prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — I 30 kap. 5 § finns en särskild bestämmelse för användningen av fängelsestraffet beträffande unga lagöverträdare. För brott som någon har begått innan han fyllt får domstolen döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Av bestämmelsen följer att fängelse får dömas ut endast i sällsynta undantagsfall. I stället bör den unge i första hand överlämnas till vård inom . Ett sådant överlämnande har i praxis inte ansetts uteslutet ens vid mycket allvarlig brottslighet. Domstolen skall särskilt beakta den unges ålder vid straffmätningen för brott som har begåtts av den som är . Enligt 29 kap. 7 § får domstolen döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet i fråga om den som begått brott innan han fyllt tjugoett år. Omfattningen av denna så kallade ungdomsrabatt framgår bl.a. av rättsfallet NJA 1989 s. 870. Av 29 kap. 7 § framgår vidare att ingen får dömas till livstidsstraff för brott som han har begått innan han fyllt . Frihetsberövanden av unga lagöverträdare bör undvikas så långt det är möjligt. När domstolen bestämmer påföljd för en ung lagöverträdare bör den i första hand överväga om den unge kan överlämnas till vård inom eller om påföljden kan bestämmas till böter. I andra hand skall domstolen pröva om någon annan icke frihetsberövande påföljd kan komma i fråga. Domstolen skall således först pröva exempelvis om den unge kan dömas till villkorlig dom eller skyddstillsyn med en föreskrift om samhällstjänst innan frågan om ett frihetsberövande kan aktualiseras. Denna prövning sker i enlighet med bestämmelser om val av påföljd. Som framgår ovan anser regeringen att fängelse bör undvikas så långt det är möjligt när det gäller den berörda gruppen av unga lagöverträdare. Genom att införa en ny frihetsberövande påföljd kan fängelse undvikas som domstolarna ges möjlighet att döma ut en påföljd som är tillräckligt ingripande med hänsyn till den aktuella brottsligheten. Det är i detta sammanhang viktigt att framhålla att restriktivitet med att döma till en frihetsbrövande påföljd bör gälla oavsett om det är fråga om att döma till fängelse eller sluten ungdomsvård. Förutsättningarna för att domstolen skall kunna döma till sluten ungdomsvård skall därför vara samma som för att döma till fängelse. Av det följer att det även fortsättningsvis skall råda en presumtion mot att frihetsberöva ungdomar för brott som begåtts . För att presumtionen skall brytas fordras att det finns synnerliga skäl. De uttalanden som gjordes i påföljdsbestämningspropositionen (prop. 1987/88:120) i fråga om möjligheten att kunna döma en person som begått brott innan han fyllt till fängelse bör alltjämt gälla. Någon ändring av gällande praxis avseende möjligheterna att frihetsberöva ungdomar som begått brott innan de fyllt är heller inte avsedd med den nu aktuella reformen. Vid påföljdsbestämningen skall domstolen om den finner att en ung lagöverträdare har begått så allvarliga brott att påföljden bör bestämmas till fängelse först pröva om påföljden i stället kan bestämmas till sluten ungdomsvård. Den unges behov av vård skall inte tillmätas någon betydelse vid påföljdsbestämningen. Sluten ungdomsvård skall således kunna dömas ut enbart när detta är motiverat som en reaktion på brottet. Den unges behov av vård skall däremot tillmätas stor betydelse vid verkställigheten. Det kan på goda grunder antas att de flesta ungdomar som döms till fängelse är i stort behov av vård och behandling. Att tillskapa en påföljd som gör det möjligt att anordna verkställigheten så att den unges kriminalitet kan angripas så effektivt som möjligt är ett av huvudsyftena med regeringens förslag. Förslaget innebär att den nya påföljden i princip kommer att ersätta fängelsestraffet för de yngsta lagöverträdarna. Det har från några remissinstanser framförts att en ny frihetsberövande påföljd även bör omfatta gruppen av unga lagöverträdare som begått brott efter 18 men . En öppning av den nya påföljden för den äldre gruppen av unga lagöverträdare skulle emellertid leda till att åldersstrukturen på de särskilda ungdomshemmen skulle förändras i alltför stor utsträckning vilket i vart fall inte kan anses lämpligt. Skälen för att hålla den äldre åldersgruppen utanför kriminalvårdens anstalter är dessutom inte lika starka som för den yngre åldersgruppen. Sluten ungdomsvård innebär således att den unge blir frihetsberövad. Det är därmed fråga om en mycket ingripande reaktion på brott. Påföljden måste därför vara utformad så att det står klart att den utgör samhällets reaktion på den dömdes brottslighet och att den uppfyller principerna om förutsebarhet och proportionalitet. Sluten ungdomsvård måste därför vara en tidsbestämd påföljd. I promemorian har föreslagits att minimitiden för sluten ungdomsvård fastställs med motiveringen att en sådan tid måste anses utgöra ett minimum för att verkställigheten skall kunna fyllas med något meningsfullt innehåll. Några remissinstanser, däribland , har instämt i denna bedömning. Några andra remissinstanser, däribland Riksåklagaren, anser att det inte bör finnas några begränsningar och att fängelsepåföljden därmed bör kunna utmönstras helt för de yngsta lagöverträdarna. Som framgår ovan skall den unges behov av vård inte tillmätas någon betydelse vid påföljdsbestämningen i en situation då den unge har gjort sig skyldig till så allvarlig brottslighet att det är aktuellt med ett frihetsberövande. Följaktligen kan den unges behov av vård inte heller tillmätas någon betydelse vid bestämmandet av längden av frihetsberövandet i det enskilda fallet. Det utdömda frihetsberövandets längd skall således vara relaterad till straffvärdet av brottsligheten. Detta innebär dock inte, som framgår ovan, att den unges behov av vård inte skall tillmätas någon betydelse under verkställigheten. Tvärtom skall verkställigheten av sluten ungdomsvård präglas av att den unge blir föremål för adekvat behandling. Med beaktande av de skäl som skall kunna motivera sluten ungdomsvård framstår det dock inte som logiskt att bestämma minimitiden utifrån ett vårdperspektiv. Införandet av den föreslagna minimitiden skulle dessutom få den negativa konsekvensen att domstolen i en situation där en ung lagöverträdare gjort sig skyldig till sådan brottslighet att det föreligger synnerliga skäl för att döma till fängelse men straffvärdet är sådant att det inte är påkallat med fängelse överstigande är tvungen att bestämma påföljden till fängelse i stället för sluten ungdomsvård trots att sistnämnda påföljd i förhållande till fängelse ändå måste anses vara en lämpligare påföljd. Sådana situationer bör undvikas. Regeringen anser därför att minimitiden för sluten ungdomsvård bör motsvara fängelseminimum. I detta sammanhang bör framhållas att behovet av att döma ut kortare frihetsberövanden torde minska dels genom förslaget att kunna förena påföljden överlämnande till vård inom med en föreskrift om ungdomstjänst, dels förslaget om att kunna förena villkorlig dom med en föreskrift om samhällstjänst. Som framgår ovan skall verkställigheten av sluten ungdomsvård ske vid sådana särskilda ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Införandet av den nya påföljden bör inte medföra att åldersstrukturen vid de särskilda ungdomshemmen förändras i alltför stor utsträckning. Det är således inte lämpligt att äldre personer, som åldersmässigt inte passar in vid de särskilda ungdomshemmen, placeras vid dessa hem. Med den utgångspunkten är det nödvändigt att ange en maximitid för frihetsberövandet och att ha särskilda regler om påföljdspreskription. Maximitiden bör emellertid sättas högt för att påföljden skall kunna omfatta även brottslighet med mycket höga straffvärden. Den övre gränsen bör bestämmas med beaktande av de faktiska verkställighetstider som blir resultatet när ungdomar, som vid tiden för brottet var , döms till fängelsestraff i de allra grövsta fallen. Därvid bör uppmärksammas den betydande reduktion som sker vid straffmätningen med stöd av 29 kap. 7 § . Vidare skall beaktas att villkorlig frigivning inte kommer att förekomma i fråga om denna påföljd. Det faktiska frihetsberövandet bör inte bli längre än vad det skulle ha blivit vid en dom på fängelse. Mot denna bakgrund framstår som en lämplig övre gräns. Det kan ibland inträffa att den som begår brott innan han fyllt lagförs först avsevärt . I en situation där har förflutit mellan brottet och lagföringen kan skälen för särbehandling inte anses vara lika starka som när lagföring sker i nära anslutning till brottet. Om det går innan han döms att han åldersmässigt inte passar in på ett särskilt ungdomshem, där i stort sett alla intagna även torde vara under , bör det vara möjligt att döma en sådan person till fängelse. Det kan även tänkas uppstå andra situationer i vilka det bör vara möjligt att döma den som begått brott till fängelse. En sådan situation kan vara om en ung lagöverträdare gör sig skyldig till omfattande och allvarlig brottslighet såväl före som efter . Den nya påföljden kommer således inte att kunna ersätta fängelsepåföljden fullt ut. Regeringens förslag innebär emellertid att det endast i undantagsfall kommer att bli fråga om att döma någon till fängelse i den aktuella ålderskategorin. 10.7 Verkställigheten Regeringens förslag: Verkställigheten av sluten ungdomsvård skall ske vid sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmeler om vård av unga. Intagningsförfarandet och beräkningen av verkställighetstiden skall ske på i stort sett motsvarande sätt som vid dom på fängelse och skall i detta sammanhang åläggas motsvarande uppgifter som . De närmare bestämmelserna angående verkställigheten skall intas i lag. Genomförandet av verkställigheten skall ske i nära samarbete med i den dömdes hemort och med beaktande av de särskilda krav som måste ställas vid utformningen av frihetsberövanden som dömts ut i fråga om barn och ungdomar. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: ombudsmän () har påpekat att det i verkställighetslagen bör tas in en bestämmelse som ger möjlighet att besluta i frågor om besök hos en intagen och att det även bör övervägas att reglera en intagens rätt att ringa och ta emot telefonsamtal. JO har vidare påtalat att lagstiftningen måste utformas så att det i ett enskilt fall inte kan uppkomma oklarhet om vilken myndighet som ansvarar för olika insatser i fråga om dem dom döms till den nya påföljden. anser att förslaget till verkställighetslag är fragmentariskt och inte motsvarar de rättigheter och rättssäkerhetsgarantier som regelsystemet i lagen om vård i kriminalvårdsanstalt erbjuder. har anfört att det inte är lämpligt att de intagna flyttas utan att det är bättre att den unge kan bli föremål för åtgärder som innebär att man vidtar någon åtgärd som gör att behandlingen inte enbart sker i låst miljö. i tror inte att utslussningsverksamheten kan kompensera avsaknaden av övervakning efter villkorlig frigivning. har påpekat att bestämmelser bör införas om skyldighet att underrätta målsäganden om exempelvis rymningar. Skälen för regeringens förslag: En dom på sluten ungdomsvård innebär ett frihetsberövande och det är således fråga om ett allvarligt ingripande i den enskildes liv. För att tillgodose de grundläggande rättssäkerhetskraven är det nödvändigt att införa vissa bestämmelser angående verkställigheten. Dessa bestämmelser bör tas in i en särskild lag. Som framgått ovan skall verkställigheten av den nya påföljden ske vid sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Flertalet av de bestämmelser som reglerar den nuvarande verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen är väl lämpade även för verkställigheten av den nya påföljden och de bör därför föras över till den nya verkställighetslagen. Socialtjänstförordningen innehåller vidare bestämmelser av administrativ art vilka gäller verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen. Dessa bestämmelser förutsätts gälla även i fortsättningen och då även i den del av verksamheten som består i verkställighet av den nu föreslagna påföljden. I flera avseenden behövs dock särskilda bestämmelser för dem som vistas på ett särskilt ungdomshem på straffrättslig grund. Verkställigheten av en dom på sluten ungdomsvård skall inledas genom att den dömde tas in på särskilt ungdomshem. Som framhållits i flera olika sammanhang är det angeläget att samhällets reaktion på brott sker snabbt och i nära anslutning till brottet. Detta talar för att en dom på sluten ungdomsvård bör kunna gå i omedelbar verkställighet utan hinder av att domen inte vunnit laga kraft. Det finns emellertid starka skäl som talar i motsatt riktning. Som framhålls ovan innebär en dom på sluten ungdomsvård att den dömde blir frihetsberövad och det är sålunda fråga om en mycket ingripande straffrättslig reaktion. Intresset av att domen kan verkställas måste därför vägas mot risken att den dömde berövas sin frihet genom en dom som senare ändras i påföljdsdelen. Starka rättssäkerhetsskäl talar för att domen i princip inte skall kunna gå i verkställighet i påföljdsdelen innan den vunnit laga kraft i denna del. Domen bör dock kunna verkställas såvitt gäller påföljden om den dömde inte inom föreskriven tid har överklagat domen. Detta gäller även om åklagare eller målsägande överklagat domen. En sådan ordning skulle motsvara vad som gäller beträffande dom på fängelse enligt 2 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. En dom på sluten ungdomsvård vinner laga kraft i påföljdsdelen när tiden för överklagande löpt ut utan att domen överklagas i denna del. För att i viss mån tillgodose intresset av att verkställigheten skall kunna inledas så snabbt som möjligt bör det införas en möjlighet för den dömde att före överklagandetidens utgång avge en så kallad nöjdförklaring. En sådan förklaring innebär att den dömde avstår från möjligheten att överklaga domen såvitt avser den påföljd som dömts ut och att han medger att den får verkställas i denna del. Regleringen bör vara utformad på samma sätt som vid dom på fängelse enligt lagen om beräkning av strafftid m.m. Det innebär bl.a. att nöjdförklaring inte får avges innan den dömde haft viss betänketid. Den unge skall vidare beredas tillfälle att samråda med sin försvarare. När en dom på sluten ungdomsvård vunnit laga kraft skall den verkställas. Regleringen för hur detta skall ske bör vara utformad på samma sätt som vid dom på fängelse. bör i detta avseende åläggas i huvudsak motsvarande funktion som . När en dom på sluten ungdomsvård får verkställas skall den dömde tas in på ett särskilt ungdomshem. Det skall ankomma på att efter samråd med i den dömdes hemkommun bestämma vid vilket särskilda ungdomshem den dömde skall tas in. Vid placeringen av den dömde skall beakta artikel 37 c i barnkonvention. Av denna artikel följer att varje frihetsberövat barn skall hållas åtskilt från vuxna, om det inte är till barnets bästa att inte göra det. Med barn förstås i konventionen den som är under18 år. Det innebär att de som är och som vistas på särskilt ungdomshem inte får vara placerade tillsammans med dem som är om det inte är till deras bästa. Med hänsyn till behandlingsinnehållet och den ändå ringa åldersskillnad som kommer att föreligga mellan de äldsta och de yngsta intagna måste det anses vara till barnens bästa att en nyanserad bedömning görs i denna fråga. Som regel bör det inte anses vara till barnets bästa att den unge inte kan fortsätta den pågående behandlingen i samma miljö och i samma krets av intagna enbart för att någon av de intagna har passerat artonårsgränsen. Det kan ofta anses vara till barnets bästa att vara placerad på en avdelning med lämplig behandlingsmodell även om några intagna är i åldern . Vid bedömningen bör stor vikt läggas vid värdet av kontinuiteten i vården och miljön. En särskild fråga är huruvida de som tas in på särskilt ungdomshem som påföljd för brott bör hållas åtskilda från dem som tagits in efter beslut i administrativ ordning. Det torde ibland finnas såväl praktiska som behandlingsmässiga motiv att hålla de båda grupperna åtskilda, men behovet kan variera från fall till fall och det kan förändras successivt under verkställigheten. kan det vara mest ändamålsenligt från behandlingssynpunkt att placera de både grupperna tillsammans. En bestämmelse om att grupperna inte får blandas skulle kunna innebära svårigheter att erbjuda den placering som är mest ändamålsenlig i det enskilda fallet. Det bör därför överlåtas till att i det enskilda fallet avgöra om den som dömts för brott bör hållas avskild från övriga intagna. När den dömde inte är häktad eller på annat sätt frihetsberövad när domen får verkställas, skall han av föreläggas att senast viss dag inställa sig vid det särskilda ungdomshem där verkställigheten skall äga rum. bör kunna begära att polismyndighet skall förpassa den dömde till institutionen, om han inte efterkommer ett föreläggande att inställa sig eller om han inte kan nås av ett sådant föreläggande. Den som skall förpassas till ett särskilt ungdomshem bör tillfälligt kunna förvaras i allmänt häkte eller polisarrest om det är nödvändigt för att förpassningen skall kunna genomföras. När den unge förvaras i häkte eller polisarrest i väntan på förpassning bör vad som sägs om häktade i lagen (1976:371) om behandling av häktade och anhållna m.fl. tillämpas. Om den dömde, när domen på sluten ungdomsvård får verkställas, är häktad eller på annat sätt berövad friheten, skall domen verkställas och den dömde skall förpassas till det särskilda ungdomshem som bestämmer. När det gäller beräkning av den tid som verkställigheten skall pågå bör motsvarande bestämmelser i lagen om beräkning av strafftid m.m. gälla i tillämpliga delar. Det innebär att tiden skall räknas på samma sätt som vid dom på fängelse. Beräkning av verkställighetstiden skall göras av . Enligt 25 § ovan nämnda lag skall, om flera fängelsestraff sammanträffar på verkställighetsstadiet, sammanläggning ske. Detsamma bör gälla vid sammanträffande av domar på sluten ungdomsvård. Konkurrensproblem av det slag som uppkommer om en dom sluten ungdomsvård sammanträffar med en dom på fängelse behandlas nedan i avsnitt 10.8. Införandet av påföljden sluten ungdomsvård föranleder ändring i bestämmelsen om tillgodoräknande av tid för frihetsberövanden i 33 kap. 5 § . Den som har dömts till sluten ungdomsvård bör få tillgodoräkna sig den tid han varit frihetsberövad på samma sätt som den som dömts till fängelse. Som framgår ovan är det förenat med stora risker för skadeverkningar att beröva unga människor deras frihet. Det är känt när det gäller fängelsestraffet och utgör ett av motiven till att införa påföljden sluten ungdomsvård. Inom den av bedrivna verksamheten finns goda förutsättningar för att utforma verkställigheten så att risken för skadeverkningar minskar och det är angeläget att dessa möjligheter tas till vara. Ansträngningarna för att minimera skaderiskerna måste emellertid genomföras med beaktande av att sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd. Det är väsentligt för tilltron till påföljden att verkställigheten kan genomföras med erforderlig säkerhet och att den dömde kan hindras från att avvika eller på annat sätt hindra verkställigheten. Det måste därför införas bestämmelser i verkställighetslagen som säkerställer detta. Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) innehåller mycket detaljerade föreskrifter om en intagens rättigheter och skyldigheter. Något behov av en sådan omfattande reglering torde inte föreligga bland annat med hänsyn till att verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen bedrivs utifrån andra utgångspunkter och med annan målsättning än den verksamhet som bedrivs inom kriminalvården i anstalt. Ett av skälen för att införa den nya påföljden är som framgår ovan att den dömde skall kunna bli föremål för adekvat vård. Verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen är till skillnad från verksamheten vid kriminalvårdsanstalterna uteslutande inriktad på vård. Vid utformningen av verkställighetsregleringen bör därför i första hand de bestämmelser som reglerar verkställigheten i fråga om dem som är föremål för ett administrativt frihetsberövande med stöd av LVU tjäna som förebild. I verkställighetslagen bör emellertid också vissa bestämmelser tas in motsvarande de som finns i KvaL. I LVU finns bestämmelser som innebär att den unge får hindras från att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning i rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. LVU innehåller vidare bestämmelser som möjliggör att rörelsefriheten får inskränkas med hänsyn till andra intagna eller personalens säkerhet. Motsvarande bestämmelse bör införas i verkställighetslagen. LVU innehåller vidare bestämmelser som innebär att den unge inte får inneha narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel eller injektionssprutor, kanyler eller andra liknande föremål. Påträffas sådan egendom får den omhändertas för att förstöras eller säljas enligt bestämmelserna om beslagtagen egendom. LVU innehåller också bestämmelser som gör det möjligt att låta den unge bli föremål för kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning samt få sin post kontrollerad. Dessa bestämmelser bör gälla även för den som är intagen på det särskilda ungdomshemmet på straffrättslig grund. En hänvisning till dessa bestämmelser i bör därför göras i verkställighetslagen. Som påpekats från JO bör verkställighetsregleringen även innehålla en bestämmelse som ger möjlighet att besluta i frågor om besök hos en intagen i fråga liksom en intagens rätt att ringa och ta emot telefonsamtal. Bestämmelser som reglerar möjligheterna till inskränkningar av en frihetsberövad persons rätt till kontakter med yttervärlden finns såväl i fråga om dem som är frihetsberövade som en följd av en dom på fängelse som för dem som är föremål för frihetsberövande efter beslut i administrativ ordning. Utgångspunkten bör vara att den dömde skall få ta emot besök samt ringa och ta emot telefonsamtal i sådan utsträckning som det är praktisk möjligt på institutionen. Det måste anses vara av stor vikt att den unges kontakter med människor utanför det särskilda ungdomshemmet främjas. Detta gäller särskilt den unges kontakter med föräldrar, syskon och andra som står den unge nära. Det kan emellertid finnas skäl att inte tillåta besök på grund av att säkerheten vid det särskilda ungdomshemmet kan äventyras eller om vägande behandlingsskäl talar emot det. Det bör framhållas att möjligheterna att begränsa den unges kontakter med yttervärlden bör användas restriktivt. Den som är intagen för vård på särskilt ungdomshem med stöd av LVU får hållas avskild från övriga vid hemmet om det är särskilt påkallat på grund av att han uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han inte kan hållas till ordningen. Han skall då fortlöpande stå under uppsikt av personalen och han får inte hållas i avskildhet än som är oundgängligen nödvändigt och inte i något fall än . En motsvarande bestämmelse bör finnas för dem som intagits på det särskilda ungdomshemmet på straffrättslig grund. Vistelse under öppnare former och utslussning Det är väl känt att det ofta är förenat med svårigheter för en intagen att lämna den institution där han varit omhändertagen. Detta torde gälla oavsett om det är fråga om frigivning från kriminalvårdsanstalt eller utskrivning från särskilt ungdomshem. Det är därför angeläget att steget mellan institutionen och omvärlden inte blir alltför stort och det är viktigt att utslussningen sker successivt. Denna skall planläggas i samråd med i den dömdes hemkommun. Det måste anses vara av största vikt att dessa organ samverkar i detta avseende. Utslussningen bör vara en normal del av påföljden sluten ungdomsvård.