prop · GL03113 · 1998-01-01 00:00:00 — 5.2.2 Äldre i arbetslivet Äldres rätt att vara kvar i arbetslivet Enligt nuvarande regler i lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS) har en arbetstagare rätt att stanna kvar i sin anställning till fyllda med bibehållet skydd mot uppsägning utan saklig grund. Bestämmelsen är dock dispositiv, varför det står arbetsmarknadens parter fritt att träffa kollektivavtal om avgångsskyldighet vid en tidigare eller en senare tid- punkt. Individuella avtal kan också ingås om fortsatt arbete efter den ge- nom kollektivavtal eller lag bestämda tidpunkten för avgångsskyldig- hetens inträde. Flertalet arbetstagare på den svenska arbetsmarknaden den offentliga såväl som den privata är på grund av bestämmelser i kollektivavtal avgångsskyldiga , i regel vid . En del yrkeskategorier är t.o.m. avgångsskyldiga tidigare än . Detta gäller bl.a. flygledare, militär personal och brandmän samt utövare av en del konstnärliga yrken. Särskilda arbetsmarknadspolitiska åtgärder för de äldre riktar sig ofta till personer , men de äldre arbetslösa har givetvis tillgång till alla övriga åtgärder som inte är åldersbegränsade. Några arbetsmark- nadspolitiska åtgärder riktade till personer som fyllt finns inte. De allra flesta lämnar numera arbetslivet . Andelen äldre som deltar i arbetslivet har minskat kraftigt under 1900- talet. var av männen i åldersgruppen 65 yr- kesverksamma, men hade den relativa andelen sjunkit till . De äldre kvinnornas deltagande i arbetslivet minskade från till . De flesta äldre arbetar få timmar, nästan hälften . Det rör sig till övervägande del om företa- gare av vilka en stor del arbetar inom jordbruket. Den låga andelen äldre i arbetslivet motsvaras av en växande benägenhet att lämna arbetslivet . förvärvsarbetade av männen året innan de fyllde mot av kvinnorna. hade motsvarande andel bland männen sjunkit till och bland kvinnorna ökat till . var andelen för männen inte högre än och kvinnornas andel hade sjunkit till . De allra flesta lämnar alltså numera arbetslivet . Det finns flera orsaker till den ökande förtidiga avgången från arbets- livet. I många fall kan det röra sig om utslitning genom ett alltför påfres- tande arbete. I andra fall är orsaken brist på arbete. Att lämna arbets- marknaden med förtidspension eller avgångsvederlag framstår som ett bättre alternativ än att gå arbetslös. Många äldre kan också känna sig tvingade att gå för att de yngre skall kunna behålla jobbet. Inte sällan är den förtidiga avgången förenad med villkor som gör att den framstår som förmånlig för den enskilde. Slutligen kan man helt enkelt tycka att man gjort sitt och utnyttja de möjligheter som företagets eller organisa- tionens villkor och en eventuell egen pensionsförsäkring ger. 5.2.3 De äldre och ekonomin De äldre har fått det bättre ekonomiskt som grupp Som grupp betraktad har de äldre fått det avsevärt mycket bättre ekono- miskt under . Denna utveckling beror i huvudsak på ATP-systemets successiva framväxt. Det finns bland dagens pensionärer fler än tidigare som har en hög ATP och antalet pensionärer med enbart grundpension (folkpension och pensionstillskott) har minskat. Enligt beräkningar (Pensionärerna och den ekonomiska krisen, , Nr.1, 1996) förbättrades den genomsnittliga reala standarden för gruppen pensionärshushåll 1993, medan ökningen för den övriga befolkningen stannade vid . Härefter fram har pensionärsgruppens ekonomiska standard varit i stort sett oförändrad. För den övriga befolkningen har den disponibla inkomsten justerat för försörjningsbörda sjunkit . Pensionärsgruppens ekonomiska standard har därigenom stigit från av genomsnittet för hushållen i aktiv ålder till (prop. 1997/98:1). Den positiva utvecklingen illustreras också av att nästan hälften av ensamstående kvinnliga ålderspensionärer hade inkomster under socialbidragsnormen. Många äldre har förmögenheter i form av fastigheter eller kapital. Det genomsnittliga förmögenhetsinnehavet bland pensionärerna beräknades uppgå till . Även bland de ensamstående kvin- norna med enbart grundpension hade hälften likvida tillgångar på mer än (Pensionärerna och den ekonomiska krisen, Välfärdspro- jektet , Nr1, 1996). Men enskilda pensionärer har fått minskade inkomster Den gynnsamma ekonomiska utvecklingen för de äldre som grupp måste klart skiljas från inkomstutvecklingen för den enskilde pensionären. Gruppens goda utveckling beror på att nya pensionärer med bättre pen- sionsförmåner successivt ersätter äldre avlidna pensionärer med låga pensioner. Men man lever som individ, inte som grupp, och för den en- skilde pensionären har inkomsterna i allmänhet minskat. Enligt beräk- ningar som utförts av uppskattas de reala pensionsinkomsterna för den enskilde pensionären minska med i genomsnitt 1998. Detta kan jämföras med att inkomsterna för de i yrkesaktiv ålder beräknas minska med (, PM 1997-12- 05). Minskningen av pensionsinkomsterna beror bl.a. på att basbeloppet reducerats och att reglerna för att räkna upp detta med hänsyn till prisutvecklingen justerats. Genom olika förändringar i grundpension och bostadsbidrag har dock effekten för de sämst ställda pensionärerna begränsats. Enligt beräkningar från uppgick stan- dardminskningen för pensionärerna med lägst ekonomisk standard (dvs. de som endast har grundpension och är berättigade till bostadstillägg) till 97 (, PM ). Regeringen kommer i vårpropositionen att föreslå att reduktionen av basbeloppet minskas till för att därefter tas bort helt. kommer även basbeloppet att räknas upp fullt ut m.h.t. prisutvecklingen. höjdes kompensations- graden i bostadstilläggen från till . Ökade avgifter har också bidragit till att försämra pensionärernas ekonomiska situation Även utvecklingen av avgifterna för den kommunala och landstings- kommunala vården och omsorgen har bidragit till att försämra de en- skilda pensionärernas ekonomiska situation . Enligt en undersökning, som gjort, hade hälften av pensionärerna årliga utgifter för hälso- och sjukvård överstigande (Pensionärernas kostnader för äldreomsorg och hälso- och sjukvård, So- cialstyrelsen, Äldreuppdraget 1997:8). angav att deras kost- nader överstigit . Kostnaderna begränsades av högkostnads- skyddet för läkarbesök och läkemedel och mycket få hade kostnader . Många pensionärer hade dock höga utgifter för tandvård i vissa fall överstigande . Ett mindre antal pensionärer hade vidare utgifter för hjälpmedel och förbrukningsartiklar som tidigare tillhandahållits gratis. Dessa utgifter uppgick dock vanligen inte till några större belopp. Medianutgiften för hemtjänst uppgick till för ensamstående pensionärer och för par. De flesta kommuner har avgifter som är relaterade till pensionärens inkomst. Pensionärer, som har hemtjänst, har lägre inkomster än genomsnittet för pensionärshushållen. Detta sammanhänger dels med åldersfördelningen, dels med skillnader i hälsa och funktionsförmåga beroende på social bakgrund. Som genomsnitt betalade pensionärerna med hemtjänst 4 av inkomsten i avgift för denna. Variationerna är dock stora beroende på hemkommun. Endast en liten del av de äldre () hade enligt uppskattning sammanlagda utgifter för hemtjänst, öppen hälso- och sjukvård och läkemedel som översteg . Flertalet av dessa hade relativt höga inkomster. De sämst ställda pensionärernas utgifter för vård och omsorg begränsas av att de flesta kommuner fastställt ett förbehållsbelopp. Detta har dock minskat något . har många pensionärer endast grundpension Spridningen i inkomster bland de äldre är något mindre än i den övriga delen av befolkningen. Till skillnaderna i inkomst kommer dock även betydande skillnader i förmögenhet i form av kapital, fastighetsinnehav, m.m. Genom att ATP och avtalspensioner är beroende av tidigare in- komster återspeglar inkomstskillnaderna bland äldre de skillnader som rådde innan man blev pensionär. ATP-systemet har heller ännu inte fått fullt genomslag i alla pensionärsgrupper. var av ålderspensionärerna berättigade till pensionstillskott beroende på att de saknade eller hade för låg ATP-pension. Som en följd av ATP-syste- mets successiva införande och skillnaderna i tidigare inkomster har yngre pensionärer högre inkomster än äldre och män högre än kvinnor. De pensionärer som har lägst ekonomisk standard är de som endast har grundpension och som, genom att de saknar annan inkomstkälla eller förmögenhet, är berättigade till bostadstillägg. Denna grupp utgjorde av samtliga ålderspensionärer. av dessa pensionärer var ensamstående kvinnor och majoriteten av dessa () var eller äldre. var deras genomsnittliga inkomst , vilket kan jämföras med medelinkomsten för samtliga ålderspensionärer som (justerat för försörjningsbörda) uppgick till . Av pensionärerna med enbart grundpension hade inkomster under norm för socialbidrag, jämfört för samtliga ålderspensionärer. Andelen socialbidragstagare av samtliga ålderspensionärer var betydligt lägre, cirka en procent. En viss ökning kan dock noteras. Bland dessa nytillkomna bidragshushåll finns relativt många äldre invandrare som enligt nya regler i vissa fall inte är berättigade till ålderspension i . 5.2.4 Äldres boende Äldres boendeförhållanden avviker numera inte påtagligt från befolkningens i stort Äldres boendeförhållanden avviker inte påtagligt från befolkningens i stort. Det har inte alltid varit så och är det heller inte i många andra län- der. saknade var tionde pensionär egen bostad och bodde hos t.ex. släktingar eller tidigare arbetsgivare. Äldre bodde då också ofta omodernt, trångt och med låg boendestandard. är det svårt att finna äldre som bor omodernt eller trångt. Senaste uppgifterna från folk- och bostadsräkningarna (1990) visar att knappt en procent är trångbodda och att saknar dusch/bad. Äldres boendestandard kan dock vara låg i andra avseenden, bl.a. genom bristande tillgänglighet i den yttre miljön. En fjärdedel av de äldre bor en eller flera trappor upp utan hiss och åtta av tio kan inte utan hjälp nå sin bostad med rullstol. uppgick andelen ensamboende äldre till . Ensamboendet är vanligare bland äldre kvinnor än män beroende på att kvinnorna lever och att de ofta är yngre än männen i äktenskapen. av kvinnorna och av männen bor ensamma det sista levnadsåret. Sammanboende mellan generatio- nerna har blivit mycket ovanligt i och bara ett par procent bor tillsammans med sina barn. Boendestandarden i de särskilda boendeformerna har höjts väsentligt, men brister kvarstår Totalt bor av ålderspensionärerna i någon särskild boendeform, dvs. det som tidigare benämnts , ålderdomshem eller sjukhem, och andelen ökar med stigande ålder. I åldern 80 bor av männen och av kvinnorna i ett särskilt boende och i åldrarna är andelarna respektive . Omkring en tredjedel av de äldre i särskilt boende är män och de är som genomsnitt betydligt yngre än kvinnorna. Medelåldern stiger dock för både kvinnor och män. har det skett en väsentlig höjning av boendestandarden i de särskilda boendeformerna, men brister kvarstår. saknade av de boende egen toalett, saknade egen dusch/bad och delade rum med annan än make/maka. Variationerna var stora mellan olika kommuner. I flera kommuner hade till exempel samtliga äldre i särskilt boende egen toalett, men i en kommun saknade mer än tre fjärdedelar av de boende en sådan. 5.2.5 Närstående och sociala relationer Äldre har fler anhöriga och närstående än tidigare kring äldre har stärkts . var relativt sett färre äldre gifta och betydligt fler i befolk- ningen förblev ogifta. har betydligt fler äldre än tidigare barn och syskon som är i livet. Cirka 15 av de nyblivna pensio- närerna har till och med minst en av föräldrarna kvar. När de stora barnkullarna blir pensionärer kommer denna utveckling att ytterligare accentueras. Den ökade medellivslängden gör också att tre, fyra och t.o.m. femgenerationsfamiljer blir allt vanligare. Detta motverkas dock i viss mån av att kvinnor numera får sitt första barn senare i livet. Härtill kommer effekten av de nya familjemönstren med ett ökat antal livspartners, som kan innebära ett ännu mer utvidgat familjenätverk. Barnen bor oftast ganska nära och umgänget är relativt stort mellan generationerna Studier har visat att många äldre har ett eller flera barn boende inom ganska kort geografiskt avstånd eller mycket nära. En tiondel av de äldre har sina barn i grannskapet och de flesta har dem på högst avstånd (SOU1997:10).Inte heller äldre i glesbygd har sitt närmaste barn så mycket längre bort än andra äldre. Jämfört med uppgifter (Åldringsvårdsutredning SOU 1956:1), då äldres avstånd till sina barn blev noggrant kartlagda, har inte avstånden ökat märkbart. Umgänget är relativt stort mellan generationerna. Jämförbara uppgifter och framåt visar att de personliga kontakterna ökat i omfattning, bl.a. på grund av förbättrade kommunikationer och ny teknik. En av allt att döma minskande andel äldre är socialt isolerad, av samtliga personer i gruppen 65 (SCB 1993). Tvärsnittsundersökningar visar att många äldre har omfattande kontakter med vänner och grannar och är aktiva i föreningar, studiecirklar, osv. är det viktigt att observera att de som blir mycket gamla ofta förlorar många av dessa kontaktpunkter. De flesta bor nära där de växt upp Tidigare studier har visat att infödda svenskar i allmänhet inte bor så långt i från sin uppväxtort. Vid granskning av äldres nuvarande situation framträder ungefär samma mönster. Tre av tio i åldrarna 65 bor kvar på uppväxtorten, nästan hälften bor högst någon mil därifrån och två tredjedelar inom högst från sin uppväxtort. Äldre flyttar relativt sällan och de flesta blir kvar på den ort där de pensionerades. De flesta flyttningar är korta inom kommungränsen och i de högsta åldrarna är flyttningar mycket ovanliga. Äldre personer bor alltså ofta i sina bostäder. Det innebär att många äldre har jämnåriga omkring sig, vilket borde gynna kontakten med grannar. Uppgifter i flera olika undersökningar tyder dock på att många äldre enbart har ytliga grannkontakter. Grannkontakterna förefal- ler inte ha ändrats nämnvärt då många äldre fortfarande bodde på landsbygden. Äldre i är inte mer ensamma och isolerade än andra En av de vanligaste föreställningarna om äldre handlar om den utbredda ensamheten. Ett problem i sammanhanget är dock att det är ganska oklart vad som skall menas med ensamhet. Att vara socialt isolerad, dvs. att ha få sociala kontakter, behöver inte nödvändigtvis betyda att man känner sig ensam. Omvänt är det fullt möjligt att uppleva en inre ensamhet, trots att man umgås med många människor. Studier av ensamhet bortser ofta från dessa skillnader och resultaten blir därmed svåra att tolka. I en svensk studie (Tornstam 1988) fann man att en fjärdedel av de ensamstå- ende i åldersgruppen 70 ofta upplevde ensamhet. Bland de yngre äldre (60 ) var andelen något lägre men bland de yngre medelålders (30 ) fanns lika många som kände sig ensamma. Bland gifta/samboende fanns inga statistiskt säkra åldersskillnader. I nästan alla studier rapporterar kvinnor högre grad av ensamhet jämfört med män, vilket möjligen kan bero på att kvinnorna har högre förväntningar på sociala kontakter. Bland ensamstående skiljer sig inte mäns och kvinnors ensamhetsupplevelser nämnvärt. Men bland gifta/samboende har kvinnorna större upplevelse av ensamhet än männen. Den upplevda ensamheten kan ha mycket liten koppling till de faktiska kontakterna. En europeisk jämförelse (Äldre och äldreomsorg i och , Ädel-utvärderingen 93:4) visade att i omkring en tredjedel av de äldre () träffar familjen och nästan tvåtredjedelar minst en gång . I är de dagliga kontak- terna betydligt högre. I och träffar tvåtredjedelar fa- miljen . Men i de länder där familjekontakten är tätast, är para- doxalt nog också upplevelsen av ensamhet störst. av de äldre i känner sig ofta ensamma jämfört med i . 5.2.6 Hälsa och funktionsförmåga hos äldre Vi lever men antalet år med svår ohälsa har inte ökat En nyfödd flicka i hade en förväntad återstående livs- längd på och en nyfödd pojke . Till skillnad från tidigare ökar nu männens livslängd snabbare än kvinnornas. Jämfört med mitten av lever de svenska männen omkring och kvinnorna omkring längre. Huvuddelen av denna ökning avser förväntad livslängd efter . En viktig fråga när det gäller att bedöma utvecklingen av de äldres be- hov av vård och omsorg är om de nytillkomna levnadsåren avser år av hälsa eller ohälsa. Utgående från data från un- dersökningar av levnadsförhållanden () har ett hälsoindex konstrue- rats, som anger fördelningen av ohälsa på fyra olika hälsonivåer: svår ohälsa, måttligt svår ohälsa, lätt ohälsa och full hälsa. Med hjälp av detta index kan man beräkna det förväntade antalet levnadsår på resp. hälso- nivå. En sådan beräkning visar att det förväntade antalet levnadsår med svår ohälsa minskat något för såväl män som kvinnor . Men det har också skett en minskning av antalet år med full hälsa. De levnadsår, som tillkommit , har i huvudsak gällt år med lätt ohälsa. De flesta äldre upplever sig ha god hälsa, men betydligt färre är fria från långvarig sjukdom De flesta äldre i är relativt friska ända upp i hög ålder. En av So- cialstyrelsen utförd undersökning avseende hemmaboende äldre (Ädel-utvärderingen, 1996:6) visade att uppfattade sitt hälsotillstånd som mycket gott eller ganska gott. Andelen som ansåg att deras hälsa var mycket god sjönk med växande ålder, men anmärkningsvärt är att även i gruppen var det som skattade sitt hälsotillstånd som ganska eller mycket dåligt. Den bästa hälsan rapporterades av gifta eller samboende personer. Änkor och änklingar hade bättre hälsa än frånskilda. Det har även betydelse var man bor och den sämsta hälsan rapporterades av personer i ren glesbygd. Betydligt färre än de som anser sig ha god hälsa är fria från långvarig sjukdom. Förekomsten av minst en långvarig sjukdom ökar starkt med åldern. Enligt SCB:s ULF-undersökning har i åldersgruppen 65 minst en långvarig sjukdom. I gruppen 75 har andelen ökat till . Kvinnor rapporterar långvarig sjukdom i något högre utsträckning än män. Klasskillnaderna när det gäller sjuklighet är fortfarande tydliga i Sve- rige och de tenderar att växa med ökande ålder. Undersökningen av de allra äldstas levnadsförhållanden (SWEOLD) visar att det är dubbelt så vanligt bland f.d. arbetare än bland f.d. tjänstemän att själv uppfatta sin hälsa som dålig. Betydligt fler i den förra gruppen har också nedsatt funktionsförmåga i olika avseenden, syn och hörselproblem mm (, Ädel-utvärderingen 1996:6). Det finns även ett klart samband mellan taxerad inkomst och hälsotillstånd, också bland de allra äldsta. Hjärt- och kärlsjukdomar, psykiska sjukdomar och demenssjukdom är de vanligaste sjukdomarna Hjärt- och kärlsjukdomar är de vanligaste långvariga sjukdomarna när man uppnått pensionsåldern, både bland män och kvinnor. I Socialstyrel- sens ovan nämnda studie redovisas symptom och besvär hos personer . De vanligaste problemen är trötthet närmast följt av ont i benen, ledbesvär, ryggont och gång- problem. Vissa av dessa besvär innebär inskränkningar i rörlighet och förflyttning. Kvinnor i alla åldrar har psykiska besvär som bl.a. ängslan, oro och ångest i betydligt större omfattning än män, så också bland äldre. Högst självmordstal har gruppen män . Många äldre i lider av psykisk sjukdom. Enligt data från svenska studier med diagnoser enligt psykiatriska klassifikationssystem uppskattas att 150 000 äldre har depression, 100 000 ångesttillstånd och 100 000 psykotiska tillstånd. Utöver dessa finns det ett stort antal som inte uppfyller kriterierna för psykisk sjukdom men som ändå är i stort behov av stöd och behandling. Inom ramen för Äldreuppdraget har Soci- alstyrelsen sammanställt en rapport om psykisk sjukdom hos äldre (Äldreuppdraget 97:9). Enligt rapporten är de flesta äldre med psykisk sjukdom odiagnosticerade och obehandlade. Om de är behandlade så är behandlingen ofta inadekvat. Psykisk sjukdom är till största delen behandlingsbar med stödsamtal, psykoterapi och psykofarmaka. Behandlingen är inte dyrbar med den fordrar en kunskap om äldres speciella behov. Trots att detta är ett folk- hälsoproblem till sin kvantitet är området mycket eftersatt. Det saknas grundläggande kunskaper om psykisk sjukdom hos äldre hos stora delar av vård- och omsorgssystemet. I vissa fall saknas resurser och på många håll i saknas en naturlig hemvist för äldre med psykisk sjukdom. Andra områden som pekar på i sin rapport är bristen på kunskapsöverföring mellan olika grupper, otillräcklig dokumentation och avsaknaden av vårdprogram. Risken för äldre att drabbas av demenssjukdom är starkt relaterat till stigande ålder. I takt med att allt fler numera lever ökar antalet drabbade. fanns det cirka 100 000 personer med måttlig svår demens, motsvarande av ålderspensionärerna (). beräknas antalet (vid oförändrad åldersrelaterad prevalens) ha ökat till cirka 121 000 och till cirka 134 000. Detta motsvarar i båda fallen av de som är . Nedsatt funktionsförmåga och rörelsehinder har blivit något mindre vanligt bland yngre äldre Behovet av vård och omsorg hos de äldre beror i hög grad på funktions- förmågan. Många äldre har funktionella begränsningar trots att de inte har någon sjukdom eller betraktar sig som sjuka. Nedsatt funktionsför- måga och rörelsehinder förefaller att ha blivit något mindre vanliga i åldersgruppen 75 . Rörelseförmågan har också förbättrats bland män i åldersgruppen . En rapport från (Ädel-utvärderingen 1996:6) visade att av samtliga personer hade någon begränsning när det gällde dagliga aktiviteter (ADL Activities of ), som att kunna stiga upp och gå till sängs, att klä sig själv, att gå på toaletten och tvätta sig själv. Andelen växer, som man kan vänta, med stigande ålder och är något högre för kvinnor än för män. Det vanligaste bekymret var att man inte klarade att bada eller duscha. Att behöva hjälp med att klara det dagliga livet om man bor hemma, t.ex. handla och laga mat, städa och tvätta är vanligt i den äldsta ålders- gruppen, men ej så allmänt förekommande bland de yngre. Bland kvin- norna hade mer än tvåtredjedelar i åldersgruppen behov av hjälp i något av dessa avseenden, vilket kan jämföras med mindre än en fjärdedel bland dem i åldersgruppen 75 . Motsvarande andel bland männen var tre fjärdedelar resp. en tredjedel. Nedsatt rörlighet var också avsevärt mycket vanligare bland de äldsta hälften av de äldsta kvinnorna och fyra av tio av de äldsta männen kunde inte gå i trappor. 5.3 Utveckling av vård och omsorg 5.3.1 Hjälp i hemmet och särskilda boendeformer Ålderdomshemmet var för många det enda alternativet Institutionsboende i form av ålderdomshem och långtidssjukvård ut- gjorde den huvudsakliga formen för äldreomsorg i . långt in placerades äldre människor på ett ålderdomshem, när hjälpbehoven förändrades från praktiska vardagssysslor till mer omfattande behov av personlig omvårdnad. Ofta var omoderna bostäder med dålig standard och tillgänglighet en starkt bidragande orsak till flyttning. Ålderdomshemmen var dock sällan anpassade för att klara omsorgen om människor med stora funktionshinder eller svåra sjukdomstillstånd. Ytterligare en flyttning till långtidssjukvården blev därför ofta nöd- vändig. Moderna äldrebostäder växte fram och många omoderna ålderdomshem har byggts om för att tillgodose kraven på tillgänglighet och god arbetsmiljö. tillkom gruppbostaden som en småskalig boendeform särskilt anpassad för per- soner med åldersdemens. Ädel-reformen innebar att kommunerna över- tog cirka 31 000 sjukhemsplatser från landstingen. Dessa platser utgör tillsammans med gruppbostäder mm och de tidigare kommunala äldreboendeformerna särskilda boendeformer för service och vård enligt 20 § socialtjänstlagen (1980:620). en snabb utbyggnad av den sociala Hemhjälpsverksamhet för äldre startade i frivilliga former . hade av ålderspensionärerna eller 5 000 personer hemhjälp. uppgick andelen som hade hjälp till . Hjälpinsatser i det egna hemmet byggdes ut kraftigt och andelen av den äldre befolkningen som fick hjälp ökade fram till början av 1980- talet.