prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — Lagen gäller den som 1. efter beslut av domstol skall ges rättspsykiatrisk vård, 2. är anhållen, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning eller 3. är intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt. Lagen gäller den som 1. efter beslut av domstol skall ges rättspsykiatrisk vård, 2. är anhållen, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning, 3. är intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt eller 4. är intagen i eller skall förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § . 4 § Den som avses i 1 § andra stycket 2 eller 3 får ges rättspsykiatrisk vård om Den som avses i 1 § andra stycket 2, 3 eller 4 får ges rättspsykiatrisk vård om 1. han lider av en allvarlig psykisk störning, 2. han med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård, som kan tillgodoses genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning, och 3. han motsätter sig sådan vård eller till följd av sitt psykiska tillstånd uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett grundat ställningstagande i frågan. 1. han lider av en allvarlig psykisk störning, 2. han med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård, som kan tillgodoses genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning, och 3. han motsätter sig sådan vård eller till följd av sitt psykiska tillstånd uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett grundat ställningstagande i frågan. Om någon som vårdas enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård anhålls, häktas, tas in på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning eller tas in i eller förpassas till kriminalvårdsanstalt, skall beslutet om sådan vård anses som ett beslut om rättspsykiatrisk vård. 5 § Beslut om intagning för rättspsykiatrisk vård enligt 4 § första stycket fattas av en chefsöverläkare vid en enhet som avses i 6 § första stycket andra meningen eller andra stycket. För ett sådant beslut krävs att ett vårdintyg har utfärdats av någon annan läkare. Beträffande vårdintyg och undersökning för vårdintyg gäller därvid bestämmelserna i 4 § första och andra styckena, 5 § och 6 § första stycket tredje meningen lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård i tillämpliga delar. En fråga om intagning för rättspsykiatrisk vård enligt 4 § första stycket skall avgöras skyndsamt efter undersökning av patienten. Om rätten har fattat beslut om rättspsykiatrisk undersökning och den misstänkte har tagits in på undersökningsenheten, krävs inte något vårdintyg för beslut om rättspsykiatrisk vård. Detsamma gäller den som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt och som förts till en sådan sjukvårdsinrätt- ning som avses i 6 § första stycket andra meningen för frivillig psykiatrisk vård. Om rätten har fattat beslut om rättspsykiatrisk undersökning och den misstänkte har tagits in på undersökningsenheten, krävs inte något vårdintyg för beslut om rättspsykiatrisk vård. Detsamma gäller den som är anhållen, häktad, intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt eller som är intagen i eller skall förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § och som förts till en sådan sjukvårdsinrättning som avses i 6 § första stycket andra meningen för frivillig psykiatrisk vård. 6 § Rättspsykiatrisk vård ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av en landstingskommun. Regeringen beslutar vid vilka sådana vårdinrättningar rättspsykiatrisk vård får ges i fall som avses i 1 § andra stycket 2 och 3. Rättspsykiatrisk vård ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av en landstingskommun. Regeringen beslutar vid vilka sådana vårdinrättningar rättspsykiatrisk vård får ges i fall som avses i 1 § andra stycket 2, 3 och 4. På en enhet för rättspsykiatrisk undersökning får rättspsykiatrisk vård ges åt den som genomgår undersökning. 8 § Vid rättspsykiatrisk vård gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 16 24 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Beträffande den som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt får i särskilda fall, om det är påkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt, besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, att ta emot besök eller att samtala i telefon med utomstående. Brev som avses i 9 § första stycket första meningen lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. från den som är häktad eller anhållen liksom brev som avses i 25 § första stycket första meningen lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt från den som är intagen skall dock alltid vidarebefordras utan föregående granskning. Beträffande den som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt får i särskilda fall, om det är påkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt, besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, att ta emot besök eller att samtala i telefon med utomstående. Beträffande den som är intagen i eller skall förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § får fatta motsvarande beslut. Brev som avses i 9 § första stycket första meningen lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. från den som är häktad eller anhållen, brev som avses i 25 § första stycket första meningen lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt från den som är intagen liksom brev som avses i 19 § andra stycket lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga skall dock alltid vidarebefordras utan föregående granskning. Beträffande den som ges rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol eller som är intagen i kriminalvårdsanstalt får regeringen i särskilda fall, om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att denne under vistelsen på sjukvårdsinrättningen medverkar till brott som innefattar användande av våld, hot eller tvång för politiska syften, besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, ta emot besök eller samtala i telefon med utomstående. 11 § Den som är intagen i kriminalvårdsanstalt och som genomgår rättspsykiatrisk vård får ges tillstånd att under en viss del av vårdtiden vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Därvid gäller bestämmelserna i 25 § första stycket andra meningen och andra stycket lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. En fråga om tillstånd enligt första stycket avgörs av efter ansökan av chefsöverläkaren eller patienten. Om ansökan har gjorts av patienten, skall yttrande inhämtas från chefsöverläkaren. Den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller i ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § och som genomgår rättspsykiatrisk vård får ges tillstånd att under en viss del av vårdtiden vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Därvid gäller bestämmelserna i 25 § första stycket andra meningen och andra stycket lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. En fråga om tillstånd enligt första stycket avgörs av i fråga om den som är intagen i kriminalvårdanstalt och av i fråga om den som är intagen i ett särskilt ungdomshem efter ansökan av chefsöverläkaren eller patienten. Om ansökan har gjorts av patienten, skall yttrande inhämtas från chefsöverläkaren. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får genom föreskrifter eller beslut i särskilda fall flytta över befogenhet enligt andra stycket till någon annan kriminalvårdsmyndighet än styrelsen eller till tjänstemän inom kriminalvården. 15 § Rättspsykiatrisk vård enligt 4 § skall upphöra senast 1. beträffande den som är anhållen eller häktad, när beslutet om frihetsberövande upphört att gälla, 2. beträffande den som är intagen med stöd av 10 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning, när denne inte längre får hållas kvar på undersökningsenheten, Rättspsykiatrisk vård enligt 4 § skall upphöra senast 1. beträffande den som är anhållen eller häktad, när beslutet om frihetsberövande upphört att gälla, 2. beträffande den som är intagen med stöd av 10 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning, när denne inte längre får hållas kvar på undersökningsenheten, 3. beträffande den som är intagen i kriminalvårdsanstalt, när frigivning sker. 3. beträffande den som är intagen i kriminalvårdsanstalt, när frigivning sker, 4. beträffande den som är intagen i ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § , vid verkställighetens slut. 19 § beslut enligt 8 § andra stycket första meningen eller 11 § andra stycket får överklagas av patienten hos kammarrätten. och Statens institutionsstyrelses beslut enligt 8 § andra stycket eller 11 § andra stycket får överklagas av patienten hos kammarrätten. 29 §1 Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är chefsöverläkaren skyldig att till kriminalvården lämna ut uppgift om en patient som efter den rättspsykiatriska vårdens upphörande skall förpassas till häkte eller kriminalvårdsanstalt, om uppgiften behövs inom kriminalvården. Motsvarande skyldighet att lämna uppgifter gäller för chefsöverläkaren i förhållande till beträffande den som efter den rättspsykiatriska vårdens upp- hörande skall förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § . Denna lag träder i kraft . 2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:451) om försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:451) om försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll1 dels att i 7, 8, 10, 13, 15, 16, 18 och 18 a §§ ordet frivårdsmyndigheten i olika böjningsformer skall bytas ut mot den lokala i motsvarande form, dels att rubriken till lagen, 2, 6 och 20 §§ samt punkt 1 i övergångsbestämmelserna skall ha följande lydelse. Lag om intensivövervakning med elektronisk kontroll Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 2 §2 I fall som avses i 1 § får, på ansökan av den dömde, beslutas att fängelsestraffet skall verkställas utanför anstalt. En ansökan får inte bifallas om den dömde är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt av någon annan anledning än för verkställighet av det straff som ansökan avser eller om särskilda skäl annars talar mot verkställighet utanför anstalt. Beträffande verkställigheten utanför anstalt skall, i stället för bestämmelserna i 26 kap. 5 § och lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, gälla vad som föreskrivs i denna lag. Äger villkorlig frigivning rum, skall denna lag inte tillämpas på den fortsatta verkställigheten av fängelsestraffet. Vad som gäller för intagna enligt 26 kap. 7 § gäller också för dem som undergår verkställighet utanför anstalt. Verkställigheten utanför anstalt bedrivs under ledning av den frivårdsmyndighet inom vars verksamhetsområde den dömde har sin bostad. I fall som avses i 1 § får, på ansökan av den dömde, beslutas att fängelsestraffet skall verkställas utanför anstalt. En ansökan får inte bifallas, om den dömde är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt av någon annan anledning än för verkställighet av det straff som ansökan avser eller om särskilda skäl annars talar mot verkställighet utanför anstalt. Har den dömde tidigare undergått verkställighet utanför anstalt i form av intensiv- övervakning, får en ansökan bifallas endast om det därefter förflutit en period av under vilken den dömde inte begått något brott som har föranlett strängare påföljd än böter. För verkställigheten utanför anstalt skall gälla vad som föreskrivs i denna lag. Verkställigheten bedrivs under ledning av den lokala kriminalvårdsmydighet inom vars verksamhetsområde den dömde har sin bostad. Äger villkorlig frigivning rum, skall bestämmelserna i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt tillämpas på den fortsatta verkställigheten av fängelsestraffet. 6 § skall verkställigheten utanför anstalt pågår utöva tillsyn över den dömde och fortlöpande hålla sig underrättad om hans förhållanden. kan vid behov förordna en eller flera personer att biträda vid tillsynen. Den lokala kriminalvårds- myndigheten skall verkställigheten utanför anstalt pågår utöva noggrann tillsyn över den dömde och fortlöpande hålla sig underrättad om hans förhållanden. Myndigheten skall också genom förmedling av stöd och hjälp verka för att den dömde inte fortsätter att begå brott och för att hans anpassning i samhället även i övrigt främjas. Den lokala kriminalvårds- myndigheten kan vid behov förordna en eller flera personer att biträda vid tillsynen. 20 § Lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd skall tillämpas på den som utför oavlönat arbete enligt en föreskrift som har meddelats med stöd av 8 § första stycket 2 denna lag. I stället för vad som föreskrivs om skyddstid i 4 § lagen om statligt personskadeskydd gäller att personskadeskyddet inträder när den dömde påbörjar en resa till arbetsplatsen i enlighet med föreskriften och upphör när en resa från arbetsplatsen avslutas. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om ersättning från staten för skador som orsakats av den dömde vid sådant arbete som avses i första stycket. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om ersättning från staten för skador som orsakats av den dömde vid oavlönat arbete som utförts enligt en föreskrift som har meddelats med stöd av 8 § första stycket 2. Denna lag träder i kraft och upphör att gälla vid utgången av . Lagen skall dock även därefter tillämpas på verkställighet utanför anstalt som pågår eller om vilken beslut föreligger när lagen upphör att gälla. En ansökan enligt 9 § första stycket som har gjorts innan lagen upphört att gälla skall prövas enligt lagen. Beslutas det i sådant fall om verkställighet utanför anstalt skall lagen fortsätta att tillämpas på denna verkställighet. Denna lag träder i kraft . Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för en kommitté med uppdrag att göra en översyn av vissa frågor som rör påföljdssystemet. Kommittén fick i uppdrag att göra en genomgripande översyn av påföljdssystem. Ett viktigt mål för reformen var att minska användningen av fängelsestraff. Utredningen antog namnet (Ju 1992:07) Kommittén lade fram betänkandet Ett reformerat straffsystem (SOU 1995:91). I betänkandet presenteras ett straffsystem med de självständiga straffen böter, prövotidsstraff, övervakningsstraff, samhällstjänst, fängelse och kontraktsvård. Vidare behandlas frågan om villkorlig frigivning. Kommitténs sammanfattning av innehållet i betänkandet finns i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats. I bilaga 2 finns en förteckning över remissinstanserna. En sammanställning av remissyttrandena har upprättats och finns tillgänglig i (dnr 95-4141). Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för en kommitté för att göra en översyn av det allmännas insatser vid brott av unga och för att utvärdera det nuvarande regelsystemet. Utredningen antog namnet (Ju 1990:07). Kommittén lade fram betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35). Betänkandet tar upp frågor om påföljder för unga lagöverträdare och handläggningen av ungdomsmål. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av remissyttrandena har upprättats och finns tillgänglig i (dnr 93-2490). Betänkandet har lagts till grund för lagstiftning såvitt avser frågor om hur ungdomsmål skall handläggas, framför allt hos polis, åklagare och domstol (prop. 1994/95:12, bet. 1994/95:JuU1, rskr. 1994/95:39, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165, SFS 1994:1760). Delvis med utgångspunkt från betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott har inom promemorian Påföljder för unga lagöverträdare (Ds 1997:32) upprättats. I promemorian lämnas förslag till ändringar beträffande påföljden överlämnande till vård inom . Vidare föreslås en ny frihetsberövande påföljd för unga lagöverträdare. En sammanfattning av innehållet i promemorian finns i bilaga 3. Promemorians lagförslag finns i bilaga 4. Promemorian har remissbehandlats. I bilaga 5 finns en förteckning över remissinstanserna. En sammanställning av remissyttrandena har upprättats och finns tillgänglig i (dnr 93-2490). I detta ärende tar regeringen upp de frågor om påföljdssystemet som behandlats av liksom de frågor om påföljder för unga lagöverträdare som behandlats i promemorian Påföljder för unga lagöverträdare. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de förslag som finns i bilaga 7. Lagrådet har i allt väsentligt godtagit förslagen men har förordat vissa ändringar av huvudsakligen lagteknisk natur. Lagrådets yttrande finns i bilaga 8. Regeringen har i propositionen i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Därutöver har vissa ändringar, främst av redaktionell art, gjorts. Lagrådets synpunkter, i den mån de inte enbart är av språklig karaktär och som föranlett ändringar i lagtexten, behandlas i avsnitt 11 samt i författningskommentaren till de lagrum som ändrats med anledning av Lagrådets synpunkter. 4 Vissa delar av straffsystemet bör reformeras Regeringens bedömning: Det finns ett behov av att reformera vissa delar av straffsystemet, bl.a. i fråga om alternativ till fängelse och villkorlig frigivning. Vidare finns skäl att, med bibehållande av huvudansvar, reformera påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Den genomgripande förändring av påföljdssystemet som har föreslagit bör dock inte genomföras. Vissa frågor om påföljdssystemet, särskilt frågan om införande av villkorligt fängelse och bötesstraffets ställning, bör övervägas ytterligare. förslag: Kommittén har föreslagit en genomgripande förändring av påföljdssystemet. Syftet med förslagen är att åstadkomma ett sammanhållet straffsystem, som tillgodoser de krav som måste ställas på proportionalitet, rättvisa, klarhet, förutsebarhet och humanitet. En annan viktig målsättning är att begränsa användningen av fängelse genom att ersätta en stor del av de korta fängelsestraffen med bärkraftiga alternativ. Prognostänkande som grund för straffbestämning bör enligt kommittén slopas. Kommittén förordar att straffsystemet skall bestå av de självständiga straffen böter, prövotidsstraff, övervakningsstraff, samhällstjänst, fängelse och kontraktsvård. När rätten dömer till fängelse skall den enligt förslaget bestämma att straffet skall verkställas antingen genom elektronisk övervakning eller i anstalt. Kontraktsvård blir en egen påföljd på samma nivå som samhällstjänst, elektronisk övervakning och fängelse. Val av straff bör enligt kommittén normalt ske efter ett återfallskriterium. De självständiga straffen bildar därigenom en påföljdstrappa som innebär att den som återfaller i brott efter hand döms till allt strängare påföljd. Vid straffvärden skall dock fängelse kunna utdömas redan vid första brottet. Vidare skall för de s.k. artbrotten (grovt rattfylleri, misshandel m.fl.) fängelse genom elektronisk övervakning kunna utdömas direkt. Enligt kommittén bör villkorligt fängelse inte införas. Sammanfattning av remissvaren: Kommitténs förslag till ett reformerat straffsystem får ett blandat mottagande. Många remissinstanser anser att det straffsystem som kommittén föreslår saknar flexibilitet och att det inte ger domstolarna tillräckligt utrymme för individuella hänsynstaganden vid påföljdsbestämningen. Från många håll framhålls vidare att omfattningen och detaljrikedomen gör det förslagna straffsystemet svåröverskådligt. Några remissinstanser pekar på att det finns ett betydande egenvärde i att det straffrättsliga systemet präglas av kontinuitet och stabilitet. Kommitténs ambition att hålla tillbaka bruket av fängelse välkomnas allmänt. Några remissinstanser betvivlar dock att kommitténs förslag får den effekten. Vissa remissinstanser, bland andra ett antal åklagarmyndigheter och , tillstyrker eller lämnar utan erinran kommitténs förslag till ett nytt straffsystem eller huvuddragen i förslaget. Även delar i stor utsträckning kommitténs uppfattning om utformningen av straffsystemet, bl.a. vad gäller förslaget att slopa prognostänkandet vid valet av straff. Flertalet remissinstanser som yttrat sig särskilt om förslaget till nytt straffsystem anser dock att det inte finns ett behov av att göra så genomgripande förändringar som kommittén föreslår. Bland dem som i huvudsak avstyrker kommitténs förslag till straffsystem kan nämnas Riksåklagaren, vid och praktiskt taget samtliga allmänna domstolar som yttrat sig. Bland dem som avstyrker förslagen pekar emellertid ett flertal på att det finns reformbehov på flera områden, bl.a. i fråga om alternativ till fängelse och villkorlig frigivning. Remissopinionen är delad i frågan om villkorligt fängelse bör införas. Flera remissinstanser anser att denna fråga borde ha blivit föremål för ytterligare överväganden från kommitténs sida eller framför att ytterligare överväganden bör göras i den fortsatta beredningen av kommitténs förslag. Promemorians förslag överenstämmer med regeringens. Sammanfattning av remissvaren: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig har anslutit sig till bedömningen att det finns anledning till reformering av påföljdssystemet för unga lagöveträdare. I detaljer skiljer sig dock bedömningarna. Skälen för regeringens bedömning: Kriminalpolitiken har som främsta syfte att förebygga brott. Påföljdssystemet har naturligtvis en central roll i det sammanhanget. Straff och andra påföljder syftar i första hand till att på olika sätt motverka brottslighet i samhället. Även om påföljdssystemets övergripande kriminalpolitiska roll är oomtvistelig har förekommit en kritisk diskussion om de närmare grunderna för och tillämpningen av detta system. Den påföljdsreglering som infördes genom präglades i stor utsträckning av behandlingstanken. Brottslingen ansågs vara en produkt av den sociala miljön och den påverkan han utsatts för utifrån och påföljdssystemet skulle verka för att rehabilitera honom och därmed förebygga fortsatt brottslighet. Ett straff skulle således legitimeras av brottslingens behov av behandling. Behandlingstanken balanserades emellertid av allmänpreventiva hänsyn. Efter balkens ikraftträdande har dock en växande kritik framförts mot behandlingstanken som grund för påföljdsbestämningen. Kritiken har framför allt gått ut på att straff utmätt efter den enskildes vårdbehov leder till olikheter inför lagen och att det ändå i praktiken är omöjligt att i det enskilda fallet göra säkra prognoser över detta vårdbehov. Det reformarbete som därefter skett på påföljdsområdet har också i betydande utsträckning haft som inriktning att gå ifrån behandlingstanken och i stället betona klassiska principer såsom rättvisa, proportionalitet mellan brott och straff, legalitet och förutsebarhet. Den omfattande reform av påföljdssystemet som genomfördes präglas i allt väsentligt av dessa grundläggande värden. Straffsystemet bör vara så utformat att det brottsförebyggande syftet bakom samhällets ingripande så långt möjligt tillgodoses. Det ska präglas av humanitet. Kriminalisering med därpå följande bestraffning utgör statens yttersta maktmedel mot medborgarna. Användning av tvångsåtgärder mot enskilda får aldrig göras mer ingripande än som är nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Även om allmänprevention och individualprevention i någon utsträckning förlorat sin centrala roll som styrande för påföljdssystemet har de ändå alltjämt betydelse för att beskriva de närmare ändamålen med påföljdsregleringen. Det torde således inte kunna bestridas att påföljdssystemet skall syfta till allmänprevention. Den moralbildande eller moralförstärkande effekt som kriminalisering och upprätthållandet av det därmed följande straffhotet innebär måste således tas till vara.