prop · GL03100 · 1998-01-01 00:00:00 — För att polisens medverkan i den nya kontrollverksamheten skall bli effektiv behöver polisen få befogenhet att anmana förare att stanna, undersöka transportmedel m.m. Däremot saknas det skäl att ge polisen befogenhet att besluta om omhändertagande, skatt och transporttillägg. 15.3 Bevis över verkställighet Regeringens förslag: När ett beslut om transportkontroll och omhändertagande verkställts skall bevis över verkställigheten utfärdas. Beviset skall överlämnas till den som berörs av åtgärden och innehålla uppgifter om var beslutet verkställdes, när det gäller transportkontroll vilka som var närvarande vid kontrollen, när kontrollen påbörjades och avslutades samt vad som genomsökts och när det gäller omhändertagande vad som omhändertagits. Vid transportkontroll skall bevis över verkställighet utfärdas endast om punktskattepliktig varor påträffas eller om en enskild begär det. Kommitténs förslag: Kommittén föreslår förutom bestämmelser om bevis över verkställighet även särskilda bestämmelser om protokollföring. Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att en transportkontroll är en så ingripande åtgärd för den enskilde att protokoll och bevis över verkställigheten alltid skall upprättas respektive utfärdas oberoende av om punktskattepliktiga varor påträffas eller inte. Skälen för regeringens förslag: Enligt 27 § lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet (tvångsåtgärdslagen) skall när ett beslut om åtgärd enligt lagen verkställts bevis över verkställigheten utfärdas. Åtgärderna transportkontroll och omhändertagande uppvisar flera likheter med de åtgärder som kan vidtas enligt tvångsåtgärdslagen. Regeringen anser därför att det är motiverat med en bestämmelse om att bevis över verkställighet skall utfärdas när beslut om transportkontroll eller omhändertagande har verkställts. Däremot är regeringen inte beredd att föreskriva att bevis om verkställighet alltid skall utfärdas när ett beslut om transportkontroll har verkställts. Som framgår av avsnitt 11.2 krävs det för att ett omhändertagande skall kunna ske att någon punktskattepliktig vara påträffas vid transportkontroll. Påträffas ingen sådan vara kan alltså inget omhändertagande ske. Mot den bakgrunden synes det rimligt att begränsa kravet på att bevis över verkställd transportkontroll skall utfärdas till kontroller då punktskattepliktig vara påträffas. Självklart skall ett bevis över verkställigheten alltid utfärdas om den enskilde begär det. Särskilda bestämmelser om protokollföring utöver bestämmelserna i 15 § förvaltningslagen (1986:223) kan om det visar sig behövligt tas in i förordningen till den nya lagen. 15.4 Särskild bestämmelse om enskild part m.m. Regeringens förslag: I mål om förverkande skall, om ägaren till egendomen inte är känd eller saknar känt hemvist, den som senast innehade varorna anses vara motpart i stället för ägaren till egendomen. Ägaren till egendomen får överta talan som förs av den som senast innehade varorna. I mål om förverkande skall länsrätten, om ägaren är okänd eller saknar känt hemvist, utfärda ett föreläggande i Post- och och andra lämpliga tidningar om att ägaren skall ge sig till känna senast efter föreläggandet, vid påföljd att frågan annars kan avgöras. Föreläggandet skall innehålla uppgifter om egendomen och om de förhållanden under vilka den omhändertagits samt övriga omständigheter som kan vara av betydelse för att identifiera egendomen. Ett sådant föreläggande skall även utfärdas, om det finns anledning att anta någon innehar särskild rätt till egendomen men denne är okänd eller saknar känt hemvist. Kommitténs förslag: Stämmer i princip överens med regeringens. Remissinstanserna: Berör inte förslaget. Skälen för regeringens förslag: I 20 § varusmugglingslagen anges att när fråga är om förverkande av annan egendom än forslingsredskap och ägaren inte är känd eller han saknar känt hemvist i riket eller han av annan anledning inte kan nås för delgivning på det sätt som är stadgat för stämning i brottmål, får talan om egendomens förverkande föras mot forslare eller annan innehavare av den beslagtagna egendomen. I 10 § förvaltningsprocesslagen stadgas att ansökningshandling m.m. skall tillställas motpart eller annan mot vilken en åtgärd ifrågasätts. Detta innebär vid en ansökan om förverkande att ägaren till egendomen blir tullmyndighetens motpart i domstolen. Det ligger i sakens natur att ägaren till egendomen i många fall är okänd, alternativt saknar känt hemvist. För att det inte skall vara omöjligt att få till stånd en domstolsprövning krävs därför andra lösningar än den som anges i 10 § förvaltningsprocesslagen. Problemet bör kunna lösas på samma sätt som i varusmugglingslagen. Regeringen föreslår därför att den som senast innehade varorna får vara part i länsrätten i stället för ägaren, i de fall ägaren inte är känd eller saknar känt hemvist. Ägaren skall dock alltid ha rätt att överta talan i målet. Förverkande innebär en slutgiltig förlust av äganderätten. Det är därför viktigt att domstolen verkligen försöker hitta ägaren till egendomen. Sedvanliga bestämmelser om delgivning av part måste givetvis iakttas när ägaren till egendomen är känd vilket innebär att de möjligheter till delgivning som finns i delgivningslagen (1970:428) måste användas på föreskrivet sätt. I de fall ägaren saknar känt hemvist kan dock en ansökan om förverkande prövas enligt den bestämmelse som föreslagits i föregående stycke utan att ansökningen har delgetts ägaren. Om ägaren är okänd eller saknar han känt hemvist bör därför länsrätten vara skyldig att utfärda ett föreläggande i Post- och och annan lämplig tidning att ägaren skall ge sig till känna efter föreläggandet, vid påföljd att frågan om förverkande annars kan komma att avgöras. Föreläggandet skall innehålla en beskrivning av egendomen samt övriga omständigheter som kan vara av betydelse för att ägaren skall kunna identifiera egendomen. Bestämmelsen skall tillämpas även i de fall där innehavaren anses vara motpart. Syftet med bestämmelsen är ju att ägaren skall få en möjlighet att överta talan. I avsnitt 11.11 föreslås att särskild rätt till förverkad egendom består om inte även den särskilda rätten förverkas. Det innebär att den särskilda rätten består om inte länsrätten på yrkande av tullen beslutar att även den särskilda rätten skall förverkas. Om så inte sker kan alltså rättsinnehavaren hävda sin rätt även efter det att egendomen förverkats. Det är självfallet en fördel om den särskilda rätten kan prövas som förverkandet av egendomen. I de fall då det finns anledning anta att någon har särskild rätt till egendom bör därför länsrätten i likhet med vad som gäller då ägaren är okänd eller saknar känt hemvist förelägga rättsinnehavaren att ge sig till känna med påföljd att frågan om förverkande annars kan avgöras. 15.5 Överklagande Regeringens förslag: En tullmyndighets beslut om transportkontroll och beslut i samband med sådan kontroll får inte överklagas. Vidare får en tullmyndighets beslut att uppdra åt annan att sköta förvaringen av omhändertagen egendom inte överklagas. Övriga beslut enligt den nya lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Kommitténs förslag: Kommittén föreslår till skillnad från regeringen att bestämmelserna om omprövning och överklagande i LPP skall gälla beslut om transporttillägg. Dessutom föreslår kommittén att Länsrätten i skall vara specialforum för mål enligt den nya lagen om punktskattekontroll. Remissinstanserna: Kammarrätten i instämmer i kommitténs bedömning att krav på prövningstillstånd i ledet länsrätt- kammarrätt inte bör införas. Övriga remissinstanser berör inte förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av transportkontrollagen följer att bestämmelserna om omprövning och överklagande i LPP gäller i tillämpliga delar beslut om transporttillägg. I förarbetena till lagen motiverades denna ordning med att förfarandereglerna på skatteområdet om möjligt bör vara enhetligt utformade (se prop. 1995/96:197 s.15). Nuvarande regler innebär alltså att en sexårig omprövnings- och överklagandetid gäller för beslut om transporttillägg. Det finns ingen koppling mellan beslut om att ålägga enskilda som inte medverkat vid kontroll ersättningsskyldighet och beskattningsbeslut enligt LPP. Detsamma gäller beslut om omhändertagande. Någon anledning att ha en sexårig omprövnings- och överklagandetid för beslut om ersättningsskyldighet och omhändertagande finns därför inte. Med hänsyn till det nu sagda anser regeringen att det inte finns skäl att föreslå att bestämmelserna i om omprövning och överklagande skall gälla för beslut om ersättningsskyldighet och omhändertagande. Det innebär att förvaltningslagen kommer att bli tillämplig. En tullmyndighets beslut att påföra skatt på omhändertagen vara är inget beskattningsbeslut enligt LPP och den lagen är därför inte tillämplig. För att LPP skall bli tillämplig krävs det därför att en bestämmelse härom tas in i den nya lagen om punktskattekontroll. Regeringen är dock tveksam till att göra LPP tillämplig på tullmyndigheternas beslut om skatt på omhändertagen vara. Bestämmelserna om överklagande av beslut enligt den nya lagen bör nämligen så långt det är möjligt vara enhetliga. Regeringen föreslår i avsnitt 11.10 att punktskattepliktiga varor skall få förverkas om skatt som tullen påfört inte betalas. Som förutsättning härför gäller bl.a. att beslutet om skatt har vunnit laga kraft. En sexårig överklagandetid skulle i praktiken innebära att den föreslagna bestämmelsen om förverkande inte går att tillämpa. Att föreskriva att varor skall få förverkas i nu aktuella fall innan skattefrågan är slutligt avgjord är inte rimligt. Det är vidare inte ovanligt att bestämmelserna om överklagande i förvaltningslagen gäller för beslut som rör punktskatt. Som exempel härpå kan nämnas 12 kap. 1 § lagen om skatt på energi, 35 § lagen om alkoholskatt och 35 § lagen om tobaksskatt. Enligt dessa bestämmelser överklagas bl.a. beslut om nedsättning och återbetalning av skatt enligt bestämmelserna i förvaltningslagen. Regeringen anser mot bakgrund av det nu sagda att en lämpligare ordning uppnås om tullmyndigheternas beslut om skatt på omhändertagen vara överklagas enligt förvaltningslagens bestämmelser och är därför inte beredd att föreslå att LPP skall tillämpas på nämnda beslut. När det gäller transporttillägg finns det till skillnad från skattetillägg ingen direkt koppling till beskattningsbesluten enligt LPP. Syftet med bestämmelserna om transporttillägg är att säkerställa att punktskattepliktiga varor transporteras i enlighet med cirkulationsdirektivets krav på ledsagardokument och säkerhet. Den som inte följer dessa bestämmelser kan alltså påföras transporttillägg. Skattetillägg däremot påförs om en skattskyldig lämnat en oriktig uppgift till ledning för beslut rörande beskattningen. Ändras ett beskattningsbeslut i en fråga som föranlett skattetillägg skall beskattningsmyndigheten därför vidta den ändring av beslutet om skattetillägg som föranleds av beskattningsbeslutet (se 7 kap. 8 § andra stycket LPP). Transporttillägg skall i vissa fall påföras skattskyldiga (se avsnitt 14.1). Frågan om vem som är skattskyldig i dessa fall skall bedömas enligt lagarna om skatt på tobak, alkohol och energi. Påförs någon transporttillägg i nu aktuella fall och finner beskattningsmyndigheten sedan att denne inte är skattskyldig skall transporttillägget självfallet undanröjas. Detta kan uppnås genom en bestämmelse i den här föreslagna lagen och utgör därför inte skäl att göra bestämmelserna i om omprövning och överklagande tillämpliga på transporttillägg. I avsnitt 14.2 föreslås att transporttillägg som påförts skattskyldig skall undanröjas om det i mål om skatt konstateras att den som påförts transporttillägget inte är skattskyldig. Med hänsyn till det nu sagda och till vikten av enhetliga överklagandebestämmelser anser regeringen att beslut om transporttillägg fortsättningsvis bör överklagas enligt bestämmelserna i förvaltningslagen. Beslut om kontroll enligt transportkontrollagen får inte överklagas. Denna ordning bör behållas. En överklaganderätt för sådana beslut ter sin nämligen verkningslös, inte minst mot bakgrund av att en transportkontroll föreslås få pågå i högst . Beslut av tullmyndighet att uppdra åt annan att sköta förvaringen av omhändertagen egendom skall inte heller kunna överklagas. Skälet härtill är att tullens ansvar för förvaringen inte påverkas av att tullen uppdrar åt någon annan att sköta förvaringen. I samband med instansordningsreformen infördes regler om prövningstillstånd i kammarrätt (34 a § förvaltningsprocesslagen). Prövningstillstånd får meddelas om det är av vikt för ledningen av rättstillämpningen (prejudikatdispens), om anledning förekommer att ändra länsrättens beslut (ändringsdispens) eller om det finns synnerliga skäl att ändå pröva överklagandet (extraordinär dispens). Regler om vilka målgrupper som skall omfattas av krav på prövningstillstånd har dock inte tagits in i förvaltningsprocesslagen utan i de materiella författningarna. Krav på prövningstillstånd kan numera betraktas som huvudregel. Krav på prövningstillstånd gäller dock inte för skattemålen. I fråga om transporttillägg enligt transportkontrollagen finns inget krav på prövningstillstånd i kammarrätt. I förarbetena till lagen angavs att skälet till att prövningstillstånd inte föreskrevs var att lagstiftningen var ny och av provisorisk karaktär. Flertalet av de nya måltyper som kommer att uppstå i och med den nya lagen om punktskattekontroll är inte skattemål i egentlig bemärkelse. skall dock påföra skatt i vissa fall. Övriga nya måltyper kommer sannolikt i många fall att innefatta likartade bedömningar som i skattemål. Med hänsyn härtill och till att bestämmelserna är nya samt att praxisbildning behövs föreslås inget krav på prövningstillstånd i kammarrätt. Kommittén har föreslagit att samtliga beslut enligt den nya lagen skall överklagas till Länsrätten i och att särskilda bestämmelser om överlämnade av mål till andra länsrätter införs. Bakgrunden härtill är att nämnda länsrätt är specialforum för mål om punktskatter. Det har dock inte uttryckligen angetts i lag att Länsrätten i skall vara ensam behörig att pröva mål om punktskatter. Det följer i stället av att i är beskattningsmyndighet för punktskatterna och att Länsrätten i enligt forumreglerna i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar skall överpröva beskattningsmyndighetens beslut. I förarbetena till instansordningsreform uttalade regeringen att om man skall sträva efter en principiell ordning där länsrätterna har generell kompetens som första instans inom förvaltningsrättsskipningen, är det mest följdriktigt att så många mål som möjligt förekommer i alla länsrätter och att specialfora bland dessa undviks så mycket som möjligt. Härtill kommer att det uppnås en bättre lokal förankring om målen sprids på alla länsrätter. Huvudprincipen skall därför vara att den länsrätt är behörig inom vars domkrets beslutsmyndigheten är belägen eller ärendet först prövats. Denna huvudprincip uttrycks i 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. I nämnda förarbeten uttalades också att avvikelser från denna princip endast skall göras om starka skäl talar för en annan ordning (prop. 1993/94:133 s. 30). Kontroller enligt den nya lagen skall utföras av tullmyndigheterna. Avsikten är att kontrollerna skall utföras i hela landet. Det innebär att beslut om omhändertagande av varor m.m. kommer att fattas i alla delar av landet. I många fall torde det av praktiska skäl vara lämpligt att handläggningen i domstol kan ske i närheten av den plats där varorna omhändertagits. Behovet härav är naturligtvis särskilt stort då syn eller muntlig förhandling aktualiseras. Det nu sagda talar för att mål enligt den nya lagen bör spridas på alla länsrätter. Mot en sådan ordning talar dock Länsrättens i kompetens när det gäller mål om punktskatter. Flera av måltyperna enligt den nya lagen om punktskattekontroll skiljer sig dock ganska markant från de mål om punktskatter som Länsrätten i prövar . Vid en samlad bedömning av nu angivna förhållanden anser regeringen att de skäl som talar för att de nya måltyperna koncentreras till Länsrätten i inte är så starka att huvudprincipen i 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar bör frångås. Detta innebär att ett beslut enligt den nya lagen skall överklagas till den länsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats. 15.6 Företrädare för det allmänna m.m. Regeringens förslag: skall ha rätt att överklaga beslut enligt den nya lagen om punktskattekontroll. Vidare skall ha rätt att överta det allmännas talan i mål enligt den nya lagen. skall få överklaga ett beslut av länsrätt eller kammarrätt även om verket inte har fört det allmännas talan i målet. skall föra det allmännas talan i Regeringsrätten. Kommitténs förslag: Skiljer sig från regeringens vad gäller rätt att överklaga beslut av förvaltningsmyndighet. Remissinstanserna: Berör inte förslaget. Skälen för regeringens förslag: Beslut enligt den nya lagen skall bortsett från beslut om förverkande fattas av tullmyndighet. Om en enskild överklagar en tullmyndighets beslut skall tullmyndigheten vara den enskildes motpart (se 7 a § förvaltningsprocesslagen). Genom den nya lagen kommer tullmyndighet bl.a. att besluta om skatt enligt lagarna om skatt på alkohol, tobak och energi. Som redogjorts för i avsnitt 15.5 kommer förvaltningslagens bestämmelser att bli tillämpliga på sådana beslut. Det nu sagda innebär att skulle utan särskild reglering sakna både överklaganderätt och partsställning beträffande beslut enligt den nya lagen. I ärenden och mål enligt den nya lagen om punktskattekontroll kommer innebörden av vissa bestämmelser i lagarna om skatt på alkohol, tobak och energi att prövas. Detta gäller bl.a. bestämmelserna om vem som är skattskyldig och om skattskyldighet inträtt. Men även bestämmelserna om ledsagardokument och säkerhet kommer att komma upp till prövning. måste kunna utöva inflytande på rättsutvecklingen på detta område. Regeringen föreslår därför att skall ha rätt att överklaga beslut i ärenden och mål enligt den nya lagen. Verket skall även ha rätt att överta en tullmyndighets talan. Vidare skall föra det allmännas talan i Regeringsrätten. 15.7 Handläggningen i förslag: Mål om omhändertagande, transporttillägg och förverkande skall handläggas skyndsamt. Vid handläggning i länsrätt eller kammarrätt av frågor om omhändertagande, förverkande samt transporttillägg skall muntlig förhandling hållas om en enskild part begär det. Muntlig förhandling behöver dock inte hållas om det är uppenbart obehövligt. En enskild part skall upplysas om rätten till muntlig förhandling. Kommitténs förslag: Stämmer i princip överens med regeringens. Remissinstanserna: Berör inte förslaget. Skälen för regeringens förslag: Frågor rörande omhändertagande, förtida försäljning av egendom som är omhändertagen och förverkande bör behandlas skyndsamt av både myndigheter och domstolar. För den enskilde kan ibland stora ekonomiska värden stå på spel och en alltför lång tidsutdräkt vid handläggningen kan förorsaka onödig skada. Exempelvis kan näringsidkare komma i dröjsmål med avtalade leveranser p.g.a. att en varusändning omhändertagits. Målens förturskaraktär bör understrykas och regeringen föreslår därför att det i den nya lagen tas in en bestämmelse om att målen skall handläggas skyndsamt. I 9 § förvaltningsprocesslagen finns bestämmelser om muntlig förhandling. Även om huvudregeln är skriftlig handläggning, kan muntlig förhandling ingå i handläggningen om det kan anses vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. Muntlig förhandling skall också hållas om enskild som för talan i målet begär det och det inte är obehövligt eller särskilda skäl talar emot det. I viss lagstiftning finns särskilda bestämmelser om muntlig förhandling. Ett exempel på sådan lagstiftning är lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter i vilken det i 8 § stadgas att muntlig förhandling skall hållas om gäldenären begär det; muntlig förhandling behöver dock inte hållas, om det är uppenbart obehövligt. Gäldenären skall upplysas om rätten till muntlig förhandling. Liknande bestämmelser finns i fråga om skattetillägg (se 8 kap. 9 § LPP där det hänvisas till 6 kap. 24 § taxeringslagen). Beslut om omhändertagande och förverkande kan medföra sådana ingrepp i den enskildes rättigheter att hans möjligheter till muntlig förhandling inte bör vara alltför inskränkta. Transporttillägget uppvisar fler likheter med skattetillägget varför möjligheterna till muntlig förhandling bör vara desamma. Regeringen föreslår därför att muntlig förhandling i de angivna målgrupperna skall hållas i länsrätt och kammarrätt om enskild part begär det. Undantag från detta bör få göras endast om muntlig förhandling är uppenbart obehövlig. Enskild part bör också upplysas om rätten att begära muntlig förhandling. 16 Kontroll av privatinförsel av alkohol- och tobaksvaror 16.1 Kontroll av privat införsel av alkohol- och tobaksvaror Regeringens bedömning: Några nya kontrollbefogenheter för den privata införseln av mineraloljor införs inte. När det gäller privatinförsel av alkoholvaror och tobaksvaror behålls nuvarande kontrollbefogenheter i lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Kommitténs förslag: Transportkontroller skall kunna genomföras för att kontrollera privat införsel av punktskattepliktiga varor. Remissinstanserna: Merparten av de remissinstanser som berör förslaget tillstyrker detsamma. Riksåklagaren anser att transportkontroller framstår som särskilt långtgående och opåkallat när det gäller privat införsel och avstryker därför förslaget. Alkoholinspektionen, , och tillstyrker förslaget. Bakgrunden till regeringens bedömning: beviljades vid anslutningen till EU ett undantag från huvudregeln i cirkulationsdirektivet att privatpersoners inköp av alkohol- och tobaksvaror endast skall beskattas i inköpslandet. Det undantag beviljats innebär att får beskatta privat införsel över vissa angivna kvantiteter. Dessa kvantiteter är spritdryck eller starkvin, vin, starköl, 300 cigaretter eller 150 cigariller eller 75 cigarrer eller röktobak. Enligt rådets direktiv /99/EG skall undantaget fortsätta att gälla t.o.m. . uppfattning är att undantaget förlängs automatiskt såvida inte ett enigt rådsbeslut om motsatsen fattas. Enligt nämnda direktiv får utföra nödvändiga kontroller med avseende på de varor som omfattas av direktivet. Bestämmelser beträffande beskattningen av införsel för privat bruk av alkoholdrycker och tobaksvaror och vilka kvantiteter som får föras in i landet utan att punktskatt skall betalas finns i lagen om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen (privatinförsellagen). Enligt artikel 9.3 i cirkulationsdirektivet får medlemsstaterna föreskriva att punktskatt skall tas ut i den medlemsstat där förbrukningen sker vid förvärv av mineraloljor, som redan släppts för förbrukning i en annan medlemsstat, om dessa produkter transporteras med ovanliga transportsätt av enskilda individer eller för deras räkning. Med ovanliga transportsätt avses enligt direktivet transport av bränslen på annat sätt än i fordons tankar eller lämpliga reservdunkar liksom transport av eldningsbränsle på annat sätt än med tankar som används vid yrkesmässig handel. Någon bestämmelse om återbetalning av den skatt som påförts i den medlemsstat där bränslet släpptes för förbrukning finns inte. Artikel 9.3 har införlivats med svensk lagstiftning genom 4 kap. 11 § lagen om skatt på energi. Enligt denna bestämmelse är den som för privat ändamål för in bränsle till från ett annat EU-land skyldig att betala skatt för bränslet, om han inte visar att skatt har betalats för bränslet i , när det är fråga om flytande bränsle som är avsett för uppvärmning och som förs in på annat sätt än genom distansförsäljning.