prop · GL03141 · 1998-01-01 00:00:00 — I paragrafen har de bestämmelser i 1 § andra stycket och 1 a § första stycket LUF som gäller rätten för försäkringsgivare från tredje land att driva försäkringsrörelse respektive marknadsföra försäkringar i sammanförts. Bestämmelsen i första stycket avser försäkringsrörelse som försäkringsgivaren etablerar i egen regi i , medan andra stycket endast avser anskaffningsverksamhet på den svenska marknaden genom förmedling av en här i landet koncessionerad försäkringsgivare. Begreppet försäkringsgivare från tredje land har definierats i 1 kap. 5 § första stycket 2. Ett huvudsyfte med koncessionskravet enligt första stycket är att svenska myndigheter på förhand skall kunna göra en bedömning av sannolikheten av att en utländsk försäkringsgivare kan svara för alla förpliktelser som följer av försäkringsavtal samt också i övrigt sköta sin försäkringsrörelse i enlighet med i godkända principer. När det gäller de juridiska formerna för etablering i innebär som tidigare nämnts förslaget i förhållande till gällande lagstiftning en utökning av etableringsformerna genom att även filialetablering godtas. I andra stycket har undantaget från koncessions- och etableringskraven enligt 1 a § första stycket LUF tagits upp. Undantaget avser marknadsföring av försäkringar här i landet genom förmedlingsverksamhet av försäkringsgivare som har koncession i . Detta innebär, i överensstämmelse med gällande lagstiftning, att endast svenska försäkringsbolag och försäkringsgivare från tredje land med koncession i kan anlitas för förmedlingsuppdraget. Däremot kan inte EES-försäkringsgivare som saknar separat svensk koncession anlitas för detta uppdrag. Anledningen till detta är att det är lämpligt att även i fortsättningen skall ha det primära tillsynsansvaret för förmedlaren av denna speciella form av anskaffningsverksamhet på den svenska marknaden. Som framgått av avsnitt 6.5 anses denna möjlighet att marknadsföra försäkringar vara en begränsad form av gränsöverskridande verksamhet. Begreppet marknadsföra försäkringar har valts för att markera att det här skall vara fråga om ett aktivt handlande från den utländska försäkringsgivarens sida. Som tidigare nämnts omfattar inte lagstiftningen försäkringar som svenska juridiska eller fysiska personer på eget initiativ placerar utomlands hos försäkringsgivare från tredje land. Lagrådet har i sitt yttrande menat att den marknadsföring som här avses utgör här i riket bedriven försäkringsrörelse och att detta bör komma till utryck i lagtexten. Som tidigare angetts (se författningskommentaren till 1 §) bör dock termen försäkringsrörelse endast användas för att beteckna den verksamhet som bedrivs av sekundäretableringar. I 10 § anges de kriterier enligt vilka kan bevilja tillstånd för den nu aktuella formen av marknadsföring. Bestämmelsen i denna punkt har ansetts förenlig med EG-rätten, eftersom ifrågavarande verksamhet inte innebär att någon etablering kommer till stånd i och därför inte omfattas av de EG-direktiv som berör tredjelandsföretag (se prop. 1992/93:257 sid. 125). 4 kap. 2 § En av försäkringsrörelselagstiftningens grundläggande principer, förbudet att driva annan rörelse än försäkringsrörelse, har tagit upp i första stycket, som motsvarar 1 § femte stycket LUF. Något krav enligt tredjelandsreglerna i EG:s försäkringsdirektiv att upprätthålla detta förbud finns inte. Förbudet är inte heller lika effektivt som motsvarande förbud för svenska försäkringsbolag när det gäller att skydda de svenska försäkringstagarnas intressen vilket är huvudsyftet med förbudet eftersom större delen av en utländsk försäkringsgivares verksamhet som regel är förlagd till utlandet. Konkurrensskäl talar dock för att alltjämt tillämpa detta förbud; det är av vikt att försäkringsgivare från tredje land inte skall försättas i en gynnsammare konkurrenssituation i än andra försäkringsbolag med verksamhet här i landet. Till skillnad mot vad som gäller enligt LUF är förbudet att driva främmande rörelse enligt denna paragraf inte begränsat till verksamhet som bedrivs från etableringen för försäkringsrörelse här i landet utan avser också verksamhet som drivs av försäkringsgivaren i vid sidan av sådan etablering detta för att inte försäkringsgivare från tredje land skall ges större verksamhetsfrihet än svenska försäkringsbolag. Avsikten är att den praxis som utbildats i , när det gäller att medge undantag från förbudet att driva annan rörelse än försäkringsrörelse enligt LUF, även i fortsättningen skall tillämpas. För svenska försäkringsbolag kommer förbudet mot främmande verksamhet bl.a. till uttryck i 1 kap. 3 § försäkringsrörelselagen. När det gäller EES-försäkringsgivares verksamhet ankommer det på tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland att bevaka att försäkringsgivaren i enlighet med artikel 8.1 i både första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet begränsar sin affärsverksamhet i till försäkringsområdet och sådan verksamhet som är direkt anknuten till detta område, med uteslutande av alla annan affärsverksamhet. Bestämmelsen i andra stycket överensstämmer med 1 § sjätte stycket LUF. Tredje stycket motsvaras av 9 a § LUF. Av praktiska skäl ges inspektionen rätt att bestämma vilka utredningar som skall fogas till ansökan. 4 kap. 3 § Den nuvarande ordningen med en lagstadgad skyldighet för att på ansökan lämna förhandsbesked om huruvida en planerad verksamhet här i landet kräver separat svensk koncession har tagits upp i första stycket som överensstämmer med 1 § tredje stycket LUF. Motivet för systemet med förhandsbesked är det intresse som den som avser att starta en försäkringsliknande verksamhet har av att få besked om huruvida den planerade verksamheten är försäkringsrörelse och därför förutsätter koncession. I lagtexten definieras inte vad som anses utgöra försäkringsrörelse. Som har konstaterats i tidigare lagstiftningsärenden är det inte möjligt att definiera begreppet tillräckligt noggrant och entydigt. Avsikten är att vid tillämpningen av denna paragraf skall begreppet försäkringsrörelse bestämmas med utgångspunkt i den praxis som utbildats på området (se t.ex. RÅ 1992 ref.29). Se även författningskommentaren till 1 kap. 1 §. Enligt andra stycket, som överensstämmer med 1 § fjärde stycket LUF, är ett förhandsbesked bindande för den myndighet som lämnat beskedet. Om inspektionens beslut efter överklagande har prövats av regeringen är både regeringen och inspektionen bundna av regeringens beslut. 4 kap. 4 § Regeringen är, liksom enligt försäkringsrörelselagen, koncessionsgivande myndighet. Detta framgår av första stycket som överensstämmer med 6 § första stycket LUF. Obligatoriska handlingar i ett koncessionsärende är enligt andra stycket, som i sak överensstämmer med 6 § andra stycket LUF, bl.a. en verksamhetsplan. I verksamhetsplanen skall principerna för den planerade verksamheten anges. Vidare skall till koncessionsansökningen fogas ett bevis om att försäkringsgivaren har deponerat medel i en svensk bank. Syftet med denna initiala deposition är att trygga försäkringstagarnas intressen under den då etablerings- och startåtgärder kan ta avsevärda belopp i anspråk. Av praktiska skäl innehåller lagförslaget i övrigt inte någon detaljerad förteckning över de handlingar och utredningar som skall fogas till en koncessionsansökan utan i överensstämmelse med 6 § sjätte stycket LUF ges i tredje stycket rätt att meddela närmare föreskrifter härom. 4 kap. 5 § Paragrafen, som i stora delar överensstämmer med 7 § första-tredje styckena LUF, anger koncessionsvillkoren för försäkringsgivare från tredje land. EG:s försäkringsdirektiv innehåller inte några regler om de materiella villkoren för beviljande av koncession i fråga om försäkringsgivare från tredje land. Koncessionsvillkorens närmare innehåll bestäms istället av den nationella lagstiftningen i det land där verksamheten skall etableras. Det finns i detta avseende inte skäl att försätta försäkringsgivare från tredje land i en annan situation än svenska försäkringsbolag. Koncessionsvillkoren är därför enligt förslaget i stort sett desamma för försäkringsgivare från tredje land som för svenska försäkringsbolag, dock med den väsentliga skillnaden som följer av att depositionskrav endast uppställs för försäkringsrörelse som här i landet etableras av försäkringsgivare från tredje land. Kravet på initialdeposition kommer till uttryck genom hänvisningen i första stycket till 4 §. Den begränsning i marknadstillträdet i som depositionskravet innebär har sin grund i de krav som uppställs i artikel 23.2 e) i första skadeförsäkringsdirektivet och i artikel 27.2 e) i första livförsäkringsdirektivet. Koncessionsprövningen enligt punkten 1 i första stycket skall, i överensstämmelse med gällande lagstiftning, begränsas till en bedömning av om försäkringsgivaren har sådan sakkunskap och sådana resurser som är tillräckliga för en tillförlitlig försäkringsverksamhet i . Som angetts i kapitel 6.6 bör, i likhet med försäkringsrörelselagen, införas uttryckliga regler för prövningen av ledningen och större ägare av en utländsk försäkringsgivare. Med ledning avses företrädaren för den utländska försäkringsgivaren, som skall godkännas i samband med koncessionsprövningen. Regleringen motsvarar den i försäkringsrörelselagen och prövningen skall i princip vara densamma (se prop. 1995/96:173). Som också angetts i avsnitt 6.6 skall föreskriften i 2 § första stycket LUF, att en utländsk försäkringsgivare här i landet bara får driva sådan försäkringsrörelse som drivs i hemlandet, upphöra att gälla. Däremot måste i enlighet med krävas att försäkringsgivare från tredje land har tillstånd i sitt hemland att driva försäkringsverksamhet. I överensstämmelse med gällande lagstiftning har i andra stycket tagits upp en uttrycklig föreskrift om att koncessionsprövningen inte får grundas på den s.k. behovsprincipen, dvs. innefatta en kvantitativ bedömning av antalet försäkringsgivare och försäkringsgivares möjligheter att täcka försäkringstagarnas behov av försäkringsskydd. Bestämmelsen i tredje stycket överensstämmer med 7 § andra stycket LUF. Såsom tidigare skall koncession enligt fjärde stycket inte beviljas för försäkringsrörelse i allmänhet utan för bestämda försäkringsklasser i enlighet med den indelning som gäller för svenska försäkringsbolag. 4 kap. 6 § I överensstämmelse med 7 § fjärde stycket LUF skall prövningen av frågan om ändring av koncession ske på samma grunder som vid beviljande av en ny koncession med rätt för att avgöra frågan om den är av principiell betydelse eller i övrigt av synnerlig vikt. Ansökan om ändring av koncession skall ske på samma sätt som vid ansökan av en ny koncession. Lagrådet har i sitt yttrande förordat att bestämmelsen i andra stycket formuleras om. Bestämmelsen behandlas dock i den remitterade promemorian om en ny beslutsordning på bank- och försäkringsområdet (se avsnitt 3). En översyn av bestämmelsen bör i stället göras i det lagstiftningsarbetet. 4 kap. 7 § Paragrafen motsvarar 9 § andra stycket LUF. Till skillnad mot tidigare tas en uttrycklig bestämmelse in om att de vanliga reglerna för koncessionsgivning skall gälla i tillämpliga delar. 4 kap. 8 § En försäkringsgivare från tredje land kan vid behov byta ut sin företrädare. Enligt denna paragraf, som delvis motsvarar 9 § andra stycket LUF, skall försäkringsgivaren hos inspektionen ansöka om godkännande av den nya företrädaren. Fråga om byte av företrädare kan aktualiseras upprepade gånger. Det är därför ändamålsenligt med en ordning där inte regeringen utan inspektionen fattar beslut om godkännande av en ny företrädare. 4 kap. 9 § Bestämmelsen motsvarar till sitt innehåll 23 § LUF. För att tillsyn skall bli effektiv måste inspektionen få kännedom om när en försäkringsgivare börjar sin verksamhet. Den egentliga försäkringsrörelsen skall anses börja i och med att de första åtgärderna för att sälja försäkringar vidtas eller när anbud tas emot. Att försäkringsgivaren vidtar förberedande åtgärder för den planerade verksamheten skall, även om åtgärderna leder till bokföringsskyldighet, däremot inte anses innebära att verksamheten har inletts. 4 kap. 10 § Bestämmelsen i denna paragraf motsvarar den i 1 a § andra stycket LUF. stadgades att tillstånd skulle lämnas om verksamheten inte bedömdes vara oförenlig med en sund utveckling av försäkringsväsendet. Den ändrade formuleringen ansluter till vad som enligt 5 § gäller för att en utländsk försäkringsgivare skall få koncession i . Ändringen innebär att kravet på sundhet i den planerade verksamheten skall avse endast förhållandena i den enskilda koncernen eller i det enskilda samarbetsavtalet och inte i försäkringsväsendet som helhet. Ändringen har gjorts för att undvika alla slag av behovsprövning. Någon behovsprövning får alltså inte göras vid tillståndsprövningen. Avsikten är att de kriterier som i övrigt gäller för tillstånd till förmedlingsverksamhet enligt 1 a § LUF skall tillämpas i tillståndsärendena enligt denna paragraf (se 1989/90:NU 22). Om förutsättningar för tillståndet inte längre finns, kan det förklaras förverkat. En sådan åtgärd kan exempelvis föranledas av att ett koncernförhållande eller ett samarbetsavtal upphör. 5 kap. Solvenskrav och bedrivande av verksamheten Kapitlet innehåller i huvudsak solvensbestämmelser som skall gälla för försäkringsgivare från tredje land. I avsnitt 6.7 har beskrivits den centrala betydelse solvensbestämmelserna har när det gäller försäkringsrörelse som etableras i av försäkringsgivare från tredje land. När det gäller EES-försäkringsgivare stadgas om solvenskrav i varje försäkringsgivares hemlands lagstiftning. De kapitalkrav som ställs på försäkringsgivare från tredje land är väsentligen av samma innehåll som i den nuvarande regleringen i LUF. Vissa sakliga och redaktionella ändringar har dock gjorts i det gällande regelsystemet. Eftersom organisationsformerna för etablering av försäkringsverksamhet i har utökats i jämförelse med nuvarande ordning, skall solvensreglerna i detta kapitel inte bara tillämpas på verksamhet som etableras genom generalagent utan även på filialetablering. I 1 3 paragraferna har sammanförts bestämmelserna om deposition i 6 § andra femte styckena, 10 § andra stycket och 15 a § LUF. Depositionskrav skall inte bara gälla för generalagenturer utan utsträckas till att även omfatta verksamhet som försäkringsgivare från tredje land etablerar genom filial här i landet. För att den föreslagna regleringen skall stå i samklang med den allmänna målsättningen i stadga om liberalisering av osynliga betalningar skall deponerade tillgångar i fortsättningen inte användas för att trygga betalning av offentligrättsliga avgifter utan endast till att säkerställa försäkringskundernas intressen (4 §). De nuvarande bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar har justerats, främst i syfte att klargöra att skyldigheten att redovisa sådana avsättningar gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse. I lagtexten förtydligas att kravet på täckning av de försäkringstekniska avsättningarna (skuldtäckning) endast gäller den del av en utländsk försäkringsgivares verksamhet som avser direktförsäkringsrörelse. Om en utländsk försäkringsgivare vid sidan av direktförsäkringsrörelsen även driver återförsäkringsrörelse skall alltså inte återförsäkringsdelen omfattas av skuldtäckningsreglerna (8 § första stycket). Någon motsvarighet till föreskriften i 18 § LUF om att skall godkänna avtal om avgiven återförsäkring inom livförsäkring, har inte tagits upp i förslaget. Syftet med föreskriften, dvs. att förhindra att osunda återförsäkringsavtal ingås till nackdel för försäkringstagarna, får anses tillgodosedd genom säkerhetsystemet i lagförslaget. 5 kap. 1 § I första stycket fastslås att försäkringsgivare från tredje land, som säkerhet för den försäkringsrörelse som bedrivs här, skall deponera värdehandlingar i en svensk bank. Till skillnad från gällande lagstiftning (5 a § LUF) har någon definition av begreppet bankinstitut inte införts i lagförslaget. Någon ändring i sak avses dock inte utan godtagbara banker skall såsom vara banker med svensk oktroj. Liksom skall ha till uppgift att bestämma vilka värdehandlingar som skall godkännas för deposition. Urvalet skall ske med utgångspunkt i kravet på säkerhet för försäkringstagarna. Den bestämmelse som tidigare fanns om att deponering skulle göras särskilt för livförsäkring och särskilt för skadeförsäkring har utgått efter påpekande från Lagrådet. Anledningen till detta är att försäkringsgivare från tredje land inte har rätt att driva försäkringsrörelse avseende både livförsäkring och skadeförsäkring här i landet (se 1 kap. 14 § andra stycket). I andra stycket finns bestämmelser om initialdeposition. Med initialdeposition avses det minimibelopp som måste deponeras för att koncession överhuvudtaget skall kunna beviljas (se 4 kap. 4 § andra stycket 2). Minimibeloppet skall såsom vara basbeloppsanknutet. Också värdet av initialdepositionen skall vara detsamma som enligt gällande reglering, dvs. Depositionskravet har utformats med beaktande av konkurrensförhållandena mellan svenska och utländska försäkringsgivare här i landet samt med hänsyn till motsvarande krav i andra länder. Syftet är att undvika att depositionskravet i den svenska lagstiftningen utgör ett faktiskt hinder för etablering av utländska försäkringsgivare i (se prop. 1984/85:77 sid. 56). Den föreslagna initiala depositionen i detta stycke står i samklang med såväl artikel 23.2 e) i första skadeförsäkringsdirektivet och artikel 27.2 e) i första livförsäkringsdirektivet som tjänsteliberaliseringsstadga. 5 kap. 2 § När det gäller kraven på deponering medan verksamheten pågår skall den nuvarande ordningen bibehållas. Således skall för skadeförsäkring depositionen dimensioneras i enlighet med utvecklingen av bruttopremieinkomsten. Med bruttopremieinkomst avses premieinkomst för bruttoaffär, dvs. utan avdrag för återgivna återförsäkringspremier. Oberoende av utvecklingen av bruttopremieinkomsten får dock depositionen aldrig understiga ett minimibelopp motsvarande 300 basbelopp. För livförsäkring skall såsom inte tillämpas någon kombination av omslutningsrelaterad deposition och minimideposition. Istället skall endast krävas en minimideposition av samma storlek som motsvarande deposition för skadeförsäkring. I förhållande till gällande reglering föreslås den ändringen att möjligheten att använda depositionen för att redovisa tillgångar motsvarande värdet av de försäkringstekniska avsättningarna inte bara skall gälla livförsäkring utan utsträckas till att även omfatta skadeförsäkring (se 8 § andra stycket). 5 kap. 3 § Liksom skall enligt första stycket ha möjlighet att bestämma en lägre initial deposition eller, när verksamheten har inletts, en lägre variabel deposition eller minimideposition. Avgörande för om en sådan dispens skall meddelas är rörelsens omfattning och beskaffenhet. Bestämmelserna i andra stycket om rätt att i vissa fall få tillbaka en del av depositionen avseende skadeförsäkring överensstämmer med gällande reglering (15 a § fjärde stycket LUF). Om skyldighet att lämna uppgift om depositionen, se 6 kap. 3 § första stycket 2. Om skyldighet för att ingripa med föreläggande om deponerat belopp minskat i värde, se 6 kap. 8 § andra stycket 3. 5 kap. 4 § Paragrafen, som innehåller bestämmelser om användning av de värdehandlingar som en försäkringsgivare från tredje land deponerat, motsvarar 16 § LUF. Enligt tjänsteliberaliseringsstadga skall säkerhetsdepositionernas enda syfte vara att skydda försäkringstagarnas intressen. För att depositionskraven skall stå i samklang med denna stadga föreslås den ändringen i gällande lagstiftning att tillgångar som deponerats inte får användas till betalning av böter, viten, avgifter och ersättningar som kan åläggas enligt denna lag. Deponerade tillgångar skall enligt denna paragraf endast kunna användas till att betala fordringar på grund av försäkringsavtal som hänför sig till den direktförsäkringsrörelse som försäkringsgivaren bedriver i . Om en försäkringsgivare från tredje land här driver såväl direkt- som återförsäkring, får således deponerade tillgångar endast användas för betalning av fordringar inom direktförsäkringsområdet. Försäkringstekniska avsättningar och grunder för försäkringsverksamheten 5 kap. 5 § Paragrafen, som motsvarar 10 § tredje-sjunde styckena LUF, innehåller bestämmelser om försäkringstekniska avsättningar. I paragrafen klargörs att skyldigheten att redovisa försäkringstekniska avsättningar gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse. Avsikten har dock även tidigare varit att utländska försäkringsgivare från tredje land skall redovisa försäkringstekniska avsättningar för skadeförsäkring. Detta följer bl.a. av att det nuvarande systemet för skuldtäckning inom skadeförsäkring i LUF bygger på att försäkringstekniska avsättningar redovisas. I första stycket fastslås att en försäkringsgivare från tredje land skall beräkna försäkringstekniska avsättningar för sin direktförsäkringsrörelse här i landet. Efter förebild av bestämmelsen i 7 kap. 1 § försäkringsrörelselagen anges vilket belopp de försäkringstekniska avsättningarna skall uppgå till. De försäkringstekniska avsättningarna delas in i olika poster. Indelningen överensstämmer med motsvarande indelning i 10 § tredje stycket LUF. Andra femte styckena överensstämmer med 10 § fjärde sjunde styckena LUF. 5 kap. 6 § Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar 11 § LUF i dess lydelse före den ändring som infördes genom SFS 1995:781. Den nämnda ändringen har fortfarande inte trätt i kraft (jfr. 1 i övergångsbestämmelserna) eftersom de ändringar i försäkringsavtalslagen (1927:77) som förväntades när ändringen gjordes inte har trätt i kraft (se sid. 127 och 302 303 i prop. 1994/95:184). I avvaktan på att motsvarande ändringar genomförs i försäkringsavtalslagen återinförs nu den äldre lydelsen i tidigare 11 § LUF. I syfte att skapa klarhet i frågan om grunder och för att nå överensstämmelse med försäkringsrörelselagen anges dock redan nu i andra stycket att det för livräntor och sjukräntor som tillhör skadeförsäkringsrörelsen skall upprättas grunder för beräkning av premiereserv och rätt till återköp. Ytterligare förändringar får dock anstå till dess att motsvarande ändringar genomförs i försäkringsrörelselagen (1992:713) och i försäkringsavtalslagen. Om skyldighet att tillställa grunder, se 6 kap. 3 § första stycket 4. 5 kap. 7 § Bestämmelserna i första stycket motsvarar 12 § LUF. Hänvisningen till 7 kap. 5 § försäkringsrörelselagen (1982:713) innebär att vissa allmänna anvisningar i den paragrafen skall beaktas vid upprättande av de grunder som avses i detta stycke. Enligt anvisningarna skall grunderna innehålla de antaganden om dödlighet och andra riskmått, räntefot samt driftskostnader som krävs för beräkning av försäkringspremier och premiereserv. Antagandena skall väljas så att de kan anses var för sig betryggande för det slag av försäkringsrörelse som det är fråga om. Hänvisningen till 7 kap. 6 § försäkringsrörelselagen innebär att särskilda övergångsgrunder kan upprättas för bestämd tid som tillägg till premiereservgrunderna för redan tecknade livförsäkringar eller sådan livränta eller sjukränta som tillhör annan försäkring än livförsäkring, om verksamheten har utvecklats eller bedömts mindre gynnsamt än beräknat. Detta innebär att premiereservgrunderna successivt anpassas efter den ändrade situationen. Genom anordningen med övergångsgrunder behöver försäkringsgivarna inte redovisa ett underskott som skulle ha uppstått om de definitivt anpassade grunderna hade fått full effekt. Övergångsperioden får normalt inte överstiga . I andra fjärde styckena har införts bestämmelser som motsvarar dem som tidigare fanns i 7 kap. 5 7 §§ försäkringsrörelselagen. Anledningen till att bestämmelserna återinförs är de ändringar som införs genom 6 §. Om skyldighet för att ingripa med föreläggande om grunderna är tillfredsställande, se 6 kap. 8 § andra stycket 2. 5 kap. 8 §