prop · GL0314 · 1998-01-01 00:00:00 — Den lag avtalsparterna har valt för antingen hela eller delar av avtalet ersätter i princip även tvingande bestämmelser i den lag som i annat fall enligt artikel 4 skulle ha varit tillämplig på avtalet. Enligt punkt 2 är parternas avtalsfrihet inte begränsad till tidpunkten för avtalsslutet. Parterna kan när som helst komma överens om att avtalet skall regleras av en annan lag än den som förut var tillämplig antingen enligt ett tidigare avtal om tillämplig lag eller enligt konventionens subsidiära lagvalsregler. Av praktisk betydelse är att parterna vid rättegång i ett land kan komma överens om att det landets rättsordning skall tillämpas på avtalet. En ändring av vilken lag som skall vara tillämplig på avtalsförhållandet påverkar inte avtalets giltighet till formen enligt artikel 9. Inte heller kan en sådan ändring påverka tredje mans rättigheter i negativt hänseende. Som exempel kan nämnas följande situation. Om ett förmånstagarförordnande enligt den lag som ur- sprungligen gällde för ett försäkringsavtal ger förmånstagaren en oåter- kallelig rätt, kan denne inte bli berövad denna rätt genom att försäk- ringstagaren och försäkringsgivaren avtalar att en annan lag skall gälla för deras avtalsförhållande (se , International Formueret, 1987, s. 162 f.). I punkt 3 finns en viktig begränsning i partsautonomin. Beträffande avtal som saknar internationell karaktär på det sättet att alla relevanta omständigheter är knutna till ett och samma land får parterna inte avtala bort tvingande bestämmelser i det landets lag genom att välja en annan rättsordning. Den omständigheten att parterna i ett prorogationsavtal har valt att tvisten skall prövas av en domstol i ett främmande land torde därvid inte göra att avtalet får internationell karaktär. Parternas lagval skall dock åsidosättas endast i den omfattning som är nödvändigt för att iaktta de tvingande reglerna. Det kan således bli fråga om att använda två länders regler . Enligt punkt 4 skall frågor om lagvalsklausulens existens och giltighet avgöras enligt den rättsordning som är tillämplig enligt artiklarna 8, 9 eller 11, dvs. enligt samma lag som tillämpas i fråga om giltigheten av avtalets övriga klausuler. Artikel 4 Tillämplig lag i avsaknad av parternas lagval I denna artikel finns i punkterna 1, 2 och 5 konventionens allmänna reg- ler om vilken lag som är tillämplig när parterna inte har träffat något giltigt avtal härom. De allmänna reglerna avser i princip alla typer av avtal. I konventionen finns också särskilda regler om tillämplig lag för vissa typer av avtal, nämligen i denna artikel i punkt 3 om fast egendom och i punkt 4 om godstransporter, i artikel 5.3 om vissa konsumentavtal och i artikel 6.2 om anställningsavtal. Punkt 1 innehåller den grundläggande regeln om tillämplig lag i det fall parterna inte enligt artikel 3 har valt tillämplig lag för avtalet eller delar av det. Enligt denna regel skall lagen i det land till vilket avtalet har närmast anknytning vara tillämplig. Vid avgörande av vilket land avtalet har den närmaste anknytningen till utgår man från själva avtalet och dess innehåll. Man faller alltså inte i första hand tillbaka på sådana anknyt- ningsmoment som parternas hemvist eller avtalsorten. Ingen enskild an- knytning avgör ensam vilken lag som skall tillämpas, utan avtalet och de omständigheter som hänger samman med avtalet skall bedömas samlat. Normalt anses avtalet ha sin närmaste anknytning till något visst land, vars lag blir tillämplig på avtalet i dess helhet. Bestämmelsen öppnar dock möjlighet för att i undantagsfall tillämpa ett annat lands lag för en del av avtalet. Tillämpningsområdet för den undantagsregeln är snävare än för regeln i artikel 3.1 om parternas möjligheter att avtala om att en lag skall vara tillämplig för endast en del av avtalet. En förutsättning för att en annan lag skall få tillämpas för en del av avtalet är att den delen kan skiljas från avtalets övriga delar och att den har en närmare anknyt- ning till ett annat land. Olika rättsordningar kommer i detta fall att tillämpas på avtalet. Principen om närmaste anknytning preciseras genom ett antal presum- tionsregler i punkterna 2 4. Enligt punkt 2 gäller som huvudpresumtion att ett avtal anses ha sin närmaste anknytning till det land där den part som skall utföra den för avtalet karaktäristiska prestationen har sin vanliga vistelseort vid tiden för avtalets ingående. I fråga om bolag gäller presumtionen i stället bolagets centrala förvaltning. Om parten ingår avtalet som ett led i sin affärsverksamhet, gäller presumtionen lagen i det land där det huvud- sakliga verksamhetsstället ligger eller, om det är avtalat att prestationen skall fullgöras från ett annat verksamhetsställe, lagen i det land där det verksamhetsstället ligger. Konventionen definierar inte vad som menas med den för avtalet karaktäristiska prestationen. Den prestation vars fullgörande är avtalets egentliga syfte är i allmänhet något annat än en prestation i pengar. De flesta ömsesidiga avtal går ut på att en av parterna skall prestera något som inte består av pengar, medan motparten skall utge vederlag för prestationen i pengar. I dessa fall är den prestation som består i annat än pengar den för avtalet karaktäristiska prestationen. Om endast den ena partens prestation är yrkesmässig, är hans prestation i allmänhet den karaktäristiska för avtalet. För vissa typer av avtal kan det vara svårt att avgöra vad som är den för avtalet karaktäristiska prestationen. Det gäller t.ex. rena bytesavtal, avtal i vilka parterna på ömse sidor åtar sig att köpa varor av varandra eller växlingsavtal där båda parter presterar i pengar. Om det inte kan fastställas vilken som är den för avtalet karaktäristiska prestationen, kan presumtionsregeln inte användas (jfr punkt 5). Man får då falla tillbaka på den allmänna regeln i punkt 1. Presumtionsregeln skall inte heller användas om det med beaktande av samtliga omständigheter framgår att avtalet har en närmare anknytning till något annat land (punkt 5). I punkt 3 finns en särskild presumtionsregel för avtal som gäller rätt till fast egendom. Sådana avtal presumeras ha närmast anknytning till det land där den fasta egendomen är belägen. En särskild lagvalsregel vad avser ett sådant avtals giltighet till formen finns i artikel 9.6. Presumtionsregeln gäller förutom avtal om köp även hyra, pantsätt- ning, servitut och andra rättigheter i den fasta egendomen. Bestämmelsen omfattar däremot inte avtal om uppförande av eller reparation på en byggnad. Det beror på att sådana avtal inte berör själva rätten till den fasta egendomen. Presumtionsregeln skall inte användas, om det med beaktande av samtliga omständigheter framgår att avtalet har en närmare anknytning till något annat land. Ett exempel där presumtionen torde frångås är när två svenskar med hemvist i avtalar om att den ene skall hyra den andres feriehus i utlandet. Det torde då få anses att avtalet har sin närmaste anknytning till det land där båda avtalsparterna har sin vanliga vistelseort, dvs. Internationella godstransporter har ofta ingen särskild anknytning till transportörens hemvist. Konventionen innehåller därför i punkt 4 en särskild presumtionsregel för avtal om befordring av gods. Sådana avtal presumeras ha sin närmaste anknytning till det land där transportören vid tiden för avtalets ingående hade sitt huvudsakliga verksamhetsställe, förutsatt att lastningsstället, lossningsstället eller avsändarens huvudsak- liga verksamhetsställe också befinner sig i det landet. Om dessa krav inte uppfylls måste den allmänna regeln i punkt 1 om den närmaste anknyt- ningen användas när tillämplig lag skall bestämmas. Avtal om hyra av skepp, certepartier för en enda resa och andra avtal som har transport av gods som huvudsyfte är avsedda att betraktas som avtal om gods- transporter i bestämmelsens mening. Avtal om transport av passagerare regleras inte i denna presumtions- bestämmelse utan faller under den allmänna presumtionsregeln i punkt 2. Varken avtal om transport av gods eller motsvarande passageraravtal omfattas av de särskilda reglerna om konsumentavtal, jfr artikel 5.4. Det transporträttsliga området är till stor del konventionsreglerat. En- ligt artikel 21 har andra konventioner företräde framför Romkonven- tionen. Det innebär bl.a. att artikel 4.4 inte skall tillämpas om det finns andra lagvalsregler som bygger på en internationell konvention och som reglerar samma frågor. Enligt punkt 5 skall presumtionsregeln i punkt 2 inte tillämpas, om det inte kan avgöras vilken som är den för avtalet karaktäristiska presta- tionen. Exempel på sådana avtal har angetts i anslutning till punkt 2. Om man inte kan fastställa den för avtalet karaktäristiska prestationen, får man falla tillbaka på punkt 1 om den närmaste anknytningen. Presumtionerna i punkterna 2 4 skall som sagts inte heller tillämpas, om det framgår av de samlade omständigheterna att avtalet har sin närmaste anknytning till ett annat land än det som anvisas i presum- tionsreglerna. Artikel 5 Konsumentavtal I denna artikel finns särskilda regler för konsumentavtal som innebär att en konsument i vissa situationer skall skyddas av reglerna i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort. I artikel 9.5 finns särskilda lagvalsregler vad avser dessa avtals giltighet till formen. Artikel 5 omfattar de flesta, men inte alla, typer av konsumentavtal. De särskilda reglerna i artikeln gäller endast när avtalet har ingåtts under någon av de omständigheter som anges i punkt 2. Reglerna innebär dels att ett avtal om tillämplig lag inte medför att konsumenten berövas det skydd som tillkommer honom enligt tvingande bestämmelser i lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort, dels att lagen i det landet skall tillämpas när parterna inte har avtalat om vilken lag som skall vara tillämplig. I punkt 1 anges vilka konsumentavtal som omfattas av artikeln. Den är tillämplig vid avtal om leverans av varor eller utförande av tjänster åt en person (konsumenten) för ändamål som kan anses ligga utanför hans eller hennes affärsverksamhet eller yrkesverksamhet, samt vid avtal om kredit för sådana prestationer. Kredit för att betala för leverans av lösöre eller för en tjänst kan vara exempelvis en bankkredit som grundas på ett avtal mellan en bank och konsumenten eller en finansieringskredit som grundar sig på ett avtal mellan leverantören, konsumenten och en fristående finansiär. Det synes förutsättas att konsumentens motpart har ingått avtalet inom ramen för sin näringsverksamhet (se rapporten s. 23). Definitionen av vilka konsumentavtal som omfattas av artikeln ankny- ter till utformningen av behörighetsregeln i artikel 13 i Brysselkon- ventionen. Den innebär att en konsument alltid har rätt att få ett konsu- mentavtal prövat av en domstol i det land där han har sitt hemvist. För de konsumentavtal som enligt punkt 1 omfattas av artikeln finns i punkt 2 en bestämmelse som begränsar parternas möjlighet att träffa avtal om tillämplig lag. Begränsningen gäller emellertid bara om avtalet har ingåtts under någon av följande omständigheter (1 3). Avtalet har föregåtts av ett särskilt till konsumenten riktat anbud eller annonsering i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, och konsumenten har i det landet företagit de handlingar som var nöd- vändiga för avtalets ingående. Som exempel kan nämnas den situationen att en utländsk leverantör annonserar i svenska tidningar eller i en ut- ländsk tidning som är avsedd att distribueras i . Med en handling som är nödvändig för avtalets ingående menas t.ex. ett anbud från köparen eller en accept från köparen på säljarens anbud. Näringsidkaren eller hans representant har mottagit konsumentens beställning i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort. Denna situation föreligger t.ex. när konsumenten vänder sig till en utländsk näringsidkares filial eller agent i konsumentens hemland. Avtalet avser försäljning av varor och konsumenten har rest från det land där han är bosatt till ett annat land där han beställt varan. Konsu- mentens resa har arrangerats av säljaren i syfte att förmå konsumenten till köpet (jfr artikel 1.1 i direktivet för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler, hemförsäljningsdirektivet , 85/577/EEG). Det är inte nödvändigt att säljaren själv utför transporten utan den kan ombesörjas av någon annan efter avtal mellan säljare och transportör. Däremot faller inte resor som varken direkt eller indirekt är arrangerade av säljaren under artikelns tillämpningsområde. Om ett konsumentavtal har ingåtts under någon av de nämnda omstän- digheterna får alltså parternas lagval inte medföra att konsumenten be- rövas det skydd som tillkommer honom enligt tvingande bestämmelser i lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort. Bestämmelserna innebär inte något allmänt underkännande av parts- autonomin i konsumentavtal, inte ens när avtalet har ingåtts i någon av de tre nämnda situationerna. De innebär endast att parternas lagval inte får beröva konsumenten det skydd som tillkommer honom enligt lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort. Till en början tillerkänns lagvalet således full verkan såvitt gäller dispositiva bestämmelser. Dessutom får även tvingande bestämmelser åsidosättas, dock inte till konsumentens nackdel. Är på en viss punkt den bestämmelse som gäller enligt den av parterna valda lagen mer fördelaktig för konsumenten än motsvarande tvingande bestämmelse i lagen i det land där konsumenten har sin van- liga vistelseort, skall den valda lagens bestämmelse tillämpas. Det kan således bli tal om att bestämmelser i de två lagarna är tillämpliga sam- . Konsumenten kan då åberopa den för honom mest fördelaktiga bestämmelsen. Om ett konsumentavtal har träffats i någon annan situation än de tre nämnda, gäller parternas avtalsfrihet enligt artikel 3 även om det är fråga om ett konsumentavtal enligt definitionen i punkt 1. Parternas lagval kan dock komma att inskränkas av konsumentskyddsregler som tillämpas enligt artikel 7. Enligt punkt 3 skall lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort tillämpas, om parterna inte har avtalat om tillämplig lag. Det är inte någon presumtionsregel utan en kollisionsnorm som direkt ut- pekar den tillämpliga lagen. Regeln gäller dock bara om avtalet har ingåtts under de omständigheter som anges i punkt 2. I andra fall gäller de allmänna bestämmelserna i artikel 4. Vissa konsumentavtal undantas helt från tillämpningsområdet för artikel 5. Det gäller enligt punkt 4 dels transportavtal, dels avtal om tjänster som uteslutande skall presteras i ett annat land än det där konsu- menten har sin vanliga vistelseort. När det gäller transportavtal avses t.ex. köp av biljett hos en researrangör. Det har inte ansetts rimligt att researrangörer skall vara underkastade lagarna i alla länder där de säljer biljetter. När det gäller tjänsteprestationer avses bl.a. avtal om hyra av hotellrum. Även om dessa typer av avtal har ingåtts under de förut- sättningar som anges i punkt 2, gäller alltså de allmänna lagvalsreglerna i konventionens artikel 3 och artikel 4. Enligt punkt 5 skall dock artikel 5 tillämpas på vissa reseavtal. Bestäm- melsen gäller avtal som innebär att den ena parten för ett totalpris skall prestera en kombination av resa och inkvartering. De tjänster som avses är väsentligen de som omfattas av EG-direktivet 90/314/EEG om paket- resor, semesterpaket och andra researrangemang (jfr 2 § lagen 1992:1672 om paketresor). När det gäller dessa skall artikel 5 tillämpas oavsett om resan startar från det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort eller från något annat land. Artikel 6 Individuella anställningsavtal I denna artikel finns särskilda regler om tillämplig lag för individuella anställningsavtal. Bestämmelsen gäller inte uppdragsförhållanden såsom i fråga om kommissionärer eller handelsagenter. Enligt punkt 1 kan parternas val av tillämplig lag inte beröva den anställde det skydd han har enligt tvingande bestämmelser i den lag som skulle ha tillämpats om parterna inte hade avtalat om tillämplig lag. Vilken lag som skall tillämpas om parterna inte har valt lag anges i punkt 2. Fråga är om presumtionsregler, som får ge vika om det framgår av omständigheterna som helhet att avtalet har närmare anknytning till ett annat land. Enligt punkt a presumeras lagen i det land där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete vara tillämplig. Det gäller också om arbetstagaren tillfälligt utför arbete i ett annat land. Om arbetet i ett annat land pågår kan man anse att landet där arbetet vanligtvis utförs har skiftat, och anställningsavtalet skall då bedömas enligt lagen i det nya landet. Om arbetstagaren inte vanligtvis utför sitt arbete i ett bestämt land presumeras enligt punkt b anställningsavtalet lyda under lagen i det land där det verksamhetsställe genom vilket arbetstagaren anställdes är be- läget. Om det är en filial eller ett affärsställe som har anställt arbets- tagaren, är alltså lagen i det land där filialen eller affärsstället ligger tillämplig. Presumtionerna i punkterna a och b gäller som sagt inte om det av de samlade omständigheterna framgår att avtalet har närmare anknytning till ett annat land. I så fall skall det landets lag tillämpas. Om en arbetstagare arbetar vid ett dotterbolag i ett annat land, är det ofta moderbolagets land som styr lagvalet även om det är en långvarig anställning, allt enligt principen om den närmaste anknytningen. Artikel 7 Internationellt tvingande regler Denna artikel behandlar en särskild grupp av tvingande bestämmelser, nämligen bestämmelser som är avsedda att alltid eller i vissa situationer bli tillämpade, oavsett vilken rättsordning som i övrigt är tillämplig på rättsförhållandet. För denna typ av rättsregler används uttrycket interna- tionellt tvingande bestämmelser. Det rör sig om en klart mindre grupp av tvingande regler än de som avses i artiklarna 3.3, 5.2 och 6.1. En bestämmelses internationellt tvingande karaktär bestäms inte av konventionen utan av vad som följer av rättsregler och rättspraxis i lag- landet. Det kan vara både offentligrättsliga och privaträttsliga regler. En regel kan vara internationellt tvingande i vissa men inte i andra situa- tioner. Angående svensk rätts syn på saken, se särskilt avsnitt 5.4 om handelsagenter. Enligt punkt 1 får domstolen, oavsett vilken lag som enligt konven- tionens bestämmelser skall vara avtalsstatut för avtalet, beakta tvingande regler i ett annat lands lag som förhållandet har nära anknytning till, om dessa regler enligt det andra landets lag skall tillämpas utan hänsyn till vilket lands lag som i övrigt skall tillämpas på avtalet (internationellt tvingande regler). Vid bedömningen av om de internationellt tvingande reglerna bör ges verkan skall det tas hänsyn till deras art och syfte och till följderna av att de tillämpas eller inte tillämpas. Bestämmelsen i punkt 1 är fakultativ. Domstolarna ges möjlighet, men har inte skyldighet, att beakta internationellt tvingande bestämmelser i en annan rättsordning än den som är avtalsstatut. Situationen skall ha nära anknytning till det andra landet. Nära anknyt- ning kan avtalet ha till det land där avtalet skall uppfyllas eller till det land där en av parterna har sitt hemvist eller säte. Om den ena partens lag skall tillämpas för att denne skall utföra den karaktäristiska prestationen, kan avtalet ha sådan nära anknytning till den andra partens lag som avses här. I bestämmelsen sägs närmare bestämt att det andra landets tvingande bestämmelser får tillerkännas verkan ( effect may be given ). Med detta uttryck torde menas att bestämmelserna inte behöver tillämpas fullt utan kan ges endast viss verkan, t.ex. ogiltighetsverkan. Enligt artikel 22 kan medlemsstaterna reservera sig mot bestämmelsen i första stycket. I avsnitt 5.2 har föreslagits att inte skall utnyttja denna möjlighet. Enligt punkt 2 kan domstolarna tillämpa internationellt tvingande reg- ler i domstolslandets egen lag. Artikel 8 Materiell giltighet Denna artikel innehåller regler om vilken lag som skall tillämpas vid bedömningen av avtals materiella giltighet. Enligt punkt 1 skall frågan om ett avtals, eller en avtalsbestämmelses, existens och giltighet avgöras enligt den lag som enligt konventionen skulle tillämpas om avtalet eller avtalsbestämmelsen vore gällande. Det är således avtalsstatutet som skall tillämpas vid prövningen av frågan om avtalet är bindande och frågan om avtalet eller en bestämmelse i avtalet saknar giltighet på grund av exem- pelvis omständigheter vid dess tillkomst. Om ett avtal är ogiltigt enligt avtalsstatutet skall också verkan av denna ogiltighet bedömas enligt avtalsstatutet, jfr artikel 10.1 e. Avtalsstatutet skall också tillämpas vid bedömningen av om ett avtal mellan parterna om tillämplig lag existerar och är giltigt, se artikel 3.4. I punkt 2 finns en särskild regel om tillämplig lag vid bedömningen av frågan om en part skall anses bunden av ett avtal. Enligt denna regel får en part åberopa lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort för att visa att han inte har samtyckt till att ingå ett avtal eller en del av ett avtal, om det av omständigheterna framgår att det inte vore rimligt att be- stämma verkan av hans beteende enligt avtalsstatutet. Regeln gäller både anbudsgivare och anbudsmottagare. Som lagen i det land där en part har sin vanliga vistelseort får, beträffande juridiska personer och närings- idkare, anses den rättsordning som utpekas av presumtionsregeln i artikel 4.2. Regeln i punkt 2 torde i första hand avse verkan av en parts passivitet. Vid bedömningen av om det är orimligt att tillämpa avtalsstatutet kan hänsyn tas till parternas erfarenhet av internationella förhandlingar, parternas tidigare affärsförbindelser och den sedvänja de då har följt. Regeln kan bara åberopas i negativ riktning och leda till att en part som skulle blivit bunden vid avtalet enligt avtalsstatutet inte blir bunden. Den kan alltså inte åberopas till stöd för att ett avtal skall anses ingånget, om avtalet inte anses ingånget enligt avtalsstatutet. Artikel 9 Giltighet till formen Denna artikel gäller avtals giltighet till formen. Enligt punkt 1 är ett avtal som har ingåtts mellan personer som befinner sig i samma land giltigt med hänsyn till formen, om det uppfyller antingen formkraven i lagen på avtalsorten eller formkraven enligt avtalsstatutet. Det räcker alltså att avtalet uppfyller formföreskrifterna i en av dessa lagar. Om parterna befinner sig i skilda länder räcker det enligt punkt 2 att avtalet uppfyller formkraven enligt lagen i något av dessa två länder eller enligt avtalsstatutet. Om avtalet i någon av dessa situationer har ingåtts av en representant, är det enligt punkt 3 var denne befinner sig vid avtalets ingående som är avgörande vid tillämpning av punkterna 1 och 2. Beträffande ensidiga viljeförklaringar gäller enligt punkt 4 att det räcker att formkraven antingen i lagen i det land där viljeförklaringen avges eller i avtalsstatutet är uppfyllda. Två typer av avtal undantas från de beskrivna reglerna för avtals giltighet till formen. Enligt punkt 5 undantas sådana konsumentavtal som avses i artikel 5.2. Dessa avtals giltighet till formen regleras uteslutande av lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort. Enligt punkt 6 undantas avtal som rör rätt till fast egendom. Undan- taget gäller om tvingande bestämmelser rörande formkrav enligt lagen i det land där den fasta egendomen är belägen skall tillämpas oavsett i vilket land som avtalet har ingåtts och oavsett vilken lag som i övrigt gäller för avtalet. Bestämmelsen gäller inte bara köp av fast egendom utan också nyttjanderätt. Lagvalsreglerna i denna artikel gäller också frågan om tillämplig lag vid bedömningen av om en med avtalet förenad lagvalsklausul är giltig till formen, jfr artikel 3.4. Enligt artikel 3.2 andra meningen gäller särskilda regler för lagvalsklausuler som ingås i efterhand.