prop · GL0364 · 1998-01-01 00:00:00 — har nämligen att se till att samtliga lagens bestämmelser följs, förutsatt att det gäller allmän kameraövervakning av platser dit allmänheten har tillträde. skall således bl.a. se till att aktsamhetskravet i 1 § följs, att upplysningsplikten enligt 3 och 4 §§ fullgörs och att bestämmelserna om tillstånd i 5 § följs. 22 § får inom ramen för sin tillsynsverksamhet meddela de förelägganden och förbud som behövs för att denna lag och de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen skall följas. Bestämmelsen, som är ny, har behandlats i avsnitt 5.9. ges rätt att meddela förelägganden och förbud inom ramen för sin tillsynsverksamhet. Det innebär att rätten är begränsad till sådan kameraövervakning som avser en plats dit allmänheten har tillträde. Tillsynsansvaret är dock inte begränsat till vissa bestämmelser i lagen. Det innebär att ett föreläggande kan meddelas t.ex. om upplysningsplikten inte fullgörs på ett tillräckligt tydligt sätt, om övervakningen inte sker i enlighet med det i 1 § föreskriva allmänna aktsamhetskravet eller om tillståndsplikten inte fullgjorts. har också rätt att med stöd av bestämmelsen förbjuda övervakning som sker i strid med gällande bestämmelser eller meddelade villkor. Bestämmelserna i 22 och 23 §§ har utformats efter de synpunkter som framförts av Lagrådet. 23 § Ett föreläggande eller förbud enligt 22 § får förenas med vite. ges en rätt att förena ett föreläggande eller förbud med vite för att skapa möjligheter till effektiva ingripanden. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 5.9. Rätten att förena ett föreläggande eller förbud med vite har införts efter förslag från Lagrådet. Vitets storlek skall i enlighet med lagen (1985:206) om viten vara sådan att vitet kan förväntas få den förelagde att vidta den önskade åtgärden. Frågan om att döma ut ett förelagt vite prövas av länsrätten. 24 § har rätt att för tillsynen få tillträde till kontrollrum och andra delar av en övervakningsanläggning. får också begära upplysningar från den som bedriver kameraövervakning samt granska bevarat bild- eller ljudmaterial. Detta gäller även i fråga om den som för någon annans räkning har hand om övervakningen. Paragrafen reglerar möjligheter att vidta åtgärder för att kunna utöva sin tillsyn. Bestämmelsen, som motsvarar 12 § i den nuvarande lagen har språkligt justerats. Eftersom tillsynsansvaret i förhållande till den nuvarande lagen har utvidgats får bestämmelsen ett utökat tillämpningsområde. Någon ändring i fråga om möjligheter att vidta åtgärder i sin tillsynsverksamhet är dock inte avsedd. Se också 28 §. 25 § Den som tar befattning med uppgift som har inhämtats genom allmän kameraövervakning får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han eller hon på detta sätt fått veta om någon enskilds personliga förhållanden. I det allmännas verksamhet skall i stället bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) tillämpas. Bestämmelsen, som har behandlats under avsnitt 5.7, motsvarar 14 § i den nuvarande lagen. I förhållande till den nuvarande lagen har bestämmelsen utvidgats till att även omfatta den övervakning som avser plats dit allmänheten inte har tillträde. Bestämmelsen innebär bl.a. att bilder som inhämtats vid allmän kameraövervakning inte obehörigen får t.ex. säljas eller på annat sätt spridas om det innebär att uppgifter om någon enskilds personliga förhållanden röjs. Straffbestämmelser vid åsidosättande av tystnadsplikten finns i 20 kap. 3 § . Frågan om sekretess i det allmännas verksamhet regleras i 7 kap. 32 § sekretesslagen (1980:100) 26 § Till böter eller fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet 1. bryter mot bestämmelsen i 3 eller 4 § om upplysningsplikt, 2. bryter mot bestämmelsen i 5 § om tillståndsplikt, 3. bryter mot bestämmelsen i 11 eller 12 § om anmälningsplikt, 4. bryter mot bestämmelsen i 14 § om bevarandetid, 5. bryter mot villkor som har meddelats med stöd av 19 eller 20 §. I ringa fall döms inte till ansvar. Den som överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud enligt denna lag får inte dömas till straff för en gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Paragrafen innehåller straffbestämmelser och motsvarar närmast 15 § i den nuvarande lagen. Första stycket 3 har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Straffansvaret omfattar även överträdelser mot kravet på tillstånd och anmälningsplikten för den som har en övervakningskamera uppsatt utan att den tagits i bruk. Lagstiftningen om kameraövervakning har till syfte att ge enskilda skydd mot integritetsintrång och det avgörande för bedömningen av en gärnings straffvärde blir därför hur allvarligt integritetsintrång den kunnat förorsaka. Vid bedömningen måste samtliga omständigheter kring övervakningen beaktas. Av stor betydelse är naturligtvis integritetsskador eller risker för att sådana kan uppkomma. Vidare måste beaktas om övervakningsutrustningen tagits i bruk. Andra faktorer som måste vägas in vid bedömningen är hur länge övervakningen har pågått och med vilka medel den skett, om bilder bevarats och om ljud tagits upp. Vid bedömningen av straffvärdet skall det dock som framhållits ovan alltid ske en samlad bedömning av samtliga omständigheter. Vid bedömningen skall givetvis även de allmänna regler om straffmätning som finns i 29 kap. beaktas. I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller oaktsamhet för straffansvar. I andra stycket undantas ringa fall från straffansvar. Vilka faktorer som skall beaktas vid bedömningen av en lagöverträdelses straffvärde har berörts i det föregående. Liksom i andra sammanhang får straff inte dömas ut för en gärning som omfattas av ett vitesföreläggande som har överträtts. 27 § Övervakningsutrustning som har använts vid brott enligt denna lag skall förklaras förverkad, om det inte är oskäligt. Paragrafen motsvarar 16 § i nu gällande lag. 28 § Om den som bedriver allmän kameraövervakning eller den som för någon annans räkning har hand om övervakningen underlåter att i enlighet med 24 § ge tillträde eller lämna upplysningar eller hålla till handa bevarat bild- eller ljudmaterial, får förelägga vite. För att bereda sig tillträde får vid behov anlita polishandräckning. Paragrafen har sin motsvarighet i 17 § lagen om övervakningskameror m.m. Språkliga justeringar har gjorts men någon saklig ändring är inte avsedd. 29 § beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Justitiekanslern får överklaga ett beslut för att ta till vara allmänna intressen. Beslut om tillstånd till allmän kameraövervakning och om undantag enligt 4 § andra stycket från upplysningsplikten får överklagas även av den kommun där övervakningen skall ske och, om kameraövervakningen skall avse en arbetsplats, av en organisation som företräder de anställda på arbetsplatsen. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten utom i mål där Justitiekanslern för talan. I paragrafen, som har sin motsvarighet i 18 § i den nuvarande lagen regleras frågor om överklagande. Språkliga justeringar har gjorts men någon saklig ändring är inte avsedd. 30 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om skyldighet att betala avgifter för länsstyrelsernas verksamhet enligt denna lag. Sådana föreskrifter får endast innebära rätt att ta ut avgifter för en ansökan, anmälan eller tillsynsåtgärd. Paragrafen motsvarar närmast 19 § i den nuvarande lagen. Meningen är att avgifterna skall täcka kostnader för verksamhet med anmälan och prövning av ansökan. Såsom Lagrådet påpekat får generella avgifter, dvs. avgifter som utgår även om den avgiftsskyldige inte varit föremål för någon direkt åtgärd från sida, inte tas ut. Denna lag träder i kraft då lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. upphör att gälla. Beslut om tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av den gamla lagen skall anses ha meddelats med stöd av den nya lagen. Ett beslut om tillstånd, som har meddelats med stöd av den gamla lagen och som inte omfattar kameraövervakning i större utsträckning än vad som är medgivet enligt 11 eller 12 § i den nya lagen, skall anses vara förfallet när en anmälan enligt den nya lagen har skett, under förutsättning att anmälan innefattar den kameraövervakning som tillståndsbeslutet avser. Har en ansökan om tillstånd att använda en övervakningskamera gjorts men inte slutligt prövats före ikraftträdandet, skall ansökan anses som en anmälan enligt den nya lagen, om ansökan inte omfattar kameraövervakning i större utsträckning än vad som är medgivet enligt 11 eller 12 § i den nya lagen. Beslut som har meddelats före överklagas enligt då gällande bestämmelser. När den nya lagen träder i kraft upphör lagen om övervakningskameror m.m. att gälla. Detta följer av punkten 1. I den mån det har gjorts en ansökan om tillstånd att använda en övervakningskamera, som inte har prövats slutligt, skall den prövas enligt den nya lagen. I vissa fall skall dock en ansökan betraktas som en anmälan (se punkt 4). Bestämmelsen i punkten 2 innebär att de tillståndsbeslut som har meddelats med stöd av den gamla lagen kommer att gälla även när den nya lagen har trätt i kraft. Detta gäller även de tillståndsbeslut som omfattas av det tillståndsfria området enligt den nya lagen, dvs. i praktiken de tillståndsbeslut som motsvarar anmälningsfallen enligt 11 och 12 §§ (jfr dock punkt 3). Bestämmelserna i den nya lagen om tillsyn m.m. kommer att gälla för de gamla tillståndsbesluten. Enligt bestämmelsen i punkten 3 upphör vissa tillståndsbeslut att gälla när en anmälan om kameraövervakning sker. Så är fallet när det finns ett tillståndsbeslut enligt den gamla lagen och det görs en anmälan enligt den nya lagen, under förutsättning att den kameraövervakning som anmälan avser omfattar övervakningen enligt det tidigare tillståndsbeslutet. Kameraövervakningen regleras då i stället enligt vad som gäller för anmälningsfallen. Avsikten med bestämmelsen är att i största möjliga utsträckning undvika parallella tillstånds- och anmälningsfall. Om en anmälan aldrig görs, eftersom tillståndshavaren är tillfreds med den kameraövervakning han redan har tillstånd till, kommer beslutet självfallet att bestå. Detta följer av punkten 2. Bestämmelsen i punkten 4 tar sikte på den situationen att en ansökan om tillstånd att använda en övervakningskamera har gjorts men inte prövats slutligt före ikraftträdandet. Om i ett sådant fall ansökan inte omfattar kameraövervakning i större utsträckning än vad som är medgivet utan tillstånd enligt 11 eller 12 §§ i den nya lagen, skall i stället för att pröva ansökan behandla den som en anmälan enligt 17 §. Motsvarande situation kan inträffa även hos allmän förvaltningsdomstol när ett ärende om användning av över- vakningskamera har överklagats. Om domstolen kan konstatera att den kameraövervakning som målet gäller får ske utan tillstånd enligt den nya lagen om anmälan om den görs, skall domstolen undanröja det överklagade beslutet och visa målet åter till . har då att tillämpa förevarande bestämmelse. Detta innebär i praktiken att ansökan där registreras som en anmälan. gäller enligt 18 § lagen om övervaknings- kameror m.m. att beslut överklagas hos länsrätt och att det, utom i mål där Justitiekanslern för talan, krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten (SFS 1995:76). Enligt en då införd övergångsbestämmelse överklagas dock beslut som har meddelats före ikraftträdandet enligt äldre bestämmelser. Dessa äldre bestämmelser innebar att beslut överklagades hos kammarrätten och att något krav på prövningstillstånd inte ställdes upp. Även om det förefaller mindre troligt kan det inte uteslutas att det då den nu föreslagna lagen kan träda i kraft i de allmänna förvaltningsdomstolarna kommer att finnas kvar några mål där det överklagade beslutet har meddelats före . För dessa fall bör införas en övergångsbestämmelse, punkten 5, som innebär att ett beslut som har meddelats före skall överklagas enligt då gällande bestämmelser. 7.2 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291) 35 § Ett överklagande av kammarrättens beslut i ett mål som har väckts hos kammarrätten genom överklagande, underställning eller ansökan prövas av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har meddelat prövningstillstånd. Meddelas inte prövningstillstånd, står kammarrättens beslut fast. En upplysning om detta skall tas in i Regeringsrättens beslut. Vad som sägs i första stycket gäller inte 1. talan som ombudsmän eller Justitiekanslern för i mål om disciplinansvar eller om återkallelse eller begränsning av behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln med läkemedel eller om återkallelse av behörighet att utöva veterinäryrket, 2. talan som Justitiekanslern för i mål enligt datalagen (1973:289), kreditupplysningslagen (1973:1173), inkassolagen (1974:182), lagen (1987:1231) om automatisk databehandling vid taxeringsrevision, m.m. eller lagen (1998:000) om allmän kameraövervakning. I paragrafen har en hänvisning till lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. ändrats till att avse lagen om allmän kameraövervakning. 7.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 7 kap. 32 § Sekretess gäller för sådan uppgift om enskilds personliga förhållanden som har inhämtats genom kameraövervakning som avses i lagen (1998:000) om allmän kameraövervakning, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . Ändringen innefattar endast en anpassning av bestämmelsen till lagen om allmän kameraövervakning. Anpassningen innebär att sekretess- bestämmelsen kommer att omfatta uppgifter som har inhämtats vid sådan avlyssning eller upptagning av ljud som regleras i lagen om allmän kameraövervakning. Sammanfattning av betänkandet Uppdraget Utredningen har haft i uppdrag att göra en genomgripande översyn av lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. och att lägga fram de förslag som översynen ger anledning till. Enligt direktiven skall utredningen bl.a. pröva möjligheten att gå ifrån det nuvarande systemet med tillstånd. Utgångspunkten för utredningens uppdrag är enligt direktiven att rätten att använda övervakningskameror bör utvidgas i sådana fall där intresset av att bekämpa brott och att förhindra olyckor eller tillgodose därmed jämförliga ändamål väger särskilt tungt. måste enligt direktiven den enskildes intresse av skydd för sin integritet tillgodoses. Vid avvägningen mellan dessa intressen bör dock, fortfarande enligt direktiven, intresset av att förebygga och utreda brott samt att förhindra olyckor och liknande ändamål få spela en mer framträdande roll än . Enligt direktiven skall utredningen även belysa frågan om rätten att behandla och bevara upptagna bilder kan utökas samt analysera möjligheten att reglera öppen ljudupptagning som företas i samband med användning av en övervakningskamera. Slutligen skall utredningen enligt direktiven även särskilt överväga frågor rörande en utvidgad rätt för polisen att använda övervakningskameror. Denna del av utredningsuppdraget har delvis redovisats i delbetänkandet Polisens användning av övervakningskameror vid förundersökning (SOU 1995:66). Brottsligheten har ökat markant under och har nått oroväckande höga nivåer. Tillgänglig information tyder på att användning av övervakningskameror kan bidra till att minska brottsligheten och öka uppklaringsprocenten. De undersökningar som finns tyder också på att allmänheten är beredd att acceptera en ökad kameraanvändning om det kan leda till minskad brottslighet. Utredningsarbetet har därför inriktats på att undersöka om det är möjligt att utvidga rätten att använda övervakningskameror utan att berättigade integritetsskyddsintressen skadas. Lagen föreslås omfatta i princip samma typ av teknisk utrustning som , dvs. dels TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar som, utan att manövreras på platsen, kan användas för personövervakning, dels separata tekniska anordningar som är avsedda att användas för att behandla eller bevara bilder från övervakningskameror. Eftersom utredningens förslag innebär att även avlyssning och upptagning av ljud omfattas av regleringen har lagförslaget utformats så att det även täcker avlyssningsutrustning. Begreppet övervakningskamera används liksom som samlingsbeteckning för den utrustning som omfattas av lagen. Den lagreglerade kameraanvändningen föreslås i likhet med nuvarande lagstiftning omfatta inhämtning, behandling och bevarande av bilder. Vidare föreslås att avlyssning och upptagning av ljud skall regleras i lagen. En förutsättning för detta är dock att verksamheten bedrivs i samband med annan kameraanvändning som omfattas av lagförslaget. Som en gemensam beteckning för all lagreglerad kameraanvändning föreslår utredningen termen kameraövervakning. För att hindra oseriösa kameraanvändare från att kringgå lagens bestämmelser med hjälp av invändningar om att en lagstridig kameraanläggning inte använts föreslår utredningen att kameraövervakningsbegreppet skall omfatta även uppsättande av övervakningskameror. Tillstånd eller anmälan? Enligt den nuvarande lagstiftningen om övervakningskameror krävs med några få undantag alltid tillstånd för att man skall få sätta upp en övervakningskamera som kan riktas mot platser dit allmänheten har tillträde. I utredningens direktiv framhålls att översynen av lagstiftningen skall inriktas på möjligheten att helt eller delvis gå ifrån detta tillståndssystem. Utredningen har övervägt möjligheten att ersätta tillståndsförfarandet med straffbestämmelser som kriminaliserar sådan integritetskränkande kameraövervakning som inte kan godtas. Utredningen har dock funnit en sådan lagstiftningsteknik mindre lämplig, eftersom legitim kameraövervakning bedrivs under så varierande förhållanden att det skulle vara svårt att med erforderlig tydlighet avgränsa det kriminaliserade området. Utredningen föreslår i stället att tillståndskravet tas bort för vissa grupper av användare. De kategorier som utredningen därvid har stannat för är banklokaler, postkontor och butiker. Dessa objekt står sammantaget för av nu löpande tillstånd. Enligt nuvarande lagstiftning ankommer det på att förena kameratillstånden med villkor för hur övervakningen skall bedrivas. De meddelade tillstånden inom å ena sidan bank- och postväsendet och å andra sidan detaljhandelsnäringen är relativt likartade. Den praxis som utbildats innebär bl.a. att kameraövervakning av bank- och postlokaler vanligen innefattar rätt att behandla och bevara bilder medan sådan rätt är sällsynt när det gäller butiker. Vidare har tillståndsmyndigheterna intagit en restriktiv hållning till övervakning utanför entréerna till nu aktuella lokaliteter. Utredningens förslag innebär att villkoren för kameraövervakning anges direkt i lagen. Villkoren följer i stort sett de villkor som meddelas av länsstyrelserna, nämligen att syftet med övervakningen är att förebygga eller avslöja brott, att den övervakningskamera som används är fast monterad och försedd med fast optik samt att övervakningskameran inte är riktad så att övervakningen framstår som uppenbart kränkande. En utvidgning i förhållande till nuvarande tillståndspraxis är att kameraövervakning föreslås få ske även av närområdet utanför entréer till banker och postkontor. I fråga om sådana lokaler får ljud avlyssnas och tas upp i samband med att överfallslarm har utlösts. När det gäller den tillståndsfria kameraövervakningen i butiker föreslås denna innefatta en rätt att behandla och bevara bilder av kassaområdet och av butiksentrén. Utredningen föreslår att den nu berörda tillståndsfria kameraanvändningen skall villkoras av att användaren anmäler saken till . Huvudsyftet med anmälan är att den skall ge länsstyrelserna underlag för den inspektionsverksamhet som de är ålagda. I fråga om undantag från tillståndsplikten i övrigt har utredningen inte funnit anledning att göra några större förändringar beträffande den tillståndsfria kameraövervakning som får bedrivas enligt dagens lagstiftning. Undantagen för s.k. TV-backspeglar, kameraövervakning som sker för att skydda en anläggning eller ett område som enligt 4 § 2-5 eller 5 § lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. har förklarats utgöra skyddsobjekt och för kameraövervakning som en polismyndighet utför vid automatisk hastighetsövervakning har behållits oförändrade. Utredningen föreslår också, som berörs i det följande, att en polismyndighet i vissa andra fall skall få bedriva kameraövervakning utan föregående tillstånd. När det gäller de nu berörda undantagen från tillståndsplikten föreligger inte någon anmälningsplikt för den som bedriver kameraövervakningen. Utredningen föreslår att frågan om tillstånd till kameraövervakning skall avgöras endast med tillämpning av en allmän bestämmelse där övervakningsintresset får vägas mot integritetsintresset. För att tillstånd skall meddelas är det tillräckligt att sökanden kan visa att övervakningsintresset väger över integritetsintresset. Liksom enligt gällande rätt bör tillståndsprövningen inte vara av fakultativ karaktär, dvs. tillstånd skall meddelas om förutsättningarna är uppfyllda. Avsikten med utredningens förslag är emellertid inte att i någon större utsträckning få till stånd en ändring av nuvarande praxis i tillståndsärenden. Utredningen förordar endast i några hänseenden, huvudsakligen i fall där intresset av att förebygga eller avslöja brott kan sägas väga särskilt tungt, en mindre restriktiv linje vid tillståndsprövningen. vill utredningen erinra om att enligt dess förslag stora områden tas undan från tillståndsplikten och regleras direkt i lagen. När det gäller övervakningsobjekten anser utredningen att såväl de uttalanden som gjordes i förarbetena till den nuvarande lagstiftningen om i vilka fall risken för integritetsintrång i allmänhet får anses vara av mindre betydelse och i vilka fall där riskbedömningen är den motsatta som den praxis som har utbildats i huvudsak kan vara vägledande för tillståndsprövningen även i fortsättningen. Utredningen menar dock att det kan finnas anledning att i något större utsträckning än tillåta kameraövervakning av entréer, t.ex. av en entré till en restaurang, ett hotell, en utställningslokal eller ett museum. Frågan om närområdet utanför entrén skall kunna övervakas tas upp i det följande. Tillstånd till övervakning av området utanför det egentliga övervakningsobjektet lämnas enligt den nuvarande lagstiftningen i mycket ringa utsträckning. Som har nämnts i det föregående föreslår utredningen en specialreglering när det gäller övervakning av närområde utanför . Växlingskontor eller andra inrättningar som till sin funktion påminner om (dock ej pantbanker) bör i princip kunna få tillstånd att övervaka närområdet utanför entréerna på motsvarande sätt som gäller för bank och post. En förutsättning bör därvid vara att det finns en allvarlig hotbild mot inrättningen, att den varit utsatt för rån eller liknande eller att risken för rån mot dylika inrättningar allmänt sett har ökat. När det gäller övriga användare anser utredningen att starka skäl talar för att man även fortsättningsvis skall vara mycket restriktiv när det gäller att ge tillstånd till kameraövervakning av s.k. närområden som används för allmän trafik. Nuvarande praxis kan därför vara vägledande även i fortsättningen. Det bör dock i vissa fall vara möjligt att en restaurang, ett dansställe eller liknande skall kunna få tillstånd att övervaka den del av närområdet utanför entrén där kö brukar bildas. Beträffande bank-, post- och butikslokaler föreslår utredningen en specialreglering av rätten att behandla eller bevara bilder. När det gäller övriga användare skall en prövning göras i varje enskilt fall och utgångspunkten bör enligt utredningen alltjämt vara att tillståndsmyndigheten skall vara restriktiv med att bevilja tillstånd att behandla eller bevara bilder.