra åtgärder och fastighetsägarens förpliktelse att underlåta att t.ex. avverka eller på annat sätt ta tillvara virke. I uttrycket innefattas vidare att fastighetsägaren åtar sig att sköta sin mark på endast ett visst angivet sätt, t.ex. genom att avstå från arbetsföretag eller skötselmetoder som annars skulle ha kommit i fråga. En underförstådd förutsättning som inte behöver anges i lagtexten är att avtalen måste vara förenliga med de krav som ställs i skogsvårdslagen (1979:429) och annan lag. Om ett avtal sluts i strid med lag (ett s.k. pactum turpe) är detta ogiltigt redan enligt allmänna avtalsrättsliga principer. Till bestämmelsen bör knytas en övergångsbestämmelse avseende naturvårdsavtal som har ingåtts före den nya bestämmelsens ikraftträdande. Det är enligt regeringens uppfattning inte lämpligt att låta den nya bestämmelsen avse även dessa avtal. I många fall har visserligen avtalsparterna velat ge avtalet sakrättsligt skydd men detta har inte alltid varit fallet. Ett alternativ som regeringen har övervägt är att ange att den nya bestämmelsen skall tillämpas på avtal slutna före ikraftträdandet i fall där det klart framgår av avtalet att parterna har velat att rättsförhållandena skall sakrättsligt skyddas. Ett problem är dock att det ofta framgår att parterna har avsett att avtalet skall bestå efter en fastighetsöverlåtelse men att någon avsikt beträffande andra sakrättsliga verkningar inte framgår. I ett sådant fall kan knappast alla sakrättsliga verkningar gälla. En möjlighet är att ange att just verkan mot ny ägare av fastigheten skall gälla. Det är dock tveksamt om det är lämpligt att på detta sätt bryta ut en sakrättslig verkan. Regeringen har därför stannat för att regeln endast skall gälla avtal slutna efter lagändringens ikraftträdande. För att uppnå sakrättsligt skydd har parterna i de äldre avtalen naturligtvis möjlighet att sluta nya avtal. 19 Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet 19.2 Kärntekniklagens förhållande till Regeringens förslag: Kärntekniklagen gäller parallellt med . Inga undantag skall gälla i möjligheten att ingripa med stöd av . Vid tillståndsprövning enligt kärntekniklagen skall ett antal bestämmelser i tillämpas. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens såvitt gäller förhållandet mellan kärntekniklagen och (MB). Remissinstanserna: () ifrågasätter, med anledning av förslaget att skall gälla bl.a. för kärnteknisk verksamhet, om balken överhuvudtaget behandlar risker för och följder av stora olyckor såsom t.ex. dammolyckor, oljebränder, oljeutsläpp, klorgasutsläpp eller atomolyckor. Vidare ifrågasätter SKI, med hänvisning till slutförvaringen av kärnavfall och använt kärnbränsle, om är tillämplig på miljöpåverkan som inträffar, eller som kan antas inträffa, . SKI betonar att kärntekniklagen samt SKI:s föreskrifter och villkor syftar till att förhindra att miljöpåverkan överhuvudtaget inträffar. Enligt SKI syftar den nyssnämnda regleringen i vart fall till att minimera eventuella miljöeffekter för den händelse något trots allt kan inträffa. SKI kritiserar prövningsbestämmelser och menar att det inte klart framgår vad miljödomstolen skall pröva i förhållande till det som skall prövas av regeringen vid tillåtlighetsprövningen. SKI pekar särskilt på utredningens uttalande om att prövningsförfarandet skall ske i olika steg och av olika instanser och gör gällande att detta går emot de riktlinjer som regeringen har utfärdat i fråga om prövningsförfarande för nya kärntekniska anläggningar. SKI hänvisar till regeringens beslut där det angetts att prövningen enligt kärntekniklagen och övriga berörda lagar skall ske samordnat. Enligt SKI bör även prövningsförfarandet enligt följa regeringsbeslutets riktlinjer på så sätt att det görs en samlad prövning enligt och kärntekniklagen. gör gällande att utredningens förslag innebär att det utöver vad som anges i kärntekniklagen inte kommer att kunna ställas krav med stöd av vad gäller kärnteknisk verksamhet. anser att inget hindrar att hänsynsregler tillämpas vid sidan av kärntekniklagens mera preciserade bestämmelser samt påpekar att det vid intresseavvägningen ändå kan tas särskild hänsyn till de speciella förhållandena vid kärnteknisk verksamhet. erinrar vidare om att vissa hänsynsregler i saknar direkta motsvarigheter i kärntekniklagen. Skälen för regeringens förslag: Kärntekniklagen gäller för kärnteknisk verksamhet. Med sådan verksamhet avses bl.a. uppförande, innehav eller drift av kärnteknisk anläggning och i princip all befattning med kärnämnen och kärnavfall. I kärntekniklagen anges att kärnteknisk anläggning är t.ex. kärnkraftsreaktorer och anläggningar för lagring eller slutförvaring av kärnämne och kärnavfall. Kärntekniklagen anses vara en säkerhetslag. Lagens huvudsyfte är att upprätthålla säkerheten i kärnteknisk verksamhet samt att uppfylla internationella åtaganden om bl.a. icke-spridning av kärnvapen. Säkerhetskravet innefattar såväl teknisk säkerhet, dvs. ett krav att förebygga att farlig strålning kommer ut i omgivningen, som skydd mot intrång av obehöriga i ett kärnkraftverk och mot terroristhandlingar m.m. (fysiskt skydd). Lagen kompletteras med bestämmelser i förordningen (1984:14) om kärnteknisk verksamhet (kärnteknikförordningen). Kärntekniklagen reglerar alltså, som också SKI har betonat, verksamheter där stränga säkerhetskrav måste uppfyllas för att minimera risken för miljöstörningar. Såsom regeringen har framhållit skall reglerna i tillämpas även om en verksamhet eller åtgärd som omfattas av balkens tillämpningsområde också omfattas av annan lagstiftning, exempelvis kärntekniklagen. Följaktligen gäller kärntekniklagen och parallellt. Det som gör kärntekniklagen speciell i sammanhanget är, som SKI vidare framhållit, den osedvanliga räckvidden av skador på människors hälsa och miljön som kan bli följden av en allvarlig olycka i en kärnteknisk anläggning. Genom att avses gälla även för verksamhet enligt kärntekniklagen blir verksamhetsutövare inom kärntekniklagens tillämpningsområde, som huvudregel, skyldiga att beakta och tillämpa t.ex. de hänsynsregler som 2 kap. MB innehåller. Som framgår av avsnitt 4.2 kan det emellertid bli aktuellt att begränsa möjligheten att ingripa med stöd av , om förhållandet mellan bestämmelser i kärntekniklagen och bestämmelser i balken är oklart. Det måste göras en bedömning om kärntekniklagen innehåller bestämmelser som på detta sätt kan uppfattas som oförenliga med balkens bestämmelser. I 3 och 4 §§ kärntekniklagen meddelas vissa grundläggande bestämmelser för kärnteknisk verksamhet. Enligt förarbetena tillvaratar lagen i första hand de allmänna krav på säkerhet i verksamheten som uppställs från samhällets sida. Vidare sägs i motiven till lagstiftningen att tyngdpunkten ligger på strålskydd samt fullgörande av internationella åtaganden (prop. 1983/84:60 s. 80). Beträffande de skyddsbestämmelser som det ligger närmast till hands att förknippa med kärnenergiområdet, dvs. bestämmelser som rör strålskyddet, innehåller kärntekniklagen dock ingen särskild reglering. I detta hänseende hänvisar lagen istället i 3 § tredje stycket till strålskyddslagen (1988:220). Det huvudsakliga syftet med den sistnämnda lagen, som behandlas närmare i avsnitt 20, är att skydda människor, djur och miljö från skadliga verkningar av såväl joniserande som icke-joniserande strålning. Kärntekniklagen tillämpas således parallellt också med strålskyddslagen. innehåller i jämförelse med kärntekniklagen regler avseende yttre faktorer som kan påverka människors hälsa eller miljön negativt eller som kan äventyra en långsiktigt god hushållning med mark, vatten och den fysiska miljön i övrigt. I ges alltså generella bestämmelser om miljöhänsyn. Bestämmelserna skall iakttas av alla. Genom att kärntekniklagens bestämmelser så tydligt inriktas på säkerheten i kärnteknisk verksamhet bedömer regeringen, i likhet med vad som anförts i remissyttrandet från , att de normalt bör kunna tillämpas vid sidan om bestämmelser utan att det behöver ge upphov till någon oklarhet om vilken bestämmelse som gäller framför den andra i olika situationer. Det betyder att ytterligare krav på hänsyn till miljön skall kunna ställas enligt på den som bedriver kärnteknisk verksamhet, exempelvis i fråga om buller, vattenverksamhet, resurshushållning m.m. På samma sätt som skall alltså bestämmelser med generell räckvidd i annan skyddslagstiftning, som t.ex. , gälla också för kärnteknisk verksamhet (jfr prop. 1983/84:60 s. 81). Emellertid måste i detta sammanhang beaktas att kärntekniklagens koppling till strålskyddslagen är alldeles speciell enligt vad som har redovisats ovan. För kärnteknisk verksamhet krävs enligt 5 § kärntekniklagen tillstånd av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. När det gäller den framtida tillståndsprövningen på kärnteknikområdet bör följande beaktas. Enligt 5 a § kärntekniklagen gäller ett förbud mot nya kärnkraftsreaktorer. Vidare har godtagit regeringens förslag till riktlinjer för energipolitiken innefattande en successiv avveckling av kärnkraften (prop. 1996/97:84, 1996/97:NU12, rskr. 1996/97:272). Dessutom har godtagit regeringens förslag till en lag om avveckling av kärnkraften (prop. 1996/97:176, 1996/97:NU05, rskr. 1996/97:132). Följaktligen är det inte längre aktuellt att uppföra nya kärnkraftsreaktorer. Inom det kärntekniska området blir det därför närmast fråga om att uppföra anläggningar för hantering och förvaring av kärnavfall samt anläggningar för hantering av slutförvaring av använt kärnbränsle. Självfallet kvarstår också behov av en reglering av kärnteknisk verksamhet när det gäller driften vid kärntekniska anläggningar. Av nästa avsnitt framgår att ett antal bestämmelser i skall tillämpas vid tillståndsprövning enligt kärntekniklagen. 19.3 Kärntekniklagens anpassning till . Regeringens förslag: I ärenden enligt kärntekniklagen skall allmänna hänsynsregler tillämpas. Vidare skall i sådana ärenden hänsyn tas till miljökvalitetsnormer enligt . Regler om miljökonsekvensbeskrivningar skall införas. Dessa regler skall ansluta till de bestämmelser som gäller enligt . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens men saknar förslag till regel om att allmänna hänsynsregler skall tillämpas i ärenden enligt kärntekniklagen. Remissinstanserna: () anser att miljökvalitetsnormer enligt inte passar in på sådana risker för radiologisk påverkan m.m. som skall prövas enligt kärntekniklagen. SKI efterlyser större klarhet i frågan om vilka miljökrav som skall gälla för kärnteknisk verksamhet och tydliga regler om vilka myndigheter som skall svara för att dessa miljökrav uppfylls vid tillståndsgivning och tillsyn. Enligt SKI är det nödvändigt att de hänsyn som skall tas vid olika typer av myndighetsutövning skrivs in i kärntekniklagen. SKI menar att bestämmelser om prövningen inte ger klar vägledning samt stryker under att prövningsförfarandet enligt balken måste göras tydligt varvid också SKI:s roll som expertmyndighet måste definieras. SKI framför farhågor om att villkor enligt kan komma att kollidera med villkor meddelade med stöd av kärntekniklagen respektive strålskyddslagen. SKI tillstyrker förslaget om att en miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan. förslår att det i kärntekniklagen införs en tydlig hänvisning till de bestämmelser i som bör tillämpas. framhåller, med hänvisning till regler om miljökonsekvensbeskrivningar, att omfattningen av informationen, samrådet och miljökonsekvensbeskrivningen måste vara rimlig utifrån vad ansökan avser. Enligt föreningen kan tillståndsfrågorna enligt kärntekniklagen röra sig inom ett brett spektrum av områden, från enkla frågor av teknisk natur till stora komplicerade frågor. Föreningen föreslår därför att regler om miljökonsekvensbeskrivningar skall gälla i dessa sammanhang "i den mån miljöpåverkan inte kan antas bli av mindre betydelse". Skälen för regeringens förslag tillämpning vid prövning av ärenden enligt kärntekniklagen Utredningen lämnade inte något förslag om att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall tillämpas vid prövning av ärenden enligt kärntekniklagen. Såsom har anförts i föregående avsnitt blir verksamhetsutövare inom kärntekniklagens tillämpningsområde, som huvudregel, skyldiga att beakta och tillämpa hänsynsreglerna i . Även om prövningen enligt kärntekniklagen primärt inriktas på frågor om säkerheten i den kärntekniska verksamheten och vid den kärntekniska anläggningen skall dessutom de särskilda miljökraven bedömas och fastställas enligt regler. Regeringen återkommer till detta i nästa delavsnitt. innehåller i 5 kap. bestämmelser om miljökvalitetsnormer. Miljökvalitetsnormer är föreskrifter om lägsta godtagbara miljökvalitet i fråga om mark, vatten, luft eller miljön i övrigt för vissa geografiska områden eller för hela landet. Normerna anger de förorenings- och störningsnivåer som inte får överskridas eller underskridas efter en viss tidpunkt. Enligt 5 kap. 2 § MB kan en norm exempelvis ange högsta nivå för buller, skakningar, ljus, strålning eller annan sådan störning. innehåller vidare i 5 kap. 3 § en bestämmelse om att myndigheter och kommuner skall säkerställa att miljökvalitetsnormer som har meddelats uppfylls när de prövar tillåtlighet, tillstånd, godkännanden, dispenser och anmälningsärenden, utövar tillsyn och meddelar föreskrifter. I samma paragraf anges dessutom att kommuner och myndigheter skall iaktta miljökvalitetsnormer vid planering och planläggning. Med anledning av SKI:s påpekande om miljökvalitetsnormer skall sägas att normer enligt knappast kommer att bestämmas med avseende på sådana risker för radiologisk påverkan m.m. som skall prövas enligt kärntekniklagen. Det är en följd av att kärntekniklagen bl.a. ger möjlighet att ställa mycket höga krav på säkerheten i den ibland extremt farliga verksamhet som lagen reglerar. Regeringen ser dock för sin del inte att detta i sig skulle utgöra skäl för att undanta kärnteknisk verksamhet från miljökvalitetsnormer. Givetvis bör det fordras att också den som bedriver sådan verksamhet skall underkasta sig normer som kan utfärdas med stöd av t.ex. gällande sådant slag av störning som angavs . För att miljökvalitetsnormer enligt skall bli ett effektivt instrument måste alltså hänsyn till dem också tas vid tillämpningen av kärntekniklagen. Dessutom bör bestämmelsen i 16 kap. 5 § MB, som innebär att tillstånd inte får meddelas för ny verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds, iakttas vid tillämpningen av kärntekniklagen. I detta avseende fordras det att kärntekniklagen kompletteras med en regel som innebär att det vid tillämpningen av lagen skall tas hänsyn till miljökvalitetsnormer enligt vad som föreskrivs i 5 kap. 3 § och 16 kap. 5 § MB. Enligt bilagan till miljöskyddsförordningen (1989:364) krävs tillstånd av till miljöfarlig verksamhet i form av kärnkraftverk eller annan kärnteknisk anläggning. Regeringen förutsätter att tillståndsplikt i dessa fall även kommer att finnas enligt . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 5 b § kärntekniklagen föreskriva att det i ärenden om tillstånd enligt kärntekniklagen skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning som möjliggör en samlad bedömning av en planerad anläggnings, verksamhets eller åtgärds inverkan på miljön och hälsan. Bestämmelsen infördes bl.a. mot bakgrund av att allmänheten och de närboende skulle beredas insyn i beslutsprocessen och få möjlighet att framföra sina synpunkter. Ytterligare steg i den riktningen har föreslagits i promemorian Ökat inflytande för allmänheten vid prövning av tillstånd enligt kärntekniklagen (Ds 1996:22). Sistnämnda förslag har efter remissbehandling beaktats av vars förslag ligger till grund för regeringens överväganden . Av 6 kap. 1 § MB följer att en miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om tillstånd eller tillåtlighet enligt eller föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. När ansökan om sådant tillstånd ges in till en miljödomstol kommer således ansökan att innehålla en miljökonsekvensbeskrivning upprättad enligt regler. Enligt regeringens mening hindrar inte detta förhållande att det ställs upp ett krav på miljökonsekvensbeskrivning också vid tillståndsprövningen enligt kärntekniklagen. Regeringen föreslår att detta krav görs både obligatoriskt och generellt vad gäller uppförande, innehav eller drift av kärntekniska anläggningar. Vad beträffar övrig kärnteknisk verksamhet, dvs. olika former av hantering av kärnämne och kärnavfall, ser regeringen, i likhet med , inget behov av ändringar i nuvarande ordning. Kärntekniklagen bör alltså innehålla ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva att det i ärenden om tillstånd enligt kärntekniklagen skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning. Den miljökonsekvensbeskrivning som sålunda upprättas kommer på ett mer utförligt sätt än de beskrivningar som upprättas enligt andra bestämmelser att behandla kärnsäkerhets- och strålskyddsaspekter. Frågan är då hur formaliserad och omfattande miljökonsekvensbeskrivningen bör vara samt hur förfarandet i samband med upprättandet bör vara utformat. Såsom har förordat bör bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivning få tillämpning i så stor utsträckning som möjligt i lagar utanför balken. Vad först gäller innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning görs enligt 6 kap. 7 § skillnad på om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan eller inte. Det saknas enligt regeringens mening skäl att ha andra regler på kärntekniklagens område än de som gäller enligt . Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i 6 kap. 7 § MB skall tillämpas även på miljökonsekvensbeskrivning enligt kärntekniklagen. Vad härefter gäller förfarandet finns regler i om tidigt samråd, beslut om betydande miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande, allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av miljökonsekvensbeskrivning vid prövning och kostnader.