prop · GL0342 · 1998-01-01 00:00:00 — Förföljande polismän skall vidare vara lätt identifierbara, de får alltså inte uppträda civilt eller i omärkta fordon på mottagande stats territorium. Om det är tillåtet för de förföljande polismännen att gripa den flyende på den mottagande statens område (se vidare nedan) får denne endast skydds- visiteras och föremål får omhändertas. Den gripne får beläggas med handfängsel under transport och skall genast överlämnas till den mot- tagande statens myndigheter. Artikel 41.6 reglerar rätt att hålla kvar den som gripits av förföljande polis för förhör. Av artikel 41.7 framgår vilka polismän som avses i artikeln. Enligt ett tilläggsprotokoll med ändringar i artikeln behöver inte själva konven- tionen ändras när nya grupper av tjänstemän skall läggas till uppräk- ningen. Kommentar Syftet med förföljandet skall huvudsakligen vara att säkerställa ett utlämningsförfarande till den Schengenstat varifrån förföljandet upptogs. I likhet med vad som gäller enligt artikel 40, skall Schengenstaterna tillkännage vilka tjänstemän som är behöriga att utöva förföljande enligt artikel 41. I det svenska anslutningsavtalet har polismän och tulltjänste- män i de fall de har polisiära befogenheter tillagts behörighet att utöva förföljande in på en grannstats territorium. Eftersom förföljande endast kan ske över landgräns blir det inte aktuellt för kustbevakningstjänste- män att delta i sådana operationer. Särskilt om valmöjligheter vid tillämpning av artikel 41 på svenskt område En Schengenstat har, som nämnts ovan i avsnitt 4.5.2, valmöjligheter i tre avseenden när det gäller tillämpningen av artikel 41 inom dess territorium när den är mottagande stat. Sålunda kan Schengenstaten enligt artikel 41.2 välja mellan att antingen a inte låta de förföljande polismännen gripa den flyende på sitt territorium eller b låta de för- följande göra detta för att kunna överlämna den flyende till den mot- tagande statens polismyndigheter. Vidare öppnas enligt artikel 41.3 möjligheten att välja mellan att antingen a begränsa rätten till förföljande till ett visst område eller i tiden, eller b att inte ställa upp några begränsningar med avseende på tid eller rum. Slutligen kan Schengen- staterna enligt artikel 41.4 träffa ett val med avseende på vilka brott som kan föranleda förföljande över gränsen mellan antingen a den brottskatalog som finns intagen i artikeln och b sådana brott som kan föranleda utlämning. Enligt artikel 41.9 skall en Schengenstat i samband med undertecknande av konventionen avge en förklaring i vilken den skall tillkännage vilka val som träffats i de avseenden som berörts. Regeringens förklaring Regeringen har i den förklaring som lämnats i samtliga fall valt alternativ b. och har avgivit förklaringar med likadant innehåll. En bärande tanke för de nordiska länderna med gemensam landgräns har varit att sträva efter likadana regler i alla tre länderna, vilket innebär fördelar vid tillämpningen. Särskilt de överväganden som föregick valet av vilka brott som bör få föranleda förföljande var inriktade mot största möjliga enkelhet. Därför valdes lösningen enligt alternativ b, alltså utlämningsbara brott. De nordiska ländernas uniforma utlämningslagar gör att tillämpningsområdet avgränsas på samma sätt i alla länder. Härigenom kan tillämpningssvårigheter till stor del undvikas. Härtill kommer att den brottskatalog som finns i konventionen i sig inte är oproblematisk att tillämpa. Genom att begränsa artikelns tillämpnings- område till utlämningsbara brott kan besvärliga tolkningsproblem undvikas. Vad gäller frågan om att införa en begränsning eller rum för möjligheten att utöva förföljande in på mottagande stats område har främst praktiska överväganden fått styra valet. De geografiska och befolkningsmässiga förhållandena runt de flesta gränsavsnitt mellan de nordiska länderna är sådana att den tid eller det rum inom vilket för- följande tillåts måste bli så omfattande att en begränsning inte framstår som särskilt meningsfull. För att en begränsning skall kunna upprätt- hållas måste nämligen den stat som ställer upp en sådan anses i praktiken ha åtagit sig att alltid kunna komma tillstädes och överta förföljandet och verkställa ett gripande inom den utsatta tiden eller inom den utmätta zonen. Om detta inte är möjligt har ingenting annat uppnåtts än att gränsen flyttats och den flyende kan undkomma. Det finns därför skäl att inte ställa upp några sådana begränsningar. I fråga slutligen om förföljande polis skall ha rätt att gripa och kvarhålla den flyende i enlighet med konventionens bestämmelser har också här främst praktiska skäl gjort sig gällande. Det vore t.ex. en nackdel om de förföljande av formella skäl inte skulle kunna genomföra ett gripande eller på den plats där detta är mest ändamålsenligt. Därigenom kan exempelvis en biljakt förlängas i onödan vilket i sig medför risker. Att rent praktiska skäl har tillåtits få så stor betydelse i dessa överväganden beror naturligtvis till stor del på den nordiska rättslikheten och på den anda av samförstånd och ömsesidig tillit som råder mellan myndigheterna. Förhållande till svenska regler (artikel 40 41) Polisens verksamhet är i princip lagreglerad i sin helhet. I rättegångs- balken (RB) finns regler om polisens brottsutredande verksamhet i samband med förundersökning. I 24 kap. 7 § RB finns regler om polisens rätt att gripa en person misstänkt för brott, i 27 kap. 4 § finns regler om beslag och i 28 kap. 11 § finns regler om kroppsvisitering. Polisens skyldighet att återföra den som avvikit från kriminalvårdsanstalt framgår av 10 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Av 10 § polis- lagen (1984:387) framgår att polisen får använda våld för att genomföra åtgärder om någon sätter sig till motvärn mot ett lagligen grundat frihets- berövande. Av 19 § polislagen framgår att då polisen med laga stöd griper eller omhändertar någon får polisen också kroppsvisitera denne av säkerhetsskäl s.k. skyddsvisitation. Polisen får enligt samma lagrum också kroppsvisitera den frihetsberövade för att kunna fastställa dennes identitet. Den övervakning som avses i artikel 40 förutsätter misstanke om ett konkret brott och att det är den misstänkte gärningsmannen som över- vakas. Utredningen skall alltså befinna sig på förundersökningsstadiet. Polisens verksamhet regleras då i 23 kap. RB. förutsätter också att de övervakande och förföljande tjänstemännen kan behöva medföra sina tjänstevapen. Vad gäller övervakning enligt artikel 40 kan den mottagande staten förbjuda medförande av vapen. Denna möjlighet finns inte vid förföljande enligt artikel 41. Enligt 2 kap. 10 § vapenlagen (1996:67) krävs tillstånd för att inneha skjutvapen eller ammunition, liksom för att införa skjutvapen eller ammunition till . Av 1 kap. 8 § vapenlagen följer att svenska staten inte är underkastad vapenlagens regler om tillstånd m.m.. Undan- taget gäller inte andra stater. För att uppfylla åtagandet enligt artikel 41 vad gäller vapen krävs ändring i vapenlagen så att utländsk polis i just dessa situationer kan tillåtas medföra sitt tjänstevapen. Det behov att medföra tjänstevapen som svenska tjänstemän kommer att tänkas ha med anledning av fortsatt övervakning och fortsatt förföljelse torde kunna tillgodoses inom ramen för gällande lag. De övriga lagbestämmelser som föranleds av reglerna i artiklarna 40 och 41 om polissamarbete bör tas in i en särskild lag som reglerar ett antal frågor som inte kan regleras någon annanstans. Detta gäller även de regler som bör ändras för att anpassa svensk lag till bestämmelserna i artikel 42 och 43. Se vidare nedan. Fråga om överlämnande av myndighetsutövning till främmande stat. En viktig fråga när det gäller det operativa polisiära samarbetet är i vilken utsträckning andra Schengenstaters polismän och andra tjänste- män som kan komma att ägna sig åt myndighetsutövning i i samband med fortsatt övervakning och fortsatt förföljande enligt artikel 40 41 i . All tjänsteutövning av myndighetspersoner är inte myndig- hetsutövning. Utmärkande för myndighetsutövning brukar anges vara att det rör sig om beslut eller andra åtgärder som ytterst är uttryck för samhällets maktbefogenheter. Åtgärderna skall komma till stånd och få sina rättsverkningar emot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler. En åtgärd skall vidare beslutas ensidigt av det allmännas företrädare, och av ett rättssubjekt som intar en monopolställning på så sätt att ingen enskild kan vidta samma åtgärd med motsvarande verkan. Syftet med fortsatt förföljande av en misstänkt brottsling är att den misstänkte skall gripas, antingen av de förföljande tjänstemännen eller av den mottagande statens tjänstemän. Ett gripande är en åtgärd som innebär myndighetsutövning. Mot detta skulle kunna anföras att de befogenheter som tilkommer en utländsk polisman vid förföljande enligt artikel 41 i stort sett sammanfaller med de befogenheter som enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB tillkommer envar som påträffar en brottsling på bar gärning. Det kan emellertid knappast hävdas att en polisman i tjänsten omfattas av den regeln. Det torde därför stå klart att fortsatt förföljande enligt artikel 41 i kan innebära myndighetsutövning här i landet. En anslutning till innefattar således ett åtagande att överlåta myndighetsutövning till främmande stat, nämligen och samt i ett senare skede . När det däremot gäller fortsatt övervakning enligt artikel 40 i , är det mera tveksamt om förfarandet innefattar myndighetsutövning. Fortsatt övervakning enligt artikel 40 sker inom ramen för en pågående förundersökning i den främmande staten och kan ses åtminstone som ett utflöde av myndighetsutövning. Åtgärden kan därför ses som ett uttryck för samhällets maktbefogenheter som kommer till stånd genom offentligrättsliga regler. I sammanhanget är det också av intresse att en utländsk tjänsteman som fortsätter en övervakning eller ett förföljande över gränsen in i , enligt artikel 42 skall likställas med svenska polismän om han eller hon skulle utsättas för eller begå brottsliga handlingar. Samma förhållande gäller enligt artikel 43 när det gäller att kunna ådra den svenska staten skadeståndsskyldighet. Å andra sidan kan åtgärden även om den har samband med någon form av myndighets- utövning knappast sägas medföra några rättsverkningar för den enskilde. Det finns alltså skäl emot att bedöma fortsatt över- vakning som myndighetsutövning. Regeringen får emellertid tillfälle att belysa denna fråga ytterligare i samband med kommande förslag om lagändringar till följd av anslutning till . Artikel 42 Artikel 42 behandlar frågan om rättslig ställning för de tjänstemän som i tjänsten befinner sig på en annan Schengenstats territorium för att genomföra övervakning enligt artikel 40 eller förföljande enligt artikel 41. Dessa skall likställas med mottagande stats tjänstemän om de begår brott eller utsätts för brott. Kommentar De aktuella tjänstemännen skall alltså här i både vara under- kastade tjänsteansvar och åtnjuta det straffrättsliga skydd som reglerna i 17 kap. ställer upp, men artikel 42 innebär inte att de skall omfattas av det svenska arbetsrättsliga regelverket om disciplinansvar. Förhållande till svenska regler Svenska regler om straffrättsligt tjänsteansvar finns i 20 kap. brotts- balken. Detta innefattar regler om ansvar för tjänstefel i 20 kap. 1 §, mutbrott i 20 kap. 2 § och brott mot tystnadsplikt i 20 kap. 3 § . De svenska reglerna om straffrättsligt skydd för tjänstemän vid myndighets- utövning finns i 17 kap. 1, 2 och 4 §§ . Artikel 42 förutsätter att de förföljande tjänstemännen skall ha samma ställning vad gäller både straffrättsligt ansvar och straffrättsligt skydd som den mottagande statens tjänstemän. Genomförande av dessa åtaganden måste ske genom bestämmelser i lag. Artikel 43 I artikel 43 regleras frågor om skadestånd för skador som uppkommit i samband med genomförande av sådana operationer som regleras i artikel 40 och 41. Artikeln behandlar frågor både om skadeståndsansvar mot den drabbade och slutlig fördelning av den ekonomiska bördan mellan staterna. I artikel 43.1 fastslås att den stat vars polismän opererar på den mottagande statens territorium är ansvarig för de skador dessa vållar där. Av artikel 43.2 framgår att den stat på vars område skadorna uppstår skall ersätta den skadelidande enligt de villkor som gäller för skador orsakade av dess egna tjänstemän. Artikel 43.3 4 handlar om regressrätt staterna emellan. Förhållande till svenska regler I 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) finns regler om statens ersättningsskyldighet för skada som vållats vid myndighetsutövning i sådan verksamhet för vilken staten svarar. Regeln i 43.2. innebär att tredje man ges rättslig grund att få skade- stånd av den svenska staten för en skada som vållats i tjänsten av en utländsk polisman. För att genomföra detta krävs lagstiftning. Övriga åtaganden i artikeln regleras folkrättsligt mellan de berörda medlems- staterna och erfordrar inte lagstiftning. Artikel 44 I artikel 44.1 föreskrivs att medlemsstaterna särskilt i gränstrakterna skall upprätta direkta tele- och radioförbindelser för att underlätta polis- och tullsamarbetet, särskilt för att i rätt tid kunna vidarebefordra information när det gäller övervakning och förföljande över gränserna. Schengenstaterna skall vidare, enligt artikel 44.2, undersöka möjlig- heterna till ytterligare fördjupning av sambands- och kommunikations- kanalerna genom att t.ex. använda sambandsmän, inrätta gemensamma förbindelsenät för polis- och tullmyndigheterna på ömse sidor om gränsen och gemensam upphandling av kommunikationsutrustning. Förhållande till svenska regler Regeln i artikel 44 föranleder inget lagstiftningsbehov. Artikel 45 I artikel 45 föreskrivs att staterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att s.k. hotellkontroll kan ske. Sålunda skall hotellinnehavare, pensionatsinnehavare och innehavare av campingplatser se till att alla utländska gäster fyller i ett registreringskort och styrker sin identitet. Med utländska gäster menas i detta sammanhang alla som inte är medborgare i det land där övernattningen sker. Detta framgår av artikel 45.1. Registreringskorten skall bevaras på hotellet och kunna överlämnas till behöriga myndigheter när det behövs för bl.a. brottsutredningar eller för att spåra efterlysta eller försvunna personer (artikel 45.2). Förhållande till svenska regler Hotellkontroll på det sätt som avses i artikeln har tidigare förekommit men förekommer inte längre i . är dock skyldigt att återinföra ett kontrollsystem av detta slag. Lagstöd för detta finns redan i utlänningslagen (12 kap. 7 § UtlL), varför åtagandet kan uppfyllas genom att regeringen utfärdar en föreskrift i en förordning. Artikel 46 Enligt artikel 46.1 får varje Schengenstat i särskilda fall enligt sin egen nationella lagstiftning förmedla uppgifter till en annan medlemsstat utan föregående begäran. En sådan åtgärd skall ha till syfte att bistå den andra staten i dess brottsbekämpande eller brottsförebyggande verksamhet eller för att vidta åtgärder till skydd för allmän ordning och säkerhet. Uppgifter skall, enligt artikel 46.2, som regel förmedlas till en central myndighet, men får förmedlas direkt till en lokal eller regional myndig- het om det är bråttom och inte strider mot lag. Förhållande till svenska regler När det gäller svensk rätt hänvisas till vad som sagts ovan i anslutning till artikel 39. Eftersom artikel 46 inte innebär någon förpliktelse att lämna information, medför den inte i sig att svensk lagstiftning måste ändras. Artikel 47 Enligt artikel 47.1 får Schengenstaterna träffa bilaterala avtal om utbyte av kontaktpersoner, s.k. sambandsmän. En sambandsman kan tjänstgöra eller tills vidare hos en annan Schengenstats polis- myndigheter. Syftet med tillsättandet av en sambandsman är, enligt artikel 47.2, att främja och påskynda det polisiära samarbetet mellan Schengenstaterna. Sambandsmännens uppgifter är, enligt artikel 47.3, stödjande och rådgivande. De får inte utöva självständiga polisiära uppgifter. Enligt artikel 47.4 kan Schengenstaterna komma överens om att en sambandsman som är placerad i ett land skall företräda flera Schengen- länders intressen. Förhållande till svenska regler Artikel 47 överensstämmer med svensk rätt och praxis på området. 7.4.2 Inbördes rättshjälp i brottmål (artiklarna 48 53) Artikel 48 Förhållandet mellan bestämmelser och andra överenskommelser om internationell rättshjälp regleras i artikel 48. Där framgår att bestämmelserna i om inbördes rättshjälp skall komplettera bl.a. europeiska konvention om inbördes rättshjälp brottmål (artikel 48.1). Vidare sägs att Schengen- konventionen inte avser att hindra ett mer omfattande samarbete i fråga om inbördes rättshjälp som följer av bilaterala avtal mellan konventions- staterna (artikel 48.2). Förhållande till svenska regler har, liksom övriga EU-länder, tillträtt den europeiska rättshjälps- konventionen. Den innehåller bl.a. regler om bevisupptagning, hus- rannsakan och beslag, delgivning och överföring av frihetsberövade för förhör. Vid tillträdet har konventionsstaterna i olika utsträckning gjort förbehåll om tillämpningen av enstaka artiklar och ställt upp villkor för att bevilja vissa typer av åtgärder. har också tillträtt tilläggsprotokoll till konvention. Inom pågår arbete med en översyn av lag- stiftningen angående inbördes rättshjälp. Lagstiftningen är i stora delar föråldrad och dessutom svår att överblicka och tillämpa. Arbetet syftar till att allmänt förbättra och effektivisera det internationella samarbetet på brottmålsområdet. I detta ligger att begränsa de svenska förbehållen till rätthjälpskonvention. Avsikten är att så långt det är möjligt i en och samma lag samla bestämmelser om inbördes rättshjälp i brottmål som är uppsplittrade på flera olika lagar. I arbetet beaktas det arbete som pågår inom med att se konvention liksom pågående arbete inom EU inom ramen för den tredje pelaren med att utarbeta en konvention om inbördes rättshjälp i brottmål. Flera av de bestämmelser som diskuteras i överensstämmer med bestämmelser. Det gäller bl.a. bestämmelserna om direktkommunikation mellan judiciella myndigheter och postdel- givning, se nedan. Artikel 49 Bestämmelserna innebär att inbördes rättshjälp skall lämnas inte bara i mål och ärenden om beivrande av brott utan även i fråga om överträdelser som beivras genom ett administrativt förfarande om besluten i fråga kan överklagas till domstol som är behörig att handlägga brottmål a, i mål om skadestånd på grund av felaktigt väckta åtal och felaktiga domslut b, i nådeärenden c, i mål om skadestånd som handläggs gemensamt med ett brottmål d, vid delgivning av underrättelser som gäller verkställighet av straff och indrivning av böter och rättegångskostnader e, i fråga om åtgärder efter doms meddelande, såsom uppskov med verkställighet och villkorlig frigivning f. Kommentar regler om inbördes rättshjälp har således ett utvidgat tillämpningsområde jämfört med den europeiska rättshjälps- konventionen. Förhållande till svenska regler kan lämna bistånd med delgivning och bevisupptagning i civilmål (artikel 49.b och d) enligt föreskrifter i kungörelsen (1909:24 s. 1) om delgivning av handling på begäran av främmande stat och lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol. Föreskriften i artikel 49.e om delgivning av handlingar som gäller straffverkställighet och indrivning av böter och rättegångskostnader motsvaras helt av artikel 3 tilläggsprotokoll som alltså har tillträtt. Föreskriften i artikel 49.a om rättshjälp i administrativa frågor kräver dock lagändring. Frågan om en sådan lagändring behandlas i den på- gående översynen av den svenska lagtiftningen om internationell rätts- hjälp, se ovan under artikel 48. När det gäller övriga åtgärder som enligt artikel 49 skall omfattas av samarbete Schengenstaterna emellan kan lämna sådant bistånd även utan uttryckliga bestämmelser om detta. Artikel 50 Samarbetet omfattar också brott mot olika skatteförfattningar såsom författningar om punktskatter, mervärdesskatter och tullavgifter (artikel 50.1). Bistånd får i dessa fall inte vägras på den grunden att den aktuella varan inte är belagd med skatt i den anmodade Schengenstaten (artikel 50.2). Det finns begränsningar i rätten att använda erhållen information (artikel 50.3). Rättshjälp behöver i regel inte lämnas om den undanhållna skatten understiger ett visst belopp (artikel 50.4). Dessa bestämmelser gäller även när den begärda rättshjälpen avser en gärning som beivras av administrativa myndigheter och som endast bestraffas med böter, förut- satt att framställningen härrör från en judiciell myndighet (artikel 50.5). Förhållande till svenska regler Bestämmelserna har sin motsvarighet tilläggsprotokoll till europeiska konvention. Svenska regler på området finns i lagen (1990:314) om handräckning i skatteärenden, lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag och lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga. Artikeln kräver inga lagändringar. Artikel 51 För verkställighet av beslag och husrannsakan får som enda villkor ställas upp att framställningen avser en gärning för vilken är stadgat fängelse eller mer enligt såväl den ansökande som anmodade statens lagstiftning eller för vilken ett sådant straff är stadgat i den ena staten medan gärningen i den andra staten beivras av administrativa myndig- heter a, och att verkställandet av framställningen är förenligt med lagstiftningen i den anmodade staten b. Kommentar Verkställighet av beslag och husrannskan kan alltså vägras endast i begränsad omfattning jämfört med vad som gäller enligt konvention. Förhållande till svenska regler har fullt ut utnyttjat rätthjälpskonventions möjligheter till förbehåll vad gäller rättshjälp i form av husrannsakan och beslag. Det innebär att utöver de villkor som får ställas upp enligt artikel 51 ställer krav på att gärningen motsvarar brott enligt svensk lag och att den enligt svensk lag kan föranleda utlämning. De nämnda förbehållen återspeglas också i lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat som därför måste ändras. Frågan bör lämpligen behandlas i den pågående översynen av de svenska reglerna om internationell rättshjälp. Artikel 52 Artikel 52 reglerar vissa delgivningsfrågor. En Schengenstat får översända delgivningshandlingar direkt med post till personer som vistas i en annan Schengenstat (artikel 52.1). I princip gäller samma förfarande som när en framställning om inbördes rättshjälp avser en gärning som är straffbar enligt båda Schengenstaternas lagar och som beivras av administrativa myndigheter, vars beslut kan överklagas till domstol som är behörig att handlägga brottmål (artikel 52.4). Schengenstaterna får dock anlita varandras judiciella myndigheter för delgivning om personlig delgivning med den sökte begärs eller om mottagarens adress är okänd (artikel 52.5). Artikeln innehåller särskilda föreskrifter om översättning av den handling som skall delges för att säkerställa att den som söks för delgivning förstår innehållet i handlingen (artikel 52.2) och bestäm- melser om att den som postdelgivits en kallelse inte får straffas om han eller hon uteblir från sammanträdet (artikel 52.3). Förhållande till svenska regler Bestämmelserna om delgivning i stämmer väl överens med den svenska synen på delgivning över gränserna. I den svenska lagstiftningen bör tas in uttryckliga regler som återspeglar innehållet i artikel 52. Även den frågan bör lämpligen behandlas i den pågående översynen av de svenska reglerna om internationell rättshjälp. Artikel 53 medger att framställningar i ärenden om inbördes rättshjälp skickas direkt mellan de judiciella myndigheterna i kon- ventionsstaterna (artikel 53.1). Framställningar får emellertid även i fortsättningen skickas mellan Schengenstaternas justitieministerier eller nationella centrala myndigheter för (artikel 53.2).