prop · GL03122 · 1998-01-01 00:00:00 — Det gäller skillnader i jordkvalitet och klimat, liksom i institutionella och sociokulturella förhållanden. Utvecklingsprogram och reformer måste utgå från de lokala förhållandena och låta berörda kvinnor och män delta i utformningen. I detta ingår naturligtvis också att ta hänsyn till miljömässig hållbarhet. Den afrikanska befolkningens utkomst kommer ofta från ett stort antal källor som egna odlingar, boskap, hantverk, småhandel och bidrag från släktingar. En familjs bredare sociala nätverk har långt större betydelse för individens försörjning än hos oss. Om nätverket bryts sönder utan att ersättas av något annat försämras individens situation. Otryggheten och sårbarheten ökar. En bärkraftig fattigdomsbekämpning måste ta sin utgångspunkt i dessa förhållanden och öka förutsättningarna för att individerna och nätverken skall kunna förbättra sin försörjning. 4.2 Att utnyttja de globala resurserna Medan världshandeln ökade och utrikeshandel , minskade handel . utgjorde andel av världshandeln , medan den ligger . Även som andel av BNP har utrikeshandeln i , till skillnad från alla andra världsdelar, minskat . I första hand beror krympande andel av världshandeln på interna faktorer, som förhindrar ett effektivt utnyttjande av den potential som står till buds. Dessa faktorer sammanfaller med dem som förklarar den långsamma ekonomiska tillväxten och har att göra med finanspolitik, handelspolitik, infrastruktur, mänskligt och socialt kapital, institutioner och juridiska regelverk. Den politik som fördes direkt efter självständigheten hade ofta som effekt en direkt diskriminering av utrikeshandeln, såväl export som import, och mycket av detta finns kvar. har flertalet länder uppvisat rigida exportstrukturer och utebliven produktförädling. Även om liberalisering och ökad öppenhet utgör en självklar del av den pågående reformprocessen, råder oenighet om hur snabbt detta bör genomföras. har fortfarande högre grad av protektionism än resten av världen, en protektionism som är mer beroende av administrativa förbud, regleringar och stelheter än höga tullar. En avveckling av exempelvis tullarna försvåras av att de, i brist på effektiv skatteindrivning i övrigt, fungerar också som en viktig inkomstkälla för staten. Från afrikansk sida framhålls i detta sammanhang ofta handelshinder på i-landsmarknaderna. För vissa jordbruksvaror utgör förvisso marknadsregleringar och höga tullar reella hinder för export. U-landsgruppen som helhet skulle ha mycket att vinna på en avreglering av den europeiska jordbruksmarknaden. Någon heltäckande förklaring till svårigheter på handelsområdet ger detta emellertid inte. Trots att afrikanska exportörer genom givits tullfrihet för alla industrivaror till EU, har deras andel av EU-marknaden sjunkit. med sin ekonomiska potential bedöms av många i ett globalt perspektiv som en underutnyttjad marknad för såväl handel som investeringar. Ökade satsningar på det ekonomiska området från länder som och styrker denna bild. Det växande intresset för regionala samarbetssträvanden på det ekonomiska området exempelvis inom SADC och Economic Community of West African States (ECOWAS) kommer också att öka varuutbytet och utbytet av investeringar på regional nivå och därmed bidra till att påskynda den ekonomiska utvecklingen i berörda länder. Det internationella kapitalflödet till har alltsedan skuldkrisen helt dominerats av bistånd. Även här noteras dock en vändning . Från att ha erhållit endast en försumbar del av de kraftigt ökade privata internationella kapitalflödena får nu av dessa, således en betydligt större andel än av utrikeshandeln. Det privata kapitalflödet utgör dock fortfarande endast av det totala nettoresursflödet, medan resten består av gåvobistånd och offentliga lån. Det bör vidare betonas att de direkta investeringarna koncentreras till ett fåtal länder. Visserligen dominerar de traditionella investeringarna i råvaruutvinning, men en stark ökning har skett i både tjänstesektorn och den varuproducerande industrin. har asiatiska investerare visat ett ökat intresse för . En annan orsak till det ökade inflödet av privat kapital är de privatiseringar av tidigare statliga verksamheter som genomförts inom ramen för strukturanpassningsprogrammen. Avgörande för om detta skall få långsiktigt positiva effekter är de afrikanska staternas fortsatta politik. Det krävs styrka och trovärdighet, både för att locka till sig ett uthålligt kapitalflöde och för att utnyttja detta för en bred ekonomisk utveckling. En förutsättning är givetvis också att nationalstaterna kan skaffa sig den kapacitet som krävs för att hantera de internationella kapitalrörelserna. En positiv faktor i kapitalflödet till är att det förefaller vara en följd av händelseutvecklingen på kontinenten, snarare än externa faktorer. Den viktigaste orsaken är den förbättrade makroekonomiska stabiliteten i vissa länder. Flödet domineras också av direkta investeringar, medan privata lån och portföljinvesteringar (med undantag för ) spelar en mindre framträdande roll. En stor del av pengarna utgörs sannolikt av återvändande flyktkapital. Om reformpolitiken vidmakthålls, bådar detta gott för stabiliteten i flödena. Att lyfta tillväxt till högre nivåer kräver stort sparande och ökade investeringar. Det ligger i alla länders intresse att så blir fallet. Det är viktigt att samstämmighet råder mellan olika politiska områden. Ett koordinerat uppträdande i olika internationella organisationer bör medverka till att den positiva ekonomiska utvecklingen i understöds av större och uthålliga kapitalflöden. En faktor som såväl försvårat genomförandet av reformprogrammen som motverkat hållbarheten i genomförda reformer är den växande skuldbördan. Totalt sett har skuldbörda, i relation till BNP, ökat från till . Skuldstocken är i genomsnitt större än för alla andra världsdelar och, till skillnad från och , har ökningen fortsatt även . Den faktiskt betalda skuldtjänsten i relation till exporten (den s.k. skuldtjänstkvoten) har däremot minskat från i mitten av 1980- talet till , vilket är betydligt lägre än genomsnittet för eller . Koncentrerar man bilden till de fattigaste och mest skuldtyngda länderna är utvecklingen dock den motsatta: skuldtjänstkvoten har ökat även . Trots omförhandlingar av skulderna inom ram använder dessa länder av sina exportintäkter för detta ändamål. Sedd i relation till statens inkomster framstår skuldbördan som än allvarligare. I ett stort antal går av statsintäkterna till skuldtjänst (såväl externt som internt). I en sådan situation försvåras den balanserade ekonomiska politik som måste till för att vända situationen. Länderna har hamnat i den s.k. skuldfällan. Skuldproblematiken har lett till successivt mer omfattande åtgärder för att lindra situationen för de mest utsatta länderna. Dessa ansträngningar måste fortsätta och intensifieras. Senast har och utarbetat det s.k. HIPC-initiativet (Heavily Indebted Poor Countries) för att uppnå en hållbar skuldsituation för de fattigaste länderna. Grundtanken i detta program är att varje land, efter en analys av dess specifika situation respektive och efter av genomförda ekonomiska reformprogram, skall erhålla en lättnad av den totala skulden som gör det möjligt att därefter hantera skuldsituationen med egna medel. Först ut blir , som kommer att erhålla skuldlättnad genom initiativet . Det är viktigt att betona att HIPC bara är en plattform om än viktig, eftersom den har principiellt stöd av alla länder och att ytterligare åtgärder måste genomföras från denna. De fattigaste ländernas skuldsituation måste noga övervakas och rika länder måste vara beredda att vidta särskilda åtgärder för att förhindra att länder som påbörjat HIPC-processen faller tillbaka i skuldfällan. En väg ut ur denna är möjlig. Med extraordinära ansträngningar av de skuldtyngda länderna, de internationella organisationerna och långivarna, kan vi till århundradeskiftet se allt fler länder ta steget ur detta dystra kapitel i historia. Förutsättningarna i de afrikanska länderna att bättre mobilisera de inhemska resurserna, liksom att i större utsträckning ta emot utländskt privat kapital, har förbättrats. Med detta sagt måste det också betonas att biståndet långt ifrån spelat ut sin roll i . Tvärtom kan biståndet komma att spela en viktigare roll . Men en förutsättning för att framtidens bistånd skall ge ett positivt bidrag till utveckling är att lärdomar dras av de omfattande erfarenheter som finns av både lyckat och misslyckat bistånd. Biståndets relativa betydelse i ökade kraftigt . Den biståndsfinansierade delen av import fördubblades från till i början . Skillnaderna mellan olika länder är stora. I vissa länder finansieras mer än hälften av statsutgifterna av biståndsmedel. Detta är naturligtvis varken önskvärt eller hållbart på . Det är dock inte biståndets storlek som är grundproblemet utan de snedvridande effekter biståndet kan ha på resursfördelning, social struktur och beteendemönster i mottagarlandet. Det är huvudsakligen detta som utgör det negativa biståndsberoendet, som kan observeras i flera . Alltsedan utvecklingssamarbete inleddes har utgångspunkten varit att fattiga länder har brist på resurser. Ett resurstillskott ökar produktiviteten och bidrar till ökad tillväxt. Det var Marshall-hjälpens filosofi. I de fattigaste länderna är det naturligt nog de mest angelägna sociala behoven som observerats: brist på skolor, sjukvård, rent vatten etc. Att tillfredsställa dessa behov sågs som biståndets uppgift. I sämsta fall skapade detta en situation där regeringarna vande sig vid att betrakta grundläggande sociala investeringar som biståndsgivarnas ansvar. Bistånd har bevisligen en positiv effekt på tillväxt och fattigdomsbekämpning i länder som bedriver en sund makroekonomisk politik, men ingen eller negativ effekt där en sådan saknas. Biståndet skall givetvis ha just denna effekt som syfte och inte påverkas av andra givarorienterade intressen. Flera studier, bl.a. ett större forskningsprojekt som studerat biståndets effektivitet i ett antal , samt ett ännu ej avslutat projekt inom forskningsenhet, har visat detta samband. Detta gäller inte enbart det makroekonomiska stödet (t.ex. betalningsbalansstöd) utan i lika hög grad projektstödet. En annan, föga förvånande, slutsats är att förutsättningarna för positiva effekter av bistånd är störst i länder med god kapacitet att förvalta resurser. består merparten av biståndet av enskilda projekt och samordningen mellan biståndsgivare är bristfällig. Därför är ett partnerskap baserat på gemensamma värderingar, tydliga villkor och samordning under mottagarlandets ledning nödvändigt. Partnerskapet måste koncentreras till länder som tillhandahåller grundläggande makroekonomiska förutsättningar för ett effektivt bistånd. Formerna för biståndet måste anpassas till landets förvaltningskapacitet. Där denna är tillfredsställande, bör biståndet främst utgå i form av stöd till poster eller program i landets statsbudget. Där kapaciteten är svag, bör biståndet kompletteras med direkt stöd till utvecklandet av inhemsk kapacitet. För att genomföra detta är framförallt biståndssamordningen central. Verklig samordning innebär att alla givare måste ifrågasätta och förändra sina egna metoder. Men samordning, öppenhet och beredskap att underordna sig mottagarlandets planer och procedurer står fortfarande inte högt på dagordningen i flera biståndsorgan. Tvärtom premieras ofta den egna organisationen och de egna procedurerna. Samordningsproblematiken utgör således en utmaning för biståndsgivarna och måste leda till stora förändringar i deras organisation och tänkande. Det måste framhållas att det är särskilt viktigt att länder i omvandling under ett övergångsskede kommer i åtnjutande av ett omfattande och mångsidigt bistånd. Bristen på inhemska resurser, omfattande skuldsättning, ofta som ett resultat av tidigare regimers politik, och nödvändigheten av att kunna uppvisa resultat för befolkningen motiverar att särskilda ansträngningar görs från det internationella samfundets sida i ett sådant skede. Efter åratal av utvärderingar står det klart att biståndet är ett effektivt instrument för att stödja fattigdomsbekämpning. För de fattigaste länderna är biståndet ofta en viktig källa till det kapital och kunnande som behövs för att lyfta länderna till en utvecklingsbana byggd på egna resurser, ekonomisk integration och självtillit i modern tappning. 4.3 Befrielse från fattigdom Som nämnts har länderna i söder om kunnat notera höjda realinkomster . Denna positiva utveckling har dock, med tanke på tillväxtstrukturen och befolkningsökningen, ännu inte medfört en påtaglig minskning av den ekonomiska fattigdomen. På basis av traditionella ekonomiska mått beräknar att cirka hälften av befolkningen i söder om lever under fattigdomsgränsen. UNDP definierar av befolkningen som s.k. inkomstfattiga ( income poor ). Stora variationer döljs emellertid i dessa siffror. Även om olika undersökningar av fattigdomen givit olika resultat, beroende på definition och mätmetoder, kan det sägas att de fattiga överlag fått det bättre i ett antal (, , , , , m.fl.). Inkomstklyftorna i många länder är dock fortsatt stor, trots tillväxtökningen. Generellt sett är fattigdomen alltjämt koncentrerad till landsbygden, även om den ökar i städerna. Befolkningtillväxten har globalt sett långsamt börjat avta, men i söder om har takten ännu ej mattats. Förbättrade levnadsvillkor och förebyggande hälsovård har lett till längre livslängd som det höga barnafödandet har bestått. Den senaste rapporten från FN:s befolkningsdivision registrerar dock en minskning av barnafödandet i vissa länder. Födelsetalen i har exempelvis minskat från 7,5 till 5,4 barn per kvinna. Folkmängden i söder om uppgick till ca 560 miljoner och den genomsnittliga befolkningsökningen uppskattas till . Lägst är den i södra och högst i . Att trenden förefaller vara på väg att vända anses peka på att framöver kommer att följa samma mönster som resten av världen, dvs. att generella förbättringar i levnadsstandarden och bättre utbildning är avgörande för att bromsa befolkningsökningen. Endast om en balans mellan befolkningstillväxt och resurstillväxt kan uppnås, kan en varaktig positiv ekonomisk utveckling äga rum. Ekonomisk tillväxt är en nödvändig förutsättning för en reduktion av fattigdomen. Det finns inga exempel på länder som kunnat minska fattigdomen utan en god ekonomisk tillväxt. Social utveckling är också en förutsättning för långsiktig tillväxt. Väsentliga förbättringar har skett inom utbildnings- och hälsoområdena , trots den uppbromsning som på många håll framtvingades ekonomiska kris. Enligt aktuella hushållsundersökningar är det uppenbart att kvinnors och flickors tillgång till social service ännu betydligt understiger mäns och pojkars. Utbildningens roll för ett samhälles utveckling kan knappast överskattas. Det afrikanska utbildningsväsendet utvecklades positivt efter självständighetsvågen , med ökade satsningar på främst primärutbildning. Den högre utbildningen höll en acceptabel standard. Men 1980-talets ekonomiska tillbakagång ledde till att många regeringar skar ner utbildningsbudgeten och standarden sänktes. Konsekvenserna förefaller emellertid på många håll ha varit mindre allvarliga än vad man kunnat förvänta sig. Trenden för läskunnighet och annan baskunskap har pekat uppåt i ; 1970 beräknades av befolkning vara läskunniga, 1993 var motsvarande siffra . De geografiska skillnaderna är dock betydande. Detsamma gäller skillnaderna mellan könen; flickors utbildningsnivå ligger betydligt under pojkars. Inskrivningen på grundskolenivån varierar mellan och och nivån är genomgående lägre för flickor. Eftersom ökad utbildning för kvinnor bedöms leda till bl.a. lägre barnafödande, bättre näringsstandard för barn, bättre hälsa och höjd produktivitet i småjordbruk, är kvinnorna nyckelpersoner för att de afrikanska samhällena skall kunna utvecklas på ett hållbart sätt. Problemen inom skolväsenden varierar men den övergripande frågeställningen gäller kvalitet kontra kvantitet. Huvudinriktningen ligger alltjämt på ökad basutbildning. En trovärdig bedömning är att det, för att öka förmåga att styra sina egna förändringsprocesser och förbättra välfärden för folkflertalet, krävs en kombination av högre andel samhällsutgifter till utbildning, som är kostnadseffektiv och når breda folkgrupper, med ökad kvalitet och relevans i utbildningen. Det råder i de flesta en brist på på ekonomisk kompetens såväl ekonomisk-politiskt som kommersiellt inriktad samt på ingenjörer och tekniskt utbildade personer. Den högre utbildningen är på de flesta håll alltjämt starkt präglad av de forna kolonialmakternas utbildningssystem, och är inte anpassad till vare sig lokala behov eller rådande internationella konkurrensförhållanden. Hälsosituationen hänger nära samman med bl.a. livsmedelsförsörjning, vattentillgång, sanitära förhållanden och utbildningsnivå. Dessa faktorer är, liksom t.ex. befolkningsutveckling, avhängiga ett samhälles allmänna välfärd, produktionskapacitet och inkomstfördelning. Många av de viktigaste hälsoindikatorerna pekar på att situationen i förbättrats under . Den genomsnittliga förväntade livslängden har ökat från 40 till , dödligheten för barn (per 1000 födda) har sjunkit från 167 till 97. kunde exempelvis , , och kraftigt minska barnadödligheten, trots att inkomsterna gick ner . En annan viktig faktor rör vattentillgången 1980 hade av afrikanerna tillgång till rent vatten, mot 1995. Hälsosituationen uppvisar dock, liksom den sociala situationen i stort, kraftiga variationer mellan och inom länder, och är i en internationell jämförelse dålig. Att den institutionella sidan, t.ex. den viktiga primärvården, alltjämt är underdimensionerad endast av befolkningen har tillgång till hälsoservice är också oroande, även om betydande förbättringar har skett på många håll. Ett mycket allvarligt problem på hälsoområdet rör spridningen av HIV/AIDS. Av världens drygt 30 miljoner bärare av HIV återfinns uppskattningsvis så många som 20 miljoner i söder om . utgör det område där HIV/AIDS-epidemin växer snabbast. I länder som , , , och kan av den vuxna befolkningen vara smittad. Dessa siffror, som presenterat, pekar ut som den överlägset hårdast drabbade kontinenten. I t.ex. bedöms antalet HIV-bärare uppgå till ca 6 miljoner. Vad som hotar att få allvarliga socio-ekonomiska konsekvenser är att sjukdomen i första hand drabbar människor i arbetsför och reproduktiv ålder. HIV/AIDS är därtill den snabbast växande dödsorsaken för barn i . En underutvecklad hälsoinformation, hög andel av befolkningen som bär på könssjukdomar samt kvinnors ofta mycket svaga ställning i samhället förvärrar epidemin och bidrar till dess snabba spridning. HIV/AIDS måste betraktas som ett allvarligt utvecklingsproblem. Men det finns också positiva tecken att peka på. Fler och fler länder tar fasta på situationens allvar och utarbetar en HIV/AIDS-politik, olika tidigare tabubelagda frågor hanteras öppet, kvinnans roll betonas allt mer och förändringar i umgängesmönstren äger rum. Det offentliga utvecklingssamarbetet och enskilda organisationers arbete har gjort att problemen lyfts fram. Ett fortsatt engagemang är emellertid nödvändigt för att vända utvecklingen. Afrikanska kvinnor bär en större börda än kvinnor på många andra håll i världen. UNDP beräknar att av livsmedelsproducenter är kvinnor. konstateras att afrikanska kvinnor av tradition har mycket begränsade rättigheter till den mark de brukar, liksom begränsad tillgång till teknisk rådgivning. Eftersom få kvinnor i äger mark och sällan ens ärver den efter makens död erhåller också få kvinnor krediter. Jämte bristande utbildning gör detta att kvinnor sällan investererar i jordbruket, vilket i sin tur leder till låg produktivitet och dålig näringsstandard i familjen och, på regional och nationell nivå, till stagnation och ineffektivitet i en viktig basnäring i ekonomin. Kvinnor har också ofta en svag röst i beslutande fora, i sina hembyar, i storstäder och på nationell nivå. Detta bottnar bl.a. i arbetsfördelningen mellan kvinnor och män, där kvinnorna tar ansvar för tidsödande arbete med hem och barn, men förklaras också av att kvinnor av tradition i många samhällen inte deltar i beslut i formella politiska fora. Ofta utgör också hierarkiska strukturer och arbetsformer inom politiska partier och inom förvaltningen precis som i många andra länder ett hinder för kvinnors aktiva deltagande i politiskt arbete. På flera håll i har många kvinnor valt att inte organisera sig i politiska partier utan istället upprättat starka, enskilda organisationer, t.ex. i södra där bl.a. kvinnliga jurister och socialarbetare arbetar för att förbättra villkoren för kvinnor som utsatts för sexuellt eller annat våld i städernas slumområden. I har BAWATA, en organisation som upprättades och som fått ekonomiskt stöd från bl.a. , varit ett forum för kvinnor att agera samfällt och väcka opinion i praktiska politiska frågor som förbättrad vattenförsörjning, utbildning, barntillsyn m.m. Att kvinnorna ställer sig utanför partierna och att deras organisationer ofta kommer i konflikt med den etablerade ordningen reser givetvis på ett principiellt plan frågor om partiernas och maktens representativitet. I ett internationellt perspektiv är det intressant att se att kvinnor i , särskilt i södra , efter apartheidtidens slut, spelat en mycket aktiv och pådrivande roll inom FN i arbetet med att förbättra kvinnors ekonomiska villkor, säkra deras tillträde till demokratiska fora och för att motverka våld mot kvinnor. har t.ex. varit tongivande i kraven på lika arvsrätt för kvinnor och män, liksom i kraven på ett erkännande av kvinnors sexuella och reproduktiva rättigheter. Landet spelar fortfarande en aktiv roll i dessa frågor i uppföljningen av i . Ett aktivt partnerskap i det internationella utvecklingssamarbetet bör bl.a. inriktas på samverkan med dessa afrikanska kvinnor. Kvinnoorganisationer och media kan härvid bli viktiga aktörer. Det är också angeläget att utveckla former för att föra in dessa aktörer som partner i det bilaterala respektive regionala samarbetet med enskilda länder eller grupper av länder i . Den positiva utveckling, som börjar ta fart i stora delar av genom ekonomisk tillväxt och demokratisk utveckling, medför förbättrade livsvillkor för barnen. kvarstår emellertid omfattande socio-ekonomiska problem, vilket bidrar till att barnen fortsätter att vara en mycket utsatt grupp. Barnen utgör t.ex. den största gruppen fattiga i , eftersom fattigdom främst drabbar stora familjer. har vidare den snabbast växande urbaniseringen i världen, vilket har medfört bl.a. att miljontals barn lever på gatorna i städerna. Trots att många har gjort tydliga framsteg i enlighet med de mål som fastlades vid , bl.a. vad gäller vaccinationer och näringstillskott, är utvecklingen fortsatt svag. Särskilt tydligt är detta vad gäller barna- och mödradödlighet, undernäring, brist på hälsovård och grundläggande utbildning, i synnerhet för flickor. De allvarliga konsekvenserna för barn av HIV/AIDS-epidemin kommer att utgöra ett växande problem. når alltför få ekonomiska och sociala förbättringar fattiga barn. Således växer antalet barn som är i behov av skydd. Det rör sig om barn, som drabbas direkt eller indirekt av HIV/AIDS, väpnade konflikter, skadligt eller exploaterande arbete, övergrepp eller sexuell exploatering. Det gäller också barn med funktionshinder, gatubarn och andra, som saknar familj eller annat skyddsnät. Dödligheten för barn i söder om har minskat till 174 per 1000 levande födda, men är fortfarande dubbelt så hög som det globala genomsnittet på 85 per 1000. av de yngre barnen i är underviktiga, ungefär samma andel som . HIV/AIDS är den snabbast växande dödsorsaken för barn i . Om inga förbättringar görs, uppskattas barnadödligheten öka med 75 fram på grund av AIDS. Även antalet föräldralösa barn ökar till följd av att AIDS ofta drabbar människor i reproduktiv ålder.