prop · GL0340 · 1998-01-01 00:00:00 — Om inte skulle bli medlem i EG eller i den planerade valuta- unionen, ställs inga krav på att förändringar av den svenska penningpolitiska lagstiftningen till följd av beslut eller överenskommelser mellan . Däremot blir kraven större på att de svenska förutsättningarna är tillräckligt goda för att vi på egen hand skall uppnå prisstabilitet. Behovet av förtroendeskapande åtgärder, däribland institutionella förändringar, blir större för utanför än som medlem i . Utredningen föreslår följande. skall även fortsättningsvis vara direkt underställd , som också skall utse ledamöter i riksbanksfullmäktige. skall ange mål och ge andra föreskrifter i penning- och valutapolitiska frågor genom lag. bör således inte vara oberoende i den bemärkelsen att den är, med ordbokens formulering, helt fri från tvingande förbindelser i förhållande till . Banken bör emellertid ha en fristående ställning i den meningen att riksdag och regering inte får bestämma hur den skall besluta i enskilda frågor. skall självständigt kunna förfoga över de penningpolitiska styrmedlen. Varken fullmäktig, riksbankschef eller annan beslutsfattare får således i penning och valutapolitiska frågor söka eller ta emot instruktioner från någon myndighet, ej heller från regeringen eller något annat organ, eller ta emot andra instruktioner från än de föreskrifter som ges i lag. I huvudsak överensstämmer detta med dagens förhållande. Visserligen har möjligheter att ange riktlinjer för penning- och valutapolitiken som tillställs i form av en skrivelse. Sådana anvisningar är inte formellt bindande och möjligheten utnyttjas sällan. Vid de tillfällen då denna möjlighet har utnyttjats har det gällt frågor där avsaknaden av ett klart angivet mål för aktualiserat behovet för att ge sin syn på penning- och valutapolitiken till känna. Ökad självständighet för förutsätter emellertid att ett mål för dess verksamhet anges av . Härigenom får penning- och valutapolitiken en demokratisk förankring. Den klassiska huvuduppgiften för penning- och valutapolitiken är att ansvara för prisstabilitet, vilket under varit liktydigt med att försöka upprätthålla låg inflation. Grunden för detta kan, enkelt uttryckt, sägas vara att inflationen mer eller mindre definitionsmässigt är att betrakta som kopplad till ett av huvudsakliga ansvarsområden, nämligen uppgiften att tillhandahålla betalningsmedel. Inflation är synonymt med fall i penningvärdet, dvs. i betalningsmedlets pengars köpkraft. I vart fall på lång sikt gäller därför att prisutvecklingen primärt sammanhänger med relationen mellan utbud och efterfrågan på betalningsmedel. Även om prisnivån kan höjas av andra störningar, t.ex. en kraftig uppgång i råvarupriser eller löner, så kan priserna på lång sikt förväntas återgå till den ursprungliga nivån, om inte störningen tillåts framkalla en ökning av mängden betalningsmedel. ansvar för betalningsmedelsförsörjningen skapar således en naturlig koppling till uppgiften att värna prisstabiliteten. Genom direkt eller indirekt kontroll över utvecklingen av tillgången på pengar kan i princip en önskvärd grad av långsiktig prisstabilitet uppnås. Den fasta växelkursen utgjorde ett s.k. mellanliggande mål i den överordnade ambitionen att värna penningvärdet. I och med beslutet att tills vidare låta kronan flyta är inte penningpolitiken längre bunden till försvaret av den fasta växelkursen. Beslutet att släppa kronans knytning till ecun var emellertid inte ett uttryck för att strävan mot en låg inflationstakt hade övergivits. Den fasta växelkursen blev helt enkelt omöjlig att upprätthålla. Det överordnade målet kvarstår dock. De trovärdighetsproblem som är förknippade med att uppnå en stabil och låg inflationstakt har emellertid förstärkts i och med att det inte längre finns en enkel och tydlig bindning av penningpolitiken. Bytet av växelkurssystem gör det därför än mer angeläget att stärka tilltron till att den långsiktiga låginflationspolitiken ligger fast och att ge institutionella förutsättningar att stå emot kortsiktiga önskemål om att ge avkall på denna strävan. Målet för bör enligt utredningens förslag vara att värna penningvärdet. Något preciserat mål i form av en kvantifierad inflationstakt bör inte anges i lag. Verksamhetsmålet skall ses som ett mål för inflationens utveckling på medellång och lång sikt. styrmedel ger inte utrymme för att kontrollera prisstegringstakten från en månad till en annan eller kanske ens inom loppet av . Det bör betonas att ett lagstadgat prisstabilitetsmål för inte innebär att banken får hela ansvaret för inflationsbekämpningen. Finanspolitiken måste bedrivas på ett sådant sätt att penningpolitiken inte utsätts för orimliga påfrestningar. Strävan efter prisstabilitet måste således prägla även finanspolitiken. Förslaget att ge ett prisstabilitetsmål innebär inte att detta mål överordnas andra mål, för vilka andra än har huvudansvaret. Den inriktning på att uppnå prisstabilitet som utredningen föreslår syftar till att förbättra måluppfyllelsen för den av beslutade ekonomiska politiken som helhet. Målet att värna penningvärdet innebär inte att penningpolitiken inte får ta hänsyn till andra mål än detta. I den mån det är möjligt att främja andra mål utan att målet om prisstabilitet åsidosätts, bör stödja den allmänna ekonomiska politiken och bidra till att uppnå de övriga målen för politiken. Sju fullmäktigeledamöter föreslås väljas av för en sjuårig mandatperiod genom successiva val. På så sätt främjas kontinuitet och långsiktighet i penning- och valutapolitiken. Om vakans uppstår före mandatperiodens utgång, skall ny fullmäktigeledamot utses för en full sjuårsperiod. Återval kan inte förekomma. till fullmäktige skall beredas av finansutskott. För fullmäktigeledamöter som utses av skall suppleanter ej väljas. De sju av utsedda fullmäktigeledamöterna väljer även fortsättningsvis en riksbankschef som därmed tillika blir fullmäktig, samt två vice riksbankschefer, vilka kan tjänstgöra som suppleanter i fullmäktige. Riksbankschefen och vice riksbankscheferna skall kunna återväljas. Valbarheten till fullmäktige begränsas genom att en ledamot inte får vara riksdagsledamot, statsråd, anställd i , centralt av ett parti eller i (gäller dock ej riksbankschefen), ledamot eller suppleant i styrelsen för kreditinstitut eller annat företag som står under tillsyn av eller inneha annan befattning som gör denne olämplig som ledamot. Nya uppdrag som en fullmäktigeledamot åtar sig bör anmälas till finansutskottet. Begränsningarna i valbarhet motiveras bl.a. av att och regeringen inte skall ge instruktioner till fullmäktige. I konsekvens härmed bör inte heller eller regeringen direkt eller indirekt representeras i fullmäktige. Förhållanden som riskerar att medföra jävsförhållande bör likaledes undvikas. För att stärka den demokratiska kontrollen skall regelbundet inför offentligt redovisa sin syn på penning- och valutapolitiken. Samråd med regeringen skall även fortsättningsvis ske i viktiga penning- och valutapolitiska frågor. Fullmäktigeledamot får avsättas av , endast om denne på grund av sjukdom inte kan fullfölja sitt uppdrag eller genom att ha gjort sig skyldig till brottslig verksamhet är uppenbart olämplig för uppdraget. Fullmäktige kan därutöver avsätta riksbankschefen, om denne uppenbart missköter sitt uppdrag. Riksbankschefen skall kunna överklaga sådant beslut till domstol. Stora befogenheter för på områden som ligger vid sidan av de egentliga penning- och valutapolitiska områdena kan minska förtroendet för den oavhängighet som banken åtnjuter. Ett väl avgränsat ansvars-område, som ligger inom ramen för mål, bör således ge de bästa förutsättningarna för att uppnå trovärdighet för penningpolitiken. Samordningen av penningpolitiken och statsskuldspolitiken skall i huvudsak komma till uttryck i de mål och de handlingsregler som gäller för och , så att behovet av samråd kring den konkreta utformningen av statsskuldspolitiken begränsas så långt som möjligt. Detta hindrar inte att ett informations- och åsiktsutbyte mellan och äger rum. Ett förbud mot monetär finansiering av budgetunderskott, s.k. sedelpressfinansiering, är ett sätt att stärka oberoende och öka trovärdigheten för en låginflationspolitik. Om staten har rätt att rekvirera lån i , kan den yttersta konsekvensen bli att förlorar sin kontroll över utbudet av pengar. Med andra ord förlorar banken kontrollen av det instrument som avgör möjligheten att klara prisstabilitetsmålet. Utredningen föreslår därför att staten inte skall kunna låna i för att finansiera t.ex. budgetunderskott. skall inte heller få köpa statspapper direkt från staten, eftersom även sådana köp är en form av lån till staten, annat än om de behövs för att tillgodose behov av statspapper för marknadsoperationer. Om har behov av statspapper för att kunna genomföra de marknadsoperationer som banken av penning- och valutapolitiska skäl finner nödvändiga eller behov av utländsk valuta för att stärka valutareserven, får lån för sådana ändamål tas upp för räkning om särskilda skäl föreligger. Beslut i sådana frågor skall emellertid inte delegeras till kontoret, utan efter framställan av avgöras av regeringen i varje enskilt fall. skall ersätta för sådana lån, inklusive räntor, administrativa kostnader och valutakursförändringar. Då tillgodoser behov av statspapper för marknadsoperationer, köper, i formell mening, statspapper från staten. Eftersom statlig upplåning i under normala omständigheter föreslås vara förbjuden, skall de medel som tagits emot vid sådana transaktioner enbart användas för återbetalning, dvs. de får inte användas för att finansiera statsutgifter. Detta bör kunna ske genom att erhåller statsskuldväxlar i utbyte mot av utställda skuldebrev med motsvarande villkor. oberoende gagnas bäst av att banken inte tillförs uppgifter som inte behöver ingå i verksamheten. Den nuvarande ordningen där har ansvaret för tillsynen av de finansiella marknaderna är därför från utredningens utgångspunkt ändamålsenlig. måste tillförsäkras tillgång till de uppgifter som banken behöver för att klara sin del av ansvaret för stabiliteten på de finansiella marknaderna. Rättschefspromemorians sammanfattning och slutsatser (Fi96/4413) EG-fördraget ställer endast i några avseenden krav på nationell lagstiftning. Hur den nationella lagstiftningen skall utformas och om ändringarna skall föras in i grundlag eller vanlig lag regleras inte av fördraget. Det är den enskilda medlemsstaten som avgör detta. Vid bedömningen av de enskilda frågorna har vår utgångspunkt varit att följa de principer som tidigare tillämpats i svensk lagstiftning. Med en sådan utgångspunkt framstår det som självklart att reglera oberoende på samma sätt som man reglerar dess ställning i förhållande till och andra myndigheter, nämligen i regeringsformen. Vidare har man tidigare valt att införa regler i regeringsformen när man velat säkerställa ett oberoende för rättstillämpning och myndighetsutövning. Detta gäller i fråga om domstolarnas och förvaltningsmyndigheterna ställning. Genom att föra in bestämmelser om riksbankschefens ställning och instruktionsförbudet i regeringsformen följer man samma linje. På detta sätt understryks också att statsmakterna verkligen vill garantera syftet med bestämmelserna, dvs. Till detta kommer att regeringen har tillsatt en utredning som skall utreda frågor om ansvaret för valutapolitiken. Enligt direktiven (dir. 1996:65) skall utredaren bl.a. föreslå de grundlagsändringar som krävs för att ge regeringen ansvaret för övergripande valutapolitiska beslut. Utredaren skall redovisa sitt arbete senast vid utgången av . En överflyttning av ansvaret för valutapolitiken innebär ofrånkomligen att ändringar måste göras i regeringsformen. Lämpligen bör man i det sammanhanget även göra de andra ändringar i regeringsformen som föreslås i denna promemoria. Vår slutsats är att mycket starka skäl talar för att EG-fördragets regler om riksbankschefens ställning, instruktionsförbudet och sedelutgivningen bör leda till ändringar i regeringsformen. Vid partiledaröverläggningar diskuterades ovan nämnd rekommendation och det efterlystes en närmare analys av i vilken utsträckning de EG-rättsliga principerna om EG-rättens direkta effekt och företräde gör det onödigt att lagstifta nationellt eller om det i alla delar är nödvändigt att införa fördragens regler i svensk lagstiftning. Slutsatsen av analysen är att även om det från EG-rättslig synpunkt kanske skulle vara möjligt att avstå från grundlagsändringar bör sådana ske från svenska utgångspunkter. Det finns inget att invända mot att låta frågan om de svenska organens förhållande till EG:s institutioner regleras av EG-rätten. Den inbördes maktfördelningen mellan svenska organ bör däremot framgå av nationella regler. Även med beaktande av de omständigheter som redovisats kvarstår alltså - i rekommendation om ändring av regeringsformen i de tre hänseenden vid tidigare förordat. Utredningen om ansvaret för valutapolitiska frågor - sammanfattning av betänkandet (SOU 1997:10) Utredarens uppdrag har varit att, bl.a. mot bakgrund av fördraget om europeiska unionen () och förhållandena i övriga EU-länder, föreslå de förändringar i svensk lagstiftning som är nödvändiga för att föra över ansvaret för övergripande valutapolitiska beslut från till regeringen samt att lämna förslag för att minska risken för en målkonflikt mellan penning- och valutapolitiken. Utredaren har haft som utgångspunkt bl.a. att kommer att erhålla det i angivna oberoendet och att den kommer att ha prissstabilitet som huvudmål för sin verksamhet. Som en följd av fördraget kan det föreskrivna obligatoriska samrådet mellan regering och Riksbank i penningpolitiska frågor av större vikt inte bestå. Utredaren noterar att det i fastställda prisstabilitetsmålet för penningpolitiken också blir en restriktion för övrig ekonomisk politik, inklusive valutapolitiken. Utredaren konstaterar vidare att de viktigare valutapolitiska besluten i sak fattats eller godkänts av regeringen även om de formella besluten tagits av riksbanksfullmäktige. Det kan också konstateras att det yttersta ansvaret för valutapolitiken i övriga EU-länder nomalt ligger på regeringarna och i den europeiska valutaunionen på ministerrådet. Mot denna bakgrund föreslår utredaren i huvudsak - att ansvaret för valutapolitiken också formellt överförs från till regeringen, dock att beslut om anslutning till valutaunionen enligt regeringsformen skall fattas av ; - att till de övergripande frågor som bör beslutas av regeringen hör val av växelkursregim samt val av centralkurs och bandbredd vid regimer med fast växelkurs; - att regeringens beslut i valutapolitiska frågor skall tas på initiativ av eller efter samråd med , varvid regeringen inte får åsidosätta det för penningpolitiken fastställda målet, vilket förutsätts bli prisstabilitet; - att skall anmäla till regeringen om föreslagna valutapolitiska beslut eller den förda valutapolitiken sätter målet för penningpolitiken i fara. Sådana anmälningar skall kunna offentliggöras av utan hinder av sekretesslagen; - att övriga valutapolitiska åtgärder samt genomförandet av den fastställda valutapolitiken alltjämt skall ankomma på ; - att regeringen får utfärda allmänna riktlinjer för valutapolitiken vid flytande växelkurs; - att prisstabilitetsmålet normalt skall vara överordnat växelkursmålet samt - att den målkonflikt som kan uppstå i extrema situationer då det inte är rimligt att prisstabilitetsmålet skall ha företräde får lösas genom regeringens möjlighet att föreslå att genom lag föreskriva att växelkursmålet tillfälligt skall vara överordnat prisstabilitetsmålet. Utredaren understryker vikten av en dialog mellan regering och Riksbank i syfte att utveckla och bibehålla en samsyn om den ekonomiska politiken. De föreslagna bestämmelserna om initiativrätt för , om samråd med före regeringens beslut i valutapolitiska frågor och om rätten för att offentliggöra sin åsikt om den anser att den föreslagna eller förda valutapolitiken sätter i fara prisstabilitetsmålet bör minimera risken för konflikter mellan penning- och valutapolitiken. Utredaren noterar vidare att vid ett svenskt deltagande i valutaunionen kommer behörigheten att besluta om valutapolitiken att övergå till där normalt företräds av finansministern. Slutligen understryker utredaren att den situation som kan förutses efter , så länge inte deltar i valutaunionen, sammanlagt innebär en kraftig förstärkning av ställning både i penningpolitiskt och i valutapolitiskt hänseende jämfört med tidigare förhållanden. Departementspromemorians sammanfattning (Ds 1997:50) Vid partiledaröverläggningar beslutades att överläggningar om grundlags- och andra lagstiftningsfrågor som har samband med framtida ställning skulle ske i en arbetsgrupp med representanter för samtliga riksdagspartier. Denna promemoria är resultatet av arbetsgruppens arbete. Utgångspunkter för arbetsgruppens förslag har varit att skall ha ansvaret för penningpolitiken och att självständighet skall stärkas. Vidare bör anpassning av svensk lag ske så att svensk rätt återger de bestämmelser som är gällande i och ändringar i regeringsformen skall ske från utgångspunkten att regeringsformen skall återge huvuddragen i hur styrs. Arbetsgruppen föreslår att målet för penningpolitiken skall vara att upprätthålla ett fast penningvärde. Detta mål anges i riksbankslagen. Såsom myndighet under skall därutöver, utan att åsidosätta prisstabilitetsmålet, stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken i syfte att uppnå hållbar tillväxt och hög sysselsättning. Arbetsgruppen föreslår vidare att ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor överförs från till regeringen. Regeringen skall därvid bestämma system för att fastställa kronans värde i förhållande till utländska valutor (växelkurssystem). Detta kräver ändringar i regeringsformen. Bestämmelser om valutapolitiska frågor tas in i en ny lag om valutapolitiken. skall bestämma om centralkurs och bandbredd i ett fast växelkurssystem och om den praktiska tillämpningen av valutapolitiken i ett system med flytande växelkurs. Arbetsgruppen föreslår när det gäller ledningsstruktur att fullmäktige ges en kontrollerande funktion. Fullmäktiges uppgifter anges i riksbankslagen. En direktion med sex heltidsanställda ledamöter inrättas som skall besluta i alla penningpolitiska frågor och leda . Direktionen skall utses av fullmäktige för av . Enligt förslaget skall utse ledamöter i fullmäktige, fastställa balans- och resultaträkning och besluta om ansvarsfrihet för fullmäktige och direktionen. Fullmäktige skall bestå av elva ledamöter med lika många suppleanter. Mandattiden skall vara . I fullmäktiges uppgifter ingår bl.a. val av riksbankschef, vice riksbankschef och direktionen i övrigt. Fullmäktige skall till lämna förslag till disposition av vinst. Arbetsgruppen föreslår att ett uttryckligt förbud för myndigheter att bestämma hur skall besluta i frågor som rör penningpolitiken tas in i regeringsformen. En motsvarande bestämmelse om att en ledamot av direktionen inte får söka eller ta emot instruktioner när han fullgör penningpolitiska uppgifter tas in i riksbankslagen. beslut angående tillämpningen av växelkurssystem har stor betydelse för penningpolitiken och skall därför omfattas av instruktionsförbudet. För att säkerställa insyn i och kontroll av verksamhet på det penningpolitiska området skall banken informera regeringen om alla viktiga penningpolitiska beslut. Vidare skall riksbanksfullmäktiges ordförande och vice ordförande ha rätt att närvara vid direktionens sammanträden med yttranderätt, men utan förslags- och rösträtt. skall därtill minst lämna en rapport till om den förda penning- och valutapolitiken. Beträffande sedelutgivningsen lämnar arbetsgruppen följande rekommendation. Bestämmelsen om sedelutgivning i 9 kap. 13 § regeringsformen bör anpassas till de faktiska förhållandena. Ett lagförslag om ändring i regeringsformen bör lämnas till i samband med en svensk anslutning till valutaunionen. Arbetsgruppens förslag föreslås träda i kraft . Förteckning över remissinstanser avseende betänkande (SOU 1993:20) och prisstabiliteten Efter remiss har yttrande över betänkande avgetts av riksbank, Hovrätten över och , Kammarrätten i , , , , , , (), , , , , Stadshypotekskassa, i (LO), (), akademikers centralorganisation, (), , , , , , , handel, , Allmänna pensionsfonden, första - tredje fondstyrelserna, Allmänna pensionsfonden, fjärde fondstyrelsen, Samhällsvetenskapliga fakulteten vid , , Grundlagsberedningen inför EG, Föreningen (), (), , () och Aktiefrämjandet akademikers centralorganisation, , , Allmänna pensionsfonden, fjärde fondstyrelsen, Grundlagsberedningen inför EG, Föreningen (), () och Aktiefrämjandet har förklarat sig avstå från att lämna remissyttranden. Förteckning över remissinstanser avseende Rättschefspromemorian, ställning, analys över behovet av grundlagsändringar (Fi96/4413) Efter remiss har yttrande över rättschefspromemorian avgetts av ombudsmän, riksbank, , , , , Kammarrätten i , , vid , vid , Samhällsvetenskapliga fakulteten vid , vid , Samhällsvetenskapliga fakulteten vid , Samhällsvetenskapliga fakulteten vid , i , , , , , , , , Akademikers , i , , , , , , , , , , . i , , , , Akademikers , , och har förklarat sig avstå från att lämna remissyttranden. Förteckning över remissinstanser vid beredningen av betänkandet (SOU 1997:10) Ansvaret för valutapolitiken Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Hovrätten över och , Kammarrätten i , Justitiekanslern, , , , Statskontoret, Finansinpektionen, , , AP-fonden, Första - tredje fondstyrelserna, i , , , , , , , , , , , , riksbank, , , Föreningen , , , i , , , Akademikers , , , , , , , , , , , Sydsvenska handelskammaren. , AP-fonden, Första - tredje fondstyrelserna, , Föreningen , , , , Akademikers , och har förklarat sig avstå från att lämna remissyttranden. Lagen omtryckt 1994:1483. Lagen omtryckt 1995:272. Senaste lydelse 1992:1641. Senaste lydelse 1992:1619. Senaste lydelse 1991:1538. Senaste lydelse 1994:1069. Senaste lydelse 1996:1021. Senaste lydelse 1997:104. Senaste lydelse 1997:104. Senaste lydelse 1991:1538. Senaste lydelse 1995:1512. Senaste lydelse 1995:1512. Senaste lydelse 1992:1605. Senaste lydelse 1992:1415. Senaste lydelse 1992:1415. Senaste lydelse 1988:1389. Senaste lydelse 1994:1068.