prop · GL03104 · 1998-01-01 00:00:00 — Vidare rekommenderades bl.a. att skäl för beslut att meddela restriktioner skall anges skriftligen och att den misstänkte skall få del av dessa skäl om inte brottsutredningens behov dikterar annorlunda. I rapporten anfördes också att utbudet av aktiviteter för de intagna hade ökat men att förbättringarna inte var tillräckliga. Regeringen har , 1989 och 1994, givit i uppdrag att i samråd med Riksåklagaren, , Krimi- nalvårdsstyrelsen och utvärdera häktningsreform. Den senare utvärderingen bygger på statistiska upp- gifter och resultatet av enkätundersökningar. I den rapport som överlämnade till regeringen (1995:2) behandlas även frågor om häktningsgrunder och restriktioner, men inga förslag till författningsändringar lämnades i dessa delar. De förslag till författningsändringar om bl.a. vissa frister för domstols prövning av frihetsberövande som lämnades rapport har lett till lagstiftning (prop. 1995/96:21, bet. 1995/96:JuU9, rskr. 1995/96:58, SFS 1995:1310). I propositionen uttalade regeringen att reformen, med mer flexibla frister för att ge ökad tid för brottsutredningar före häktnings- förhandling och därmed ett så bra underlag som möjligt, rent allmänt borde leda till ett lägre antal häktningar och till att färre häktade åläggs restriktioner (a. prop. s. 15). har utvärderat denna reform och redovisat resultatet i rapporten häktning (DV rapport 1997:6). Enligt rapporten uppges från åklagarhåll att tidsutrymmet numera medger att ett bättre utredningsunderlag kan tas fram redan på anhållandestadiet och att häktning i vissa fall kan undvikas genom att kollusionsfaran undanröjs medan den misstänkte är anhållen. Rapporten behandlas ytterligare i avsnitt 7.1. gav regeringen i uppdrag att bl.a. redovisa vilka åtgärder som styrelsen avser att vidta inom nuvarande regelsystem för att skapa ett bättre innehåll i häktesverksamheten. I uppdraget ingick att särskilt redovisa hur åtgärderna kommer att ge ökade möjligheter till gemensam vistelse och meningsfulla aktiviteter för de intagna samt hur besöksverksamheten vid häktena skall främjas. Uppdraget redovisades i en slutrapport (Häktesuppdraget 1995/96). färdigställdes promemorian Restriktioner för häktade (Ds 1996:46). 5 Gällande ordning 5.1 regler om häktning och restriktioner 5.1.1 Förutsättningar för häktning Förutsättningarna för att häkta en person som är misstänkt för brott är reglerade i 24 kap. . Av 24 kap. 1 § första stycket framgår dels det normala beviskravet att det skall föreligga sannolika skäl för misstanke om brottslig gärning, dels att det skall vara fråga om ett brott för vilket det är föreskrivet fängelsestraff eller däröver, och dels att någon av de s.k. särskilda häktningsgrunderna flykt-, kollusions- och recidivfara skall föreligga. Kollusionsfara innebär att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar brottsutredningen. Kollusionsfaran skall avse det brott som den misstänkte själv misstänks för. När det gäller misstanke om allvarligare brott, dvs. brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse, anger samma paragrafs andra stycke att häktning skall ske om det inte är uppenbart att skäl för häktning saknas. Häktning får, enligt lagrummets fjärde stycke, inte ske när det kan antas att den misstänkte endast kommer att dömas till böter. Rätten skall i sitt häktningsbeslut ange vilken eller vilka av de särskilda häktningsgrunderna som den finner föreligga. Tingsrätten är bunden av de särskilda häktningsgrunder som åklagaren har åberopat i sin häktningsframställning och har därmed inte någon möjlighet att ange någon särskild häktningsgrund som inte har åberopats. En person som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet under vissa, särskilt angivna omstän- digheter enligt 24 kap. 2 § . Vidare ger bestämmelserna i 24 kap. 3 § möjlighet att häkta en person som är skäligen misstänkt för brott, dvs. en lägre grad av misstanke, när förutsättningarna för häktning i övrigt är uppfyllda och det dessutom är av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet (s.k. utredningshäktning). Häktning med stöd av sistnämnda lagrum är förenad med särskilda begränsningar som framgår av 24 kap. 19 § i samma balk. 5.1.2 Proportionalitetsprincipen Generellt för häktning gäller proportionalitetsprincipen, fastslagen i 24 kap. 1 § tredje stycket , som innebär att häktning endast får ske om skälen för denna åtgärd uppväger det intrång eller men som häktningen innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Regeln är avsedd att tillämpas såväl vid prövningen av häktningsfrågan som efter det att någon har häktats, t.ex. i samband med prövning av om omhäktning skall ske (se prop. 1988/89:124 s. 65 f.). 5.1.3 Tidsfrister Regelsystemet innehåller ett stort antal tidsfrister i de olika fallen. Tidsfristerna för åklagare att begära en anhållen person häktad samt för tingsrätten att hålla förhandling i häktningsfrågan har, som redovisats i avsnitt 4, gjorts mer flexibla genom ändringar i 24 kap. 12, 13, 17 och 19 §§ . Dessa ändringar trädde i kraft . 5.1.4 Tillstånd till restriktioner Enligt 24 kap. 5 a § första stycket skall domstol som beslutar att häkta eller omhäkta någon , på begäran av åklagare, pröva om den häktades kontakter med omvärlden skall få inskränkas, dvs. om åklagaren skall få tillstånd att meddela den häktade s.k. restriktioner. Ett sådant tillstånd får endast lämnas om häktningen sker på grund av kollusionsfara. Om domstolen bifaller åklagarens begäran innebär detta att åklagaren har fått ett generellt tillstånd att meddela restriktioner. Åklagarens beslut om vilka restriktioner som skall tillämpas i det enskilda fallet, sedan domstolen lämnat tillstånd, regleras inte i denna bestämmelse utan i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen). Av 24 kap. 5 a § andra stycket följer att åklagaren kan meddela beslut om restriktioner även om domstol inte har lämnat tillstånd till detta. Som förutsättning krävs att det efter rättens senaste beslut i häktningsfrågan har inträffat omständigheter som gör en sådan åtgärd nödvändig. När åklagaren har fattat ett sådant beslut skall han samma eller senast begära tillståndsprövning enligt paragrafens första stycke och domstolen skall , men senast inom , hålla förhandling i frågan. Handläggningen i rätten skall ske enligt de regler som gäller för häktningsförhandling. 5.1.5 Överklagande Tingsrätternas häktningsbeslut kan överklagas till hovrätt. Hovrätten överprövar därvid frågan om personen skall vara häktad eller inte och i samband därmed prövas även de särskilda häktningsgrunderna (flyktfara, recidivfara och kollusionsfara). En part kan emellertid inte överklaga enbart tingsrättens ställningstagande i fråga om de särskilda häktnings- grunderna, t.ex. att kollusionsfara föreligger eller inte föreligger (se NJA 1980 s. 444 beträffande häktade och NJA 1989 s. 747 beträffande åklagare). Den häktade kan däremot i sitt överklagande begära att bli försatt på fri fot och som grund för detta yrkande åberopa att någon särskild häktningsgrund, t.ex. kollusionsfara, inte föreligger. Hovrätten har alltså inte möjlighet att uttala sig om de särskilda häktningsgrunderna om inte frihetsberövandet som sådant överklagas. Däremot får tingsrättens beslut att tillåta restriktioner överklagas särskilt till hovrätt enligt 49 kap. 5 § sjätte punkten . För överklagande av beslut om häktning, kvarhållande i häkte (s.k. omhäktning) eller tillstånd till restriktioner enligt 24 kap. 5 a § rätte- gångsbalken gäller inte någon begränsning av tiden för överklagande (52 kap. 1 § och 56 kap. 1 § ). 5.2 Behandlingslagens regler om restriktioner 5.2.1 Proportionalitetsprincipen Enligt uttalanden i prop. 1975/76:90 ger bestämmelserna i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behand- lingslagen) uttryck för strävanden att på olika sätt underlätta situationen för de personer som berövats friheten. De överväganden som ligger till grund för häktning och andra jämförliga frihetsberövanden leder däremot, särskilt när kollusionsfara föreligger, till att betydande inskränkningar ibland fordras beträffande den frihetsberövades möjlig- heter att ha kontakter med omgivningen. Bestämmelserna i behandlings- lagen syftar till att lösa denna intressekonflikt på ett sätt som är så positivt som möjligt för den intagne. Som en grundläggande princip för behandlingen av häktade föreskriver därför 1 § behandlingslagen att en häktad inte får underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som påkallas av ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet. Dessutom skall den häktade behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. 5.2.2 Olika former av restriktioner Behandlingslagen innehåller bl.a. bestämmelser om de frihets- inskränkningar som en häktad kan få vidkännas. Inskränkningarna i den häktades kontakter med omvärlden av utredningsskäl kan avse rätten att vistas tillsammans med andra (3 §), att ha tillgång till tidningar, radio och television (6 §), att sända eller motta brev eller annan skriftlig handling (9 och 10 §§), att ta emot besök från utomstående (11 §), att ha telefonkontakter (12 §) och möjlighet att besöka närstående som är svårt sjuk, närvara vid en närståendes begravning eller i annat fall lämna förvaringslokalen när synnerliga skäl föreligger (13 §). Restriktioner som avser brevväxling innebär att brev och andra skriftliga handlingar skall granskas. Vissa försändelser från den häktade skall dock vidarebefordras utan föregående granskning. Enligt 9 § behandlingslagen gäller det brev från den häktade till en svensk myndighet, ett internationellt organ som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda eller till dennes offentlige försvarare. 5.2.3 Beslut om enskilda restriktioner samt om- och över- prövning av dessa Enligt 16 § behandlingslagen är det undersökningsledaren eller åklagaren som skall fatta vissa beslut om inskränkningar i fråga om dem som är häktade på grund av brott. Detta gäller beslut angående dessa personers kontakter med omvärlden och avgörandena skall göras mot bakgrund av risken för kollusionsfara. Besluten skall, enligt samma lagrum, omprövas så ofta det finns anledning till det. Till ledning för åklagarens prövning av det närmare innehållet av inskränkningarna har Riksåklagaren utfärdat ett cirkulär om behand- lingen av häktade och anhållna (RÅC I:120). I cirkuläret betonas bl.a. att restriktioner i många fall kan göras partiella, t.ex. genom att bevakade besök och avlyssnade telefonsamtal tillåts. Restriktionerna kan även lindras genom att besök i organiserade former av särskilda besöks- grupper, t.ex. Röda Korset och religiösa sammanslutningar, medges. Dessa typer av besök bör, enligt cirkuläret, understödjas. I cirkuläret lämnas vidare vissa föreskrifter om dokumentation av beslut. Övriga beslut enligt behandlingslagen skall fattas av Kriminal- vårdsstyrelsen, t.ex. inskränkningar av ordnings- och säkerhetsskäl. Åklagares beslut enligt 16 § behandlingslagen kan, till skillnad från beslut i särskilda fall enligt lagen (16 b §), inte överklagas till domstol. Den häktade kan emellertid vända sig till en överordnad åklagare som, inom ramen för sin tillsynsfunktion, kan överpröva och ändra beslut om restriktioner. Överåklagarens ansvar, i egenskap av chef för en åklagarmyndighet, för tillsyn av att verksamheten bedrivs på ett författningsenligt sätt följer av 7 kap. 2 och 5 §§ . Tillsynsfunktionen framgår också av 11 § åklagar- förordningen (1996:205), som bl.a. hänvisar till 7 § verksförordningen (1995:1322). Närmare föreskrifter kan också framgå av åklagarmyn- dighetens arbetsordning. Motsvarande tillsynsfunktion för Riksåklagaren föreskrivs i förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren. 5.2.4 Anhållna och gripna Samma grundförutsättningar som gäller för häktning, inklusive pro- portionalitetsprincipen, gäller också för frihetsberövande i form av anhållande och gripande. Vidare är behandlingslagens regler om restriktioner för häktade även tillämpliga bl.a. för personer som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott (17 § behand- lingslagen). 5.3 Behandlingslagens regler om gemensam vistelse, kroppsvisitation och innehav av egendom I 3 § behandlingslagen anges att en häktad som vill vistas tillsammans med en eller flera andra häktade skall beredas tillfälle härtill i skälig utsträckning om lokalförhållandena medger det. Mer än en häktad får dock inte förvaras i samma rum, om det innebär fara från säkerhets- synpunkt eller, i fråga om den som är häktad på grund av misstanke om brott, fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Förvaringen skall ske på sådant sätt att förbindelse mellan häktade som kan antas påverka varandra i mål eller ärende såvitt möjligt förhindras. Även i övrigt skall häktade, särskilt de som är , förvaras så att de inte utsätts för olämpligt inflytande av andra häktade. Enligt 5 § samma lag skall en häktad såvitt möjligt erbjudas arbete eller annan därmed jämförlig sysselsättning . Av 8 § framgår att en häktad skall ha möjlighet att vistas utomhus . Behandlingslagen (2 och 2 a §§) ger utrymme för kroppsvisitation och kroppsbesiktning av en häktad under vissa i lagen givna förutsättningar för eftersökande av föremål som inte får innehas i förvaringslokalen. Däremot saknas bestämmelser som medger provtagning för drogkontroll av en häktad. I 7 § behandlingslagen finns bestämmelser om i vilken utsträckning häktad får inneha och förvärva egendom i häkte. En häktad får inneha pengar, värdesaker och legitimationshandlingar i den mån det kan ske utan olägenhet. Den häktade får inte inneha alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel. Av 2 b § samma lag framgår att föremål, som anträffas vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning och som en häktad enligt behandlingslagen inte får inneha, skall omhändertas och förvaras för dennes räkning. Reglerna för häktade i behandlingslagen skall, som nämnts i avsnitt 5.2.4, också tillämpas för andra intagna. Förutom att de gäller för den som gripits eller anhållits på grund av misstanke om brott, skall de också tillämpas beträffande vissa andra personer som förvaras i häkte eller polisarrest, se 17 § behandlingslagen. 6 Internationella åtaganden Var och en har rätt till skydd mot tortyr och grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Förbud mot sådan behandling finns bl.a. intagna i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt om medborgerliga och politiska rättigheter. FN- konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, som trädde i kraft (SÖ 1986:1), reglerar den närmare innebörden av tortyrförbudet och vilka åtgärder som staterna skall vidta för att effektivt motverka tortyr. har anslutit sig till konvention och till konventionen mot tortyr. Liksom vad gäller konvention har beträffande den sistnämnda konventionen en särskild kommitté mot tortyr inrättats med uppgift att granska konventionsstaternas efterlevnad av konventionsåtagandet. har bl.a. uppmärksammat och uttryckt bekymmer över den svenska tillämpningen av restriktioner för häktade. I samband med att en svensk rapport enligt den underliggande konventionen behandlades den 5 lämnade en rekommendation angående placering av frihetsberövade, särskilt de som inte är dömda, i avskildhet från andra intagna. Kommittén anför: ...the Committee recommends the abolition of the institution of solitary confinement, particulary during the period of pre-trial detention, including, inter alia, when the security or well-being of persons is in danger, in accordance with law and under judicial control . om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter Den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna () som utarbetats inom innehåller bland annat ett förbud mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (artikel 3), reglering av rätten till personlig frihet (artikel 5) och en presumtion att den som är anklagad för brott skall anses vara oskyldig till dess hans skuld lagligen har slagits fast (artikel 6 punkt 2). På talan av enskilda kan slutligen den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna pröva om konventionsstaterna, bland dem , fullgör sina åtaganden enligt konventionen. Genom lagen (1994:1219) om den europeiska kon- ventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har konventionen och dess nio tilläggsprotokoll införlivats i svensk rätt och dessa gäller härigenom som lag . konvention mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning har även anslutit sig till den europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (SÖ 1988:37), vars syfte är att stärka frihetsberövade personers skydd genom att motverka att sådan behandling eller bestraffning förekommer, dvs. att ha en preventiv funktion. I enlighet med konventionen har en särskild kommitté, ofta kallad CPT efter dess engelska benämning For the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment, upprättats. Kommittén får besöka de platser i konventionsstaterna där frihets- berövade personer är placerade och skall efter ett sådant besök avge en rapport till den stat som granskats. I denna rapport kan kommittén påtala brister och föreslå hur skyddet för frihetsberövade personer i den granskade staten kan förbättras. Kommittén har däremot inte någon rättskipande funktion och skall inte uttala sig om det förekommit kränkningar av , på annat sätt tolka den konven- tionen eller uttala sig om kränkningar av andra internationella överens- kommelser. Kommittén kan begära att den berörda staten skall lämna ett yttrande över rapporten och bl.a. redovisa vilka åtgärder som har vidtagits för att tillgodose kommitténs rekommendationer. För att tillgodose konventionens krav på att kommittén skall ges fritt tillträde till alla platser där frihetsberövade personer är placerade samt för att i övrigt underlätta dess arbete har bl.a. en särskild lag (1988:695) med anledning av tillträde till den europeiska konventionen mot tortyr m.m. antagits, vilken gäller (SFS 1988:1561). Den europeiska kommittén har, som redovisats i avsnitt 4, besökt , 1991 och 1994, och i sina rapporter bl.a. fram- fört viss kritik och lämnat rekommendationer som berör de svenska reglerna om restriktioner för häktade. Kommittén har vid sina besök inte funnit några tecken på otillåten fysisk behandling av de frihetsberövade, men framhållit de psykiska påfrestningar som restriktioner kan medföra. I rapporterna har kommittén också kritiserat vissa förhållanden vid de svenska häktena, bl.a. bristen på aktiviteter för de intagna. 7 Restriktioner för häktade 7.1 Utgångspunkter för en reform Häktning är i första hand ett straffprocessuellt tvångsmedel som är avsett att säkerställa förundersökningen, rättegången eller straffverkställigheten. Frihetsberövandet är därmed av betydelse för intresset att skapa förutsättningar att genomföra det rättsliga förfarandet. Ett annat syfte är att förhindra fortsatt brottslig verksamhet. Ett häktningsbeslut på grund av kollusionsfara har en bevissäkrande funktion. Även de restriktioner i kontakterna med omvärlden som kan meddelas den som är häktad på grund av misstanke om brott motiveras av intresset att möjliggöra en effektiv brottsutredning och lagföring. De principer om muntlighet, omedelbarhet och koncentration som gäller i svensk processrätt innebär att det som huvudregel är de uppgifter som den tilltalade, målsägande och vittnen lämnar under huvudförhand- lingen som skall läggas till grund för rättens prövning och inte de uppgifter som de har lämnat under förundersökningen. Detta innebär att de personer som hörts kan ändra sina uppgifter mellan polisförhör och huvudförhandling. Det kan t.ex. vara fråga om att ett brottsoffer som står i nära relation till den misstänkte påverkas genom hot eller vädjanden eller att en anhörig, kanske utan att veta vad saken rör, på begäran förstör kvitton eller andra handlingar. Dessutom förekommer ibland hot om repressalier i samband med organiserad brottslighet eller annan yrkeskriminalitet. För effektiva förunder- sökningar och korrekta brottmålsdomar är det alltså nödvändigt att skapa förutsättningar för att innehållet i de utsagor som lämnas inför rätten av vittnen och målsägande är så riktiga som möjligt. Det måste därför vara möjligt att ålägga en häktad olika former av restriktioner i möjligheterna till kontakt med omvärlden när en sådan åtgärd är motiverad för att den häktade inte skall kunna påverka målsägande och vittnen eller på annat sätt försvåra brottsutredningen. Möjligheterna till kontakter med omgivningen har stor betydelse för den som är berövad friheten och inskränkningar i dessa möjligheter innebär ett betydande integritetsintrång. Det måste betonas att såväl frihetsberövandet som restriktionerna i de flesta fall riktas mot personer som skall behandlas som oskyldiga, dvs. mot vilka ingen fällande dom föreligger. Förutom den påfrestning som restriktionerna innebär för den som direkt berörs av åtgärden medför en hög andel häktade med restriktioner att en stor del av häktets resurser tas i anspråk för att ta hand om och kontrollera denna grupp av häktade. Andelen häktade med restriktioner har även betydelse för den verksamhet som kan bedrivas vid ett häkte och en hög andel kan därmed negativt påverka förhållandena för övriga frihetsberövade på häktet. Dessutom innebär restriktioner ett betydande merarbete för åklagarna som måste ägna tid åt kontroll av brev, överväganden om restriktionerna skall bestå eller om lättnader skall medges i enskilda fall osv. Reglerna för meddelande av restriktioner måste utformas efter en lämplig avvägning mellan dessa motstående intressen. Målet bör vara att restriktioner används i så liten utsträckning och . Detta ligger även i linje med den förbättring av verksamheten på landets häkten som regeringen strävar efter. En redan lagfäst huvudregel är att häktade inte får underkastas mer omfattande frihetsinskränkningar än vad som är påkallat med hänsyn till ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet (1 § behandlingslagen). Dessa utgångspunkter faller ytterst tillbaka på den enskildes grundlagsfästa skydd enligt 2 kap. regeringsformen i fråga om frihetsberövanden från det allmännas sida. måste en utgångspunkt vara att nuvarande grundläggande principer för rättegången, dvs. principerna om muntlighet och omedel- barhet, skall bevaras. Dessa principer är i sig bl.a. ägnade att förhindra att den misstänkte, oavsett om denne är frihetsberövad eller ej, utsätts för otillbörliga påtryckningar under förundersökningen. Med hänsyn till vad som sagts ovan om förutsättningarna för effektiva brottsutredningar och korrekta brottmålsdomar måste det därmed vara möjligt att ålägga restriktioner för den som är häktad. Denna möjlighet bör, såsom , vara beroende av att rätten funnit kollusionsfara föreligga. Beslutet om restriktioner utgör inte i sig ett förbud mot kontakter med omvärlden utan innebär istället att åklagaren har rätt att vid varje enskilt tillfälle ta ställning till och förhindra de former av kontakter som omfattas av beslutet om enskilda restriktioner. Den översyn som redovisas i promemorian Restriktioner för häktade (Ds 1996:46) ger inte vid handen att åklagarna i onödan tillgriper restriktioner eller vägrar att göra undantag från meddelade restriktioner när så är påkallat. Även ombudsmän delar, med hänvisning till deras granskning av åklagare och domstolar, denna bedömning i sitt remissvar över promemorian.