prop · GL03141 · 1998-01-01 00:00:00 — Verksamheten skall innefatta att en utländsk försäkringsgivare från ett utländskt driftställe tillhandahåller försäkringstjänster i genom att meddela försäkringar över nationsgränsen, i syfte att täcka en skadeförsäkringsrisk som är belägen i eller ingå ett livförsäkringsavtal med en i stadigvarande bosatt fysisk person eller en här verksam juridisk person. I det följande skall dessa grundläggande kriterier för gränsöverskridande verksamhet närmare behandlas. Nedan talas om utländska försäkringsgivare som bedriver gränsöverskridande verksamhet i . Lagrådet har i sitt yttrande påpekat att den definition av gränsöverskridande verksamhet som införs i den nya lagen inte helt överensstämmer med motsvarande definition i 2 a kap. 4 § försäkringsrörelselagen (1982:713). Mot detta vill regeringen invända att någon direkt överensstämmelse knappast kan skapas mellan de båda bestämmelserna. Bestämmelsen i 2 a kap. 4 § försäkringsrörelselagen avser de fall där ett svenskt försäkringsbolag skall bedriva verksamhet utomlands medan den nya lagen avser det omvända fallet. I vad mån svenska bolag får bedriva gränsöverskridande verksamhet utomlands och vad som avses med sådan verksamhet i andra länder avgörs inte av svensk lag utan ytterst av lagstiftningen i respektive land. I detta sammanhang är det också viktigt att påpeka att verksamheten hos svenska bolags utländska dotterbolag inte kan regleras genom svensk lag. a) utländsk försäkringsgivare Endast utländska försäkringsgivare med säte inom EES bör, under förutsättning att vissa närmare angivna villkor är uppfyllda, ha rätt att tillhandahålla försäkringar över gränsen till . b) verksamhetens inriktning För att det överhuvudtaget skall anses vara fråga om gränsöverskridande verksamhet bör krävas att verksamheten är inriktad på att täcka en skadeförsäkringsrisk som är belägen i eller att ingå ett livförsäkringsavtal med en i stadigvarande bosatt fysisk person eller en här verksam juridisk person. I vilka situationer försäkringsrisker skall anses vara belägna i och försäkringsåtaganden skall fullgöras här preciseras närmare i lagtexten (se 1 kap. 7 §). c) tillhandahållande av försäkringstjänster Genom den föreslagna ändringen av begreppet gränsöverskridande verksamhet kommer såväl aktiv som passiv verksamhet från försäkringsgivares sida att omfattas av reglerna för gränsöverskridande verksamhet. Passiv gränsöverskridande verksamhet föreligger när det är försäkringskunden själv som på eget initiativ tar kontakt med det utländska företaget. När det gäller aktiv verksamhet är gränsdragningen svårare att göra. I denna bedömningsfråga kan viss vägledning fås i den praxis som utbildats när det gäller ingripanden mot otillåten försäkringsrörelse enligt LUF, dvs. om aktiviteter av utländska försäkringsgivare här i landet är koncessionspliktiga eller ej (se t.ex. RÅ 1992 ref. 29). När det gäller aktiviteter som syftar till att få personer eller företag att teckna försäkring hos utländska försäkringsföretag har enligt praxis gränsen mellan tillåtna och otillåtna aktiviteter dragits i huvudsak så att det måste vara försäkringskunden själv som tar kontakt med det utländska företaget. Så snart det utländska företaget genom ombud eller andra medhjälpare söker anskaffa försäkringar här i landet, har detta betraktats som otillåten verksamhet. Inspektionen har intagit samma synsätt även beträffande t.ex. försäkringsrådgivare eller försäkringskonsulter som, utan att ha någon avtalsmässig eller ekonomisk anknytning till det utländska företaget, genom marknadsföring eller på annat sätt aktivt medverkar till att försäkring tecknas hos det utländska företaget. I författningskommentaren till 1 kap. 1 § har angetts några faktorer som bör ligga till grund för bedömningen av om en utländsk försäkringsgivare bedriver försäkringsrörelse i eller inte. För att kravet på aktiv marknadsföring skall anses uppfyllt måste det förekomma en viss kontinuitet och planmässighet från försäkringsgivarens sida. Marknadsföring som är av engångsnatur eller sporadisk kan knappast anses som aktiv marknadsföring, vilket är en förutsättning för att aktiv gränsöverskridande verksamhet skall anses föreligga enligt de här angivna grunddragen för sådan verksamhet. I och med att även passiv verksamhet nu föreslås omfattas av reglerna för gränsöverskridande verksamhet kommer gränsdragningen mellan aktiv och passiv verksamhet knappast få den betydelse den har . Genom den nu aktuella lagändringen skall en försäkringsgivare från EES som passivt tillhandahåller försäkringar i , dvs. tecknar försäkringsavtal med försäkringstagare som på eget initiativ kontaktar försäkringsgivarens driftställe i utlandet för att ingå försäkringsavtal, anses bedriva gränsöverskridande verksamhet här i landet. Detta leder, som tidigare nämnts, till att även de fall där försäkringstagaren anlitar en försäkringsmäklare för upphandling av en sådan försäkring utomlands omfattas av reglerna för gränsöverskridande verksamhet. d) meddelande av försäkring över nationsgränsen När försäkringstjänster tillhandahålls från ett utländskt driftställe, sköts marknadsföringen av försäkringarna i allmänhet antingen som direkt marknadsföring eller genom annonsering i svensk tidningspress, television eller radio. Med direkt marknadsföring avses personliga riktade marknadsföringsåtgärder till potentiella kunder. Direktreklam, telefonförsäljning och representanter för försäkringsgivare som kontaktar privatpersoner och företag i syfte att ingå försäkringsavtal är exempel på sådana marknadsföringsåtgärder. Emellertid får oavsett vilken marknadsform som väljs något permanent etableringsställe här i landet inte anlitas i marknadsföringen för att det skall vara fråga om gränsöverskridande verksamhet. Således får marknadsföringsåtgärder inte vidtas från en utländsk försäkringsgivares filial, generalagentur, generalrepresentation, dotterbolag och naturligtvis ej heller representationskontor för att verksamheten skall betraktas som gränsöverskridande. Försäkringsgivaren kan inte heller befullmäktiga en i självständigt verksam person att kontinuerligt för försäkringsgivarens räkning sköta marknadsföringen av försäkringar i , eftersom vilken som helst permanent närvaro i jämställs med en etablering här i landet. Som redan antytts kan tillämpningssvårigheter uppstå på detta område med hänsyn till att gränsen inte är klar och entydig mellan personer som har en funktion och ställning som kan jämställas med en etablering och andra personer som agerar för en utländsk försäkringsgivares räkning här i landet. När det gäller gränsöverskridande verksamhet avseende trafikförsäkring finns i 5 § trafikskadelagen (1975:1410) särskilda bestämmelser om skyldighet för en utländsk försäkringsgivare, som saknar driftställe i , att ha en representant här i landet. Att en sådan representant utses här i landet skall inte anses medföra att en gränsöverskridande verksamhet skall klassas som verksamhet från en etablering. De grundläggande bestämmelserna om vad som skall anses utgöra en etablering återfinns i EG:s andra skade- och livförsäkringsdirektiv (artikel 3 i båda direktiven). Enligt dessa direktiv jämställs, som tidigare angetts, en försäkringsgivares permanenta närvaro i vilken form som helst inom ett medlemslands område med en filial, även om närvaron endast består av ett kontor, eller en självständigt arbetande person, som har en stående fullmakt att verka för försäkringsgivarens räkning på samma sätt som en filial. Regler som närmare preciserar hur direktivbestämmelserna skall tillämpas kan inte tas in i den svenska lagstiftningen utan den praxis som utbildas på området med stöd av direktiven inom EU gäller även i . Det är således inte möjligt att i detta sammanhang exakt fastställa vilket slag av verksamhet som skall anses innebära gränsöverskridande verksamhet respektive verksamhet från en etablering utan frågan avgörs ytterst av den praxis som utbildas inom EU. 6.6 Inledande av verksamheten m.m. Regeringens förslag: En försäkringsgivare från tredje land måste även i fortsättningen utverka regeringens koncession för att få driva försäkringsrörelse i . Det nuvarande kravet att en svensk koncession endast kan omfatta de försäkringsklasser som försäkringsgivaren bedriver i hemlandet tas bort. Det nuvarande förbudet för försäkringsgivare från tredje land att bedriva annan rörelse än försäkringsrörelse utvidgas till att inte bara avse främmande verksamhet som drivs genom sekundäretableringen, utan skall även omfatta verksamhet som drivs vid sidan av sådan etablering här i landet. Utredningens förslag: I huvudsak detsamma som regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte framfört några erinringar mot utredningens förslag i dessa delar. Skälen för regeringens förslag: Förutsättningarna för försäkringsgivare från tredje land att få inleda verksamhet i är inte desamma som för EES-försäkringsgivare. Förutsättningarna för EES-försäkringsgivare är baserade på principerna om en enda koncession och hemlandstillsyn. Försäkringsgivare från tredje land bör dock även i fortsättningen vara tvungna att utverka koncession för att få driva försäkringsrörelse i , om försäkringsgivaren inte begränsar sig till att anskaffa försäkringar i genom förmedling av en här i landet koncessionerad försäkringsgivare. Någon ändring i den delen föreslås alltså inte. kapitalliberaliseringsstadga reglerar bl.a. internationella direktinvesteringar. Stadgans liberaliseringsförpliktelser innebär bl.a. att etableringsvillkoren i för ett utländskt försäkringsföretag med säte i ett annat OECD-land inte får vara mer betungande än etableringsvillkoren för de svenska försäkringsbolagen. Både regleringen för svenska försäkringsbolag och regleringen för utländska försäkringsbolag från utanför EES bygger på koncessionsystemet som hänger samman med den offentliga tillsynen över försäkringsverksamheten här i landet. Koncessionsvillkoren är i stort desamma för svenska försäkringsbolag och de utländska försäkringsbolag som omfattas av svenskt koncessionskrav, bortsett från villkoret att utländska försäkringsföretag måste ställa en initialdeposition innan koncession kan beviljas. Med hänsyn bl.a. till att kapitalliberaliseringsstadgan medger att speciella krav ställs bl.a. på agenturetablering kan den svenska regleringen i denna del inte anses oförenlig med stadgan. En anledning till att det nuvarande koncessionssystemet bibehålls i fråga om försäkringsgivare från tredje land är som uppställer koncession som krav för att ett försäkringsföretag från tredje land skall få etablera försäkringsverksamhet inom EU/EES. I övrigt är anledningen till att koncession även i fortsättningen kommer att vara obligatorisk densamma som enligt försäkringsrörelselagen. Koncessionssystemet utgör en del av den offentliga tillsynen som anses behövlig på försäkringsområdet. Försäkringstagarna har som regel inte möjlighet att i tillräcklig utsträckning bevaka sina egna intressen på grund av försäkringsverksamhetens natur. Detta kan särskilt gälla försäkringsgivare från tredje land, vars verksamhetspolitik, produkter, tillförlitlighet och solvens kan vara ännu svårare för en svensk försäkringskund att utröna än som det är fråga om en svensk försäkringsgivare eller en utländsk EES-försäkringsgivare. Reglerna för den materiella koncessionsprövningen enligt LUF motsvarar de som tidigare gällde enligt försäkringsrörelselagen. Reglerna innebär att en prövning av ledningen och större ägare till ett försäkringsbolag skall göras inom ramen för den allmänna sundhetsbedömningen. I försäkringsrörelselagen har emellertid numera införts uttryckliga regler för prövningen av ledningen och större ägare i ett sådant bolag. En motsvarande reglering bör nu enligt regeringens mening även införas för försäkringsgivare från tredje land. Ledningen för ett svenskt försäkringsbolag kan jämställas med en utländsk försäkringsgivares företrädare i . stadgas i 2 § första stycket LUF att ett utländskt försäkringsföretag här i landet bara får bedriva sådan försäkringsrörelse som det driver i sitt hemland. En försäkringsgivare från tredje land kan därför få koncession att bedriva försäkringsrörelse i i högst samma omfattning som den verksamhet företaget lagligen bedriver i sitt hemland. Det är inte tillräckligt att försäkringsföretaget har koncession för verksamheten i hemlandet utan den måste också bedrivas där. Någon motsvarighet till denna föreskrift bör inte införas i den nya lagstiftningen eftersom lagstiftningen i försäkringsgivarens hemland kan förhindra även bedrivande av sådan försäkringsrörelse som enligt EG:s försäkringsdirektiv anses som tillåten inom EES. Således skall en försäkringsgivare från tredje land liksom svenska försäkringsbolag kunna få koncession för bedrivande av verksamhet enligt alla de försäkringsklasser som nämns i första generationens direktiv, oberoende av om försäkringsgivaren kan bedriva den lagligt i sitt hemland. Däremot måste i enlighet med krävas att försäkringsgivaren från tredje land har tillstånd i sitt hemland att driva försäkringsverksamhet. Förslaget i denna del har sin grund i åtaganden enligt kapitalliberaliseringsstadga, varav följer att ett utländskt företag, som etablerar sig i en medlemsstat, skall tillåtas att bedriva sådan verksamhet som är tillåten för inhemska företag. Vad gäller EES-försäkringsgivare bör inte heller någon motsvarighet till bestämmelsen i 2 kap. 5 § första stycket LEF införas i den nya lagstiftningen. Den verksamhet som får bedrivas av en sådan försäkringsgivare bör endast begränsas av den i hemlandet beviljade auktorisationen. En av försäkringsrörelselagstiftningens grundläggande principer är förbudet för försäkringsgivare att driva annan rörelse än försäkringsrörelse. Något krav enligt att upprätthålla detta förbud för försäkringsföretag från tredje land finns inte. Förbudet är inte heller lika effektivt som motsvarande förbud för svenska försäkringsbolag när det gäller att skydda de svenska försäkringstagarnas intressen, eftersom större delen av en utländsk försäkringsgivares verksamhet som regel är förlagd till utlandet. Konkurrensskäl talar dock för att alltjämt tillämpa detta förbud. Det är således av vikt att försäkringsgivare från tredje land inte försätts i en gynnsammare konkurrenssituation i än andra försäkringsbolag med verksamhet här i landet. Förbudet mot främmande rörelse för försäkringsgivare från tredje land bör därför behållas. Till skillnad från nuvarande lagstiftning bör förbudet att driva främmande rörelse inte begränsas till verksamhet som bedrivs genom en etablering för försäkringsrörelsen här i landet utan skall också avse främmande verksamhet som bedrivs av försäkringsgivaren utan anlitande av driftstället för försäkringsrörelsen i . 6.7 Solvenskrav och bedrivande av verksamheten Regeringens förslag: Som en följd av att organisationsformerna för etablering av försäkringsrörelse i utökas skall solvensreglerna inte bara tillämpas på verksamhet som etableras genom generalagent utan även på filialetablering. Det nuvarande depositionssystemet bibehålls i stort sett oförändrat. Dock skall här i landet deponerade medel i fortsättningen inte kunna användas till betalning av offentligrättsliga avgifter. De nuvarande bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar justeras i syfte att klargöra att skyldigheten att redovisa sådana avsättningar gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Dessa förslag har inte bemötts av remissinstanserna. Bakgrund: För de utländska försäkringsföretag, som driver försäkringsrörelse i , är som regel den svenska rörelsen endast en ringa del av den totala försäkringsrörelse som företaget bedriver. Depositionsbestämmelserna ger uttryck åt tanken att de svenska försäkringstagarnas intresse kräver att de utländska försäkringsföretagen, som har sin huvudsakliga förmögenhet på annat håll, har vissa tillgångar bundna i vårt land till säkerhet för de förpliktelser som företagen har gentemot de svenska försäkringstagarna. För både livförsäkring och skadeförsäkring uppställs i LUF krav på initiala depositioner i samband med att koncessionsansökan lämnas in för prövning. Den initiala depositionen är relaterad till basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Syftet med den initiala depositionen är att trygga försäkringstagarnas intressen under företagets uppbyggnadsskede här i landet när etablerings- och startåtgärder som regel tar avsevärda belopp i anspråk. Den initiala depositionen är när det gäller skadeförsäkring kombinerad med en omslutningsrelaterad deposition som är relaterad till bruttopremieinkomsten under räkenskapsåret. Syftet med den omslutningsrelaterade depositionen är att erforderlig säkerhet skall uppnås för försäkringstagare i företag med en omfattande rörelse. Kombinationen av initial deposition och omslutningsrelaterad deposition innebär att det högsta av de båda beloppen blir den faktiska depositionen inom skadeförsäkring. LUF innehåller dessutom bestämmelser som begränsar användningen av deponerade medel. Ett väsentligt inslag i LUF:s säkerhetssystem för att skydda försäkringstagarnas intressen utgör kravet på redovisning av försäkringstekniska avsättningar och skuldtäckning. De försäkringstekniska avsättningarna motsvarar värdet av företagets ansvarighet på grund av löpande försäkringsavtal och inträffade försäkringsfall. Beräkningar av försäkringstekniska avsättningar skall utföras under ledning av en aktuarie. Ett utländskt försäkringsföretag som driver försäkringsrörelse i skall här i landet ha tillgångar till ett belopp som i huvudsak skall motsvara de försäkringstekniska avsättningarna, s.k. skuldtäckning. Tillgångarna skall, med beaktande av företagets försäkringsåtaganden och förändringar i framtida värde och avkastning, placeras så att företagets betalningsberedskap är tillfredsställande och den förväntade avkastningen tillräcklig. För skuldtäckning får endast användas vissa angivna tillgångar. Under vissa förutsättningar får av deponeringen räknas in i de tillgångar som skall användas för skuldtäckning. Soliditetskravet innebär i huvudsak att ett utländskt försäkringsföretag för sin verksamhet i skall ha en tillräcklig kapitalbas. Vid utövandet av verksamheten skall kapitalbasen minst uppgå till en nivå som beräknas med utgångspunkt i verksamhetens art och omfattning (solvensmarginal). Kapitalbasen får aldrig understiga ett garantibelopp. För livförsäkring skall garantibeloppet uppgå till 400 000 ECU. För skadeförsäkring varierar storleken på garantibeloppet mellan 100 000 och 700 000 ECU beroende på vilket slag av skadeförsäkring som rörelsen omfattar. Systemet med en enda koncession och hemlandstillsyn har som förutsättning att varje medlemsland godtar övriga medlemsländers regler för försäkringsrörelse och om offentlig tillsyn som tillräckliga för att tillgodose anspråket på sundhet i rörelsen. Av denna anledning är det inte möjligt att i LEF ha motsvarande reglering som i LUF när det gäller t.ex. solvenskraven. I stället finns detaljerade solvensregler i lagstiftningen i försäkringsgivarens hemland. Dessa regler gäller i princip även för verksamhet som försäkringsgivaren bedriver i . Skälen för regeringens förslag: Inom försäkringsrörelsen är en försäkringsgivares solvens, dvs. förmåga att svara för de förbindelser som föranleds av försäkringsförhållandena, en mycket viktig faktor eftersom försäkringstagarnas, de försäkrades och ersättningstagarnas intressen därigenom tryggas. Av denna orsak är solvensbestämmelserna av central betydelse när det gäller försäkringsrörelse som etableras i av försäkringsgivare från tredje land. När det gäller EES- försäkringsgivare stadgas om solvenskrav i varje försäkringsgivares hemlands lagstiftning. En utländsk försäkringsgivares solvens är huvudsakligen baserad på försäkringsgivarens verksamhet i hemlandet och på dennes där befintliga tillgångar. Om en utländsk försäkringsgivare måste avsluta sin verksamhet i ställs kunderna i i en svår situation om de blir tvungna att driva in sina fordringar i utlandet och där konkurrera med försäkringsgivarens övriga borgenärer. Avsikten med kapitalkraven är att i fråga om försäkringsrörelsen i säkerställa att tillgångar som motsvarar försäkringsgivarens verksamhet finns här. Möjligen kan hävdas att kravet på deposition innebär en diskriminering av försäkringsgivare med säte i ett OECD-land utanför EES, eftersom depositionskrav inte ställs på inhemska försäkringsföretag och på utländska försäkringsgivare från EES. Emellertid är depositionsbestämmelserna, som i första hand är ett led i anordningarna för att tillgodose den svenska försäkringstagarnas trygghet, utformade med beaktande av konkurrensförhållandena mellan svenska och utländska försäkringsföretag. Detta för att depositionskraven skall gå ihop med principerna om konkurrenslikställighet. Depositionssystemet kan därför inte anses stå i strid med principen om nationell behandling. Ett slopande i den svenska lagstiftningen av depositionskraven för utländska försäkringsgivare från länder utanför EES-området är under alla omständigheter inte möjligt med hänsyn till . De kapitalkrav som kommer att ställas på försäkringsgivare från tredje land är väsentligen av samma innehåll som i den gällande regleringen i LUF. Som en följd av att organisationsformerna för etablering av försäkringsrörelse i utökas i jämförelse med nuvarande ordning, skall solvensreglerna inte bara tillämpas på verksamhet som etableras genom generalagent utan även på filialetablering. Kapitalkraven har dimensionerats så att en försäkringsgivare från tredje land skall ha i stort sett motsvarande risktäckningskapacitet i förhållande till sina försäkringsförbindelser här i landet som ett svenskt försäkringsbolag. För att den föreslagna regleringen skall stå i samklang med den allmänna målsättningen i stadga om liberalisering av osynliga betalningar skall deponerade tillgångar i fortsättningen inte användas för att trygga betalning av offentligrättsliga avgifter utan endast till att säkerställa försäkringskundernas intressen. De nuvarande bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar har justerats främst i syfte att klargöra att skyldigheten att redovisa sådana skulder gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse. 6.8 Frågor om tillsyn Regeringens förslag: En uttrycklig bestämmelse införs om att tillsynsmyndigheten i en EES-försäkringsgivares hemland har huvudansvaret för den finansiella tillsynen över försäkringsgivarens verksamhet i . skall även i fortsättningen ha huvudansvaret för tillsynen över försäkringsgivare från tredje land som bedriver verksamhet i . Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , och har påpekat att det har uppstått en överlappning vad gäller tillsynen på konsumentförsäkringsområdet och menat att ansvarsfördelningen mellan de berörda myndigheterna bör bli klarare. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 9 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 8 i tredje livförsäkringsdirektivet framgår att tillsynsmyndigheten i en EES-försäkringsgivares hemland har huvudansvaret för den finansiella tillsynen över försäkringsgivarens verksamhet i . Denna reglering bör komma till klart uttryck i den svenska lagstiftningen. bör även i fortsättningen ha huvudansvaret för tillsynen över den verksamhet en försäkringsgivare från tredje land bedriver i . Ett väsentligt inslag i denna tillsynsfunktion är kontrollen av att försäkringsgivarna uppfyller de solvenskrav som uppställs. Tillsynen inkluderar också granskning av vissa funktioner hos försäkringsgivarna, såsom marknadsföring och skadereglering.