prop · GL0354 · 1998-01-01 00:00:00 — Ur kreditrisksynpunkt är premielånen åtminstone lika säkra som sådana obligationer, skuldförbindelser och garantier för vilka kreditinstitut och vissa värdepappersbolag svarar. Diversifieringsmöjligheterna har inte motsvarande betydelse som för fastigheter och andra fastighetsrelaterade tillgångar. Ett skäl som talar emot att tillåta premielånen för skuldtäcknings- ändamål i en hög utsträckning är lånens låga likviditet. Enligt skuldtäckningsreglerna i tredje skadedirektivet skall, av de tillgångar som täcker de försäkringstekniska avsättningarna, den procentuella andelen av de tillgångar som inte är likvida hållas på en betryggande nivå (artikel 22.2.v). Det är också viktigt att värdet av en lånefordran beräknas med hänsyn till möjligheten att realisera den (artikel 21.1 fjärde stycket vii). Den låga likviditeten skall dock ses mot bakgrund av att premielånen är avsedda att täcka mycket långa försäkringsåtaganden. Det är emellertid mindre tillfredsställande att tillskapa ett nytt tillgångsslag i 7 kap. 10 § FRL som endast omfattar Brandkontorets premielån. Det finns därför starka skäl för att ge möjlighet att medge en högre skuldtäckningsandel anpassad efter de särskilda förhållandena för Brandkontorets premielån. Ett behov av ett sådant medgivande till högre skuldtäckningsandel kan också aktualiseras i andra mycket udda fall. Det kan t.ex. gälla skuldtäckningstillgångar i utlandet med mycket hög grad av säkerhet. Procentsatsen för högsta tillåtna skuldtäckning bör självfallet bestämmas på ett sätt som inte snedvrider konkurrensen på det aktuella försäkringsområdet. Det bör inte vara fråga om att genom dispensgivning främja en expansion av vissa särreglerade försäkringstyper på bekostnad av mer konkurrensutsatta försäkringar. Snarare bör det kunna ske för att underlätta hanteringen av ett befintligt försäkringsbestånd. Det finns alltså sammanfattningsvis skäl som talar för att det behövs en dispensrätt i FRL för att kunna beakta den här typen av udda fall. I jämförelse med en lagregel om högsta skuldtäckningsandel ger en dispensordning också bättre möjligheter att med hänsyn till försäkrings- tagarnas intresse beakta individuella förhållanden i det berörda bolaget. En bestämmelse bör därför införas som möjliggör andra än tillfälliga dispenser från nuvarande bestämmelser om tillgångsbegränsningar för skuldtäckningstillgångar. Förutsättningarna för beviljande av dispens bör dock vara mycket restriktiva. Dispens skall endast medges om det finns synnerliga skäl. Sådana synnerliga skäl bör endast anses föreligga om en verksamhet bedrivs under alldeles speciella omständigheter. Det skall vidare vara fråga om särskilda tillgångar som i princip saknar andra motsvarigheter på marknaden. Det skall vara uppenbart att de placeringsregler som annars skulle gälla för dessa tillgångar är alltför stränga även vid en försiktig bedömning i risk- och diversifierings- hänseende. Fall som uppkommer till följd av mera generella utvecklings- tendenser eller som gäller ett flertal företag bör inte omfattas av den nya dispensgivningsregeln. En rätt att medge undantag från tillgångsbegränsningarna för kassa kan endast vara av tillfälligt slag. Detsamma gäller för fondpapper som inte omsätts på någon reglerad marknad (se artikel 22 i tredje generationens direktiv). Den föreslagna dispensregeln bör därför begränsas till andra tillgångsslag. Vid bestämmandet av skuldtäckningsandelen inom ramen för dispens- prövningen bör, på samma sätt som varit vägledande vid placerings- reglernas utformning, beaktas hur riskfyllt det aktuella tillgångsslaget är samt diversifieringsmöjligheterna inom tillgångsslaget (jfr prop. 1994/95:184 s. 181). Vidare bör beaktas placeringsreglernas grund- läggande syfte att tillgodose att försäkringsbolaget kan fullgöra sina åtaganden mot försäkringstagarna. En dispens skall kunna förenas med olika villkor om omprövning eller tidsbegränsning. Det ligger i sakens natur att dispenser som strider mot inte får meddelas (se särskilt artikel 22.2 i tredje generationens direktiv). Den föreslagna dispensmöjligheten bör tillkomma . 6 Underrättelse om gränsöverskridande koassuransverksamhet Regeringens förslag: Ett svenskt försäkringsbolag, som avser att bedriva gränsöverskridande koassuransverksamhet (samförsäkring) avseende stora risker i ett annat EES-land, behöver inte underrätta i annat fall än när bolaget är den ledande försäkringsgivaren i koassuransavtalet. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har ansett att bestämmelsen på ett bättre sätt bör ansluta till definitionen av stora risker i EG:s försäkringsdirektiv. Hovrätten för har ansett att begreppen koassuransavtal och ledande försäkringsgivare bör definieras i lagtext eller i författningskommentaren. Bakgrund: Med koassurans, eller samförsäkring, menas försäkrings- verksamhet där flera försäkringsgivare genom ett avtal försäkrar en risk och där var och en av försäkringsgivarna är ansvariga för en viss del av åtagandet. En av försäkringsgivarna är den ledande försäkringsgivaren. EG:s s.k. koassuransdirektiv (rådets direktiv /473/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser koassuransverksamhet inom gemenskapen) var ett första steg mot en samordning av rätten att bedriva gränsöverskridande försäkringsverk- samhet. Direktivet har ändrats genom andra skadeförsäkringsdirektivet och rådets direktiv /618/EEG av om ändring, särskilt såvitt avser ansvarsförsäkring för motorfordon, av direktiv /239/EEG och direktiv /357/EEG, vilka avser samordning av lagar och andra författningar angående annan direkt försäkring än livförsäkring. I och med den tredje generationens direktiv har rätten att bedriva gränsöverskridande verksamhet utsträckts även till annan försäkringsverksamhet än den som omfattas av koassuransdirektivet. Vilka risker inom gemenskapen som får omfattas av koassurans anges i artikel 26.1 i andra skadeförsäkringsdirektivet. I artikeln hänvisas till de s.k. stora risker som räknas upp i artikel 5 d i första skadeförsäkrings- direktivet. Definitionen av stora risker har ändrats senast genom artikel 2 i direktiv /618/EEG. Det sägs särskilt i ingressen till det direktivet att ändringen även skall innebära en ändring av vilka risker som får omfattas av koassurans. Enligt artikel 26.2 i andra skadeförsäkringsdirektivet skall de be- stämmelser i direktivet som avser sådana stora risker som anges i artikel 5 d i första direktivet (i dess lydelse enligt artikel 2 i direktiv /618/EEG) endast tillämpas på den ledande försäkringsgivaren. Av artikel 14 i andra skadeförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 34 i tredje skadeförsäkringsdirektivet) följer att ett företag som avser att bedriva gränsöverskridande försäkringsverksamhet i ett annat medlemsland skall anmäla detta till hemlandsmyndigheten. I 2 a kap. 4 § FRL regleras anmälningsskyldigheten för svenska försäkringsbolags gränsöverskridande verksamhet i ett annat EES-land. Ett krav på underrättelse till gäller i de fall ett svenskt försäkringsbolag avser att, från eller från en sekundär- etablering i ett annat land inom EES, meddela försäkringar för risker belägna, eller för åtaganden som skall fullgöras, i ett annat EES-land, om det sker på annat sätt än genom sekundäretablering i det landet. Någon särregel för koassuransavtal finns inte. I 2 kap. 1 och 4 a §§ LEF regleras anmälningsförfarandet för EES-för- säkringsgivares gränsöverskridande verksamhet från ett fast driftställe i ett annat land inom EES till . En sådan verksamhet får bedrivas här i landet när mottagit en underrättelse från en behörig myndighet i försäkringsgivarens hemland. Inte heller LEF inne- håller några särregler för koassuransverksamhet. Skälen för regeringens förslag: Koassuransdirektivet har till stora delar förlorat sin betydelse genom framför allt det tredje skadeförsäk- ringsdirektivet. Koassuransdirektivet föranledde inte några särskilda lagstiftningsåtgärder för svenska försäkringsbolag när införlivades i svensk rätt. För EES- försäkringsgivare infördes däremot en bestämmelse i dåvarande 2 kap. 3 § LEF om att icke ledande EES-försäkringsgivare som avsåg att delta i koassuransavtal avseende stora risker belägna i , inte behövde anmäla detta till . infördes en definition av stora risker i 1 kap. 4 § LEF (SFS 1993:1302, prop. 1992/93:257). När bestämmelserna om gränsöverskridande verksamhet för EES- försäkringsgivare ändrades upphävdes det nämnda undantaget i fråga om anmälningsskyldigheten (SFS 1995:780, prop. 1994/95:184). Det kan nu konstateras att särskilda regler bör gälla för svenska försäkringsgivare som driver koassuransverksamhet. Som framgår av redogörelsen för direktivbestämmelserna gäller detta anmälnings- skyldigheten inför gränsöverskridande verksamhet. Bestämmelserna i 2 a kap. 4 § FRL bör således ändras för att bättre ansluta till direktivets regler. En svensk försäkringsgivare som i annan egenskap än ledande försäkringsgivare deltar i en sådan gränsöverskri- dande koassuransverksamhet inom EES-området som avses i artikel 5 d i första skadeförsäkringsdirektivet, bör undantas från den annars gällande skyldigheten att underrätta om detta. Såsom Finans- inspektionen föreslagit bör det tydligare framgå av författningstexten att undantaget endast avser stora risker så som de definieras enligt EG:s försäkringsdirektiv. Hovrätten för har efterlyst ytterligare vägledning för tolkning och tillämpning av vissa begrepp. Såsom anförts i tidigare sammanhang, måste man gå försiktigt tillväga när det gäller denna typ av preciseringar för att inte avlägsna sig från direktivets EG-rättsliga innebörd (jfr prop. 1992/93:257 s. 99). Hovrättens begäran bör dock i någon mån kunna tillgodoses, vilket framgår av författningskommentaren till 2 a kap. 4 § FRL, avsnitt 11.1. Särregler för koassuransverksamhet aktualiseras även i LEF. Dessa regler är emellertid redan föremål för beredning inom Finansdeparte- mentet med anledning av förslagen i betänkandet Utländska försäk- ringsgivare i (SOU 1996:77). Någon ändring av LEF föreslås därför inte i detta sammanhang. 7 Offentliggörande av beståndsöverlåtelser med EES-anknytning Regeringens förslag: Ett svenskt försäkringsbolags överlåtelse av ett bestånd av direkt försäkring där det ingår risker som är belägna (skadeförsäkring), eller åtaganden som skall fullgöras (livförsäkring), i ett annat EES-land, skall offentliggöras i det berörda EES-landet av , om offentliggörande inte redan sker där. Samma regler skall gälla för överlåtelser av motsvarande slag från etableringar i av en försäkringsgivare från ett land utanför EES. Om en EES-försäkringsgivares ansökan om beståndsöverlåtelse offentliggörs i av en behörig myndighet i det överlåtande försäkringsbolagets hemland, behöver ansökan inte kungöras av . Vid dessa överlåtelser skall inspektionen inte längre behöva kungöra beslutet om att lämna sitt samtycke till överlåtelsen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, förutom att promemorian inte innehåller något förslag om att kan underlåta att offentliggöra sitt beslut i ett annat EES-land, om offentliggörande redan sker i det landet. Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har dock ansett att reglerna bör justeras i vissa avseenden. Med anledning av att en ansökan om beståndsöverlåtelse inte måste kungöras utomlands bör det enligt inspektionen klargöras i 15 kap. 4 § FRL att kungörelse skall ske i svenska orstidningar. Inspektionen anser vidare att det borde vara möjligt för den att underlåta att kungöra ett beslut om överlåtelselåtelse som enligt 15 kap. 6 a § FRL skall ske i ett annat EES-land, om tillsyns- myndigheten där offentliggör överlåtelsen. Inspektionen har också ansett att det bör klargöras att den kan underlåta att kungöra en ansökan om beståndsöverlåtelse enligt 7 kap. 3 § LEF även om den utländska myn- digheten inte har kungjort överlåtelsen i tidningar utan låtit försäkrings- givarna tillskriva försäkringstagarna eller kungöra överlåtelsen i tidningar. Bakgrund: I försäkringsdirektiven finns regler om förfarandet vid överlåtelse av försäkringsbestånd som innebär att hemlandsmyndigheten skall inhämta yttranden från behöriga myndigheter i andra medlems- länder inför prövningen av en överlåtelse. Yttranden skall inhämtas från myndighet i det land där risken är belägen eller åtagandet skall fullgöras. Om försäkringarna meddelats från en sekundäretablering i ett annat EES- land skall yttrande inhämtas från myndigheten i sistnämnda land. En redogörelse för direktivets regler i dessa delar finns i prop. 1994/95:184 (s. 235 237). I försäkringsdirektiven finns även regler om offentliggörande av över- låtelser av försäkringsbestånd. De närmare reglerna om offentliggörande finns i artikel 12.6 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 28 a punkt 6 i första skadeförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 53 i tredje skadeförsäkringsdirektivet) resp. i artikel 11.6 i tredje livförsäk- ringsdirektivet och artikel 31 a punkt 6 i första livförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 49 i tredje livförsäkringsdirektivet). Bestämmelserna slår fast att en överlåtelse som tillåtits med stöd av artiklarna skall offentliggöras i det medlemsland där risken är belägen eller åtagandet skall fullgöras i överensstämmelse med nationell lag. Det anges också att sådana överlåtelser automatiskt blir gällande gentemot försäkringstagarna, de försäkrade och andra som har rättigheter eller skyldigheter enligt de överlåtna avtalen. I 14 kap. 26 26 b §§ FRL finns bestämmelser för livförsäkringsbolag om överlåtelse av försäkringsbestånd i samband med konkurs eller likvi- dation. I sådana situationer skall livförsäkringsbeståndet om möjligt överlåtas till ett annat bolag. Ett sådant överlåtelseavtal skall godkännas av för att bli giltigt. Anser inspektionen att avtalet skall godkännas skall avtalets innehåll kungöras i Post- och , PoIT, och i övrigt på ett ändamålsenligt sätt (14 kap. 26 a § FRL). Därefter skall själva godkännandebeslutet registreras och kungöras i PoIT (14 kap. 26 b § och 20 kap. 2 § FRL). I 15 kap. 1 6 §§ FRL finns bestämmelser om frivillig beståndsöver- låtelse. Bestämmelserna avser både liv- och skadeförsäkringsbolag. Även för en frivillig beståndsöverlåtelse finns regler om tillstånd (1 §). Ansökan om överlåtelsen skall kungöras i PoIT och i lämplig ortstidning (4 §). Inspektionen skall, sedan tillstånd att verkställa ett överlåtelseavtal lämnats, genast registrera beslutet och kungöra det i PoIT (15 kap. 5 § och 20 kap. 2 § FRL). Tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd hänförlig till försäk- ringsrörelse som bedrivs i av försäkringsgivare med säte utanför EES prövas också av . För överlåtelse av sådana försäkringsbestånd gäller samma regler som för svenska försäkrings- bolags beståndsöverlåtelser om bl.a. kungörelse av ansökningens innehåll (29 a § LUF). Reglerna för svenska försäkringsgivare om registrering och kungörelse av beslutet gäller dock inte dessa överlåtelser. Tillstånd till beståndsöverlåtelse av utländska försäkringsgivare med säte inom EES (EES-försäkringsgivare) prövas av försäkringsgivarens hemlandsmyndighet. När överlåtelse sker av försäkringsbestånd som har anknytning till skall det i enlighet med direktivens bestämmelser finnas regler i hemlandet som innebär att skall ges tillfälle att yttra sig. När inspektionen mottagit en sådan framställan gäller enligt de svenska reglerna att inspektionen skall iakttaga samma kungörelseförfarande som vid svenska försäkringsgivares ansökan om tillstånd (7 kap. 3 § LEF). Detta gäller även om ansökan skulle ha offentliggjorts i på grund av bestämmelser i försäkringsgivarens hemland. Inspektionen skall dessutom kungöra sitt beslut att lämna sitt samtycke till överlåtelsen (8 kap. 1 § 3 LEF). Skälen för regeringens förslag: Offentliggörande av beståndsöverlåtelser utomlands De svenska reglerna om överlåtelse av försäkringsbestånd ändrades senast i samband med genomförandet av tredje generationens försäkringsdirektiv (prop. 1994/95:184 s. 235 239). I ett avseende överensstämmer inte med direktiven. I FRL föreskrivs ingen skyldighet för att offentliggöra bestånds- överlåtelser i sådana utländska medlemsstater där riskerna är belägna eller åtagandena skall fullgöras. En bestämmelse om offentliggörande i andra EES-länder måste alltså införas i FRL såväl för bestånds- överlåtelser i samband med likvidation och konkurs som för frivilliga beståndsöverlåtelser. En motsvarande bestämmelse bör också införas i LUF för sådana utländska försäkringsgivare som bedriver försäkrings- rörelse i . Ett antal frågor aktualiseras om hur bestämmelserna bör utformas. En beståndsöverlåtelse offentliggörs i genom kungörelse av vid två skilda tidpunkter, vid ansökningstillfället och vid beslutstillfället. Det offentliggörande av beståndsöverlåtelser som skall äga rum i andra EES-länder skall enligt direktiven ske först sedan hemlandsmyndigheten har tillåtit överlåtelsen. Det är alltså inte till- räckligt att myndigheten endast offentliggör en ansökan som sådan. Frågan uppkommer då om lagen bör innehålla en bestämmelse om att även en ansökan skall offentliggöras i dessa länder. I de överlåtelsefall som är aktuella skall, som framgått ovan, Fi- nansinspektionen inhämta samtycke från behöriga myndigheter i de EES- länder där överlåtelsen senare skall offentliggöras. Som anförts i promemorian kan det normalt antas att de utländska myndigheter som kontaktas bereder de lokala försäkringstagarna möjlighet att bevaka sin rätt. Det obligatoriska offentliggörandet som skall ske i ett annat EES- land kan därför begränsas till beslutstillfället. har uppfattat promemorians förslag så att en ansökan om tillstånd till verkställighet av beståndsöverlåtelser från svenska försäkringsbolag där utländska risker eller åtaganden finns aldrig skall behöva kungöras utanför . För att ett sådant kungörande skall kunna underlåtas är det enligt inspektionen av vikt att tillsyns- myndigheten i risk- eller åtagandelandet på ett tillräckligt sätt kan till- varata försäkringstagarnas intresse i det landet. De lagändringar som görs i detta sammanhang är främst justeringar som är motiverade av tvingande EG-regler. Som utvecklats innebär detta att beslutet att tillåta överlåtelsen i vissa fall måste offentliggöras i ett annat EES-land och att det inte finns tillräckliga skäl att dessutom ställa upp ett obligatoriskt krav på offentliggörande av ansökan. Avsikten är däremot inte att förhindra att även ansökningar av beståndsöverlåtelser offentliggörs i utländska tidningar eller motsvarande med stöd av 14 kap. 26 a § och 15 kap. 4 § FRL. bör alltså även i fortsätt- ningen kunna ta initiativ till ett sådant offentliggörande. Det kan t.ex. vara lämpligt när det är osäkert om risk- eller åtagandelandet tillfreds- ställande kan tillvarata försäkringstagarnas rätt. Någon ändring av 15 kap. 4 § är därför inte påkallad. har vidare ansett att det bör vara möjligt för inspektionen att underlåta att enligt den föreslagna 15 kap. 6 a § FRL offentliggöra ett godkännandebeslut i ett annat EES-land, om beslutet offentliggörs där av myndighet i det landet. I direktivbestämmelserna föreskrivs inte uttryckligen vilket land som skall offentliggöra överlåtelsen. Direktiven ställer endast krav på att offentliggörande skall ske. Syftet med ifrågavarande bestämmelser torde därför vara uppfyllt, om offentliggörande sker i risk- resp. åtagandelandet i enlighet med nationella bestämmelser, oavsett av vem det utförs. Det ligger å andra sidan nära till hands att utgå i från att det är myndigheten i överlåtarens hemland som, sedan den godkänt överlåtelsen, även bör se till och svara för att offentliggörande sker i berörda länder. Ansvaret för att offentliggörande sker bör därför åvila . Regeringen anser emellertid mot bakgrund av förda resonemang att ett sådant offentliggörande bör kunna underlåtas i fall där ett offentliggörande redan sker i något berört EES-land. En sådan ordning bör dock inte vara regel. bör inte förlita sig på ett annat lands rutiner utan att ha förvissat sig om att offentliggörandet sker på ett korrekt sätt. En möjlighet till undantag i enlighet med det anförda bör föreskrivas, inte endast i 15 kap. 6 a § utan även i 14 kap. 26 b § FRL och 29 d § LUF, som innehåller motsvarande bestämmelser. Det uppkommer också en fråga om offentliggörandet i andra EES- länder bör avse även överlåtelser av återförsäkringsbestånd. Någon sådan skyldighet finns inte i direktiven. Det har inte heller i övrigt framkommit några skäl som motiverar att överlåtelser av återförsäkringsbestånd skall behöva offentliggöras i andra EES-länder. Det finns även skäl att överväga om de aktuella bestämmelserna skall utsträckas till ett krav på offentliggörande i länder utanför EES för sådana risker som är belägna eller åtaganden som skall fullgöras där. Direktivens bestämmelser om offentliggörande torde framför allt motiveras av det uppställda kravet att överlåtelser som offentliggjorts automatiskt skall bli gällande gentemot försäkringstagare och andra ersättningsberättigade. Det är osäkert om ett offentliggörande i länder utanför EES-området kommer att tillgodose motsvarande syfte. Ett sådant förfarande kan även medföra praktiska svårigheter och kostnadsmässiga konsekvenser som är svåra att överblicka. Bestämmel- serna om offentliggörande av beståndsöverlåtelser bör därför begränsas till EES-länder. Kungörande i Det kan ifrågasättas om de beståndsöverlåtelser som skall offentliggöras i andra EES-länder kan undantas från kungörelse i . Det kan dock antas att sådana försäkringsavtal som skall offentliggöras utomlands inte sällan har anknytning till personer eller företag här i landet. Något undan- tag från bestämmelserna om kungörelse i bör därför inte före- skrivas för nu aktuella fall. Däremot finns det skäl att göra undantag från kungörelseplikten i det omvända fallet, dvs. när en EES-försäkringsgivares hemlandsmyndighet har offentliggjort en ansökan om beståndsöverlåtelse som avser risker eller åtaganden i . Så som kungörelsereglerna vid EES- försäkringsgivares beståndsöverlåtelser nu är utformade kan nämligen en ansökan om överlåtelse av ett svenskt försäkringsbestånd bli föremål för parallella kungörelseförfaranden. Enligt 7 kap. 3 § LEF skall Finans- inspektionen genom kungörelseförfarande bereda försäkringstagarna tillfälle att invända mot överlåtelsen inför inspektionens yttrande till hemlandsmyndigheten. Samma ansökan kan dock komma att offentlig- göras i till följd av nationella bestämmelser i samma försäkrings- givares hemland. Om nu tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hem- land har offentliggjort en ansökan i har försäkringstagarna redan beretts möjlighet att invända mot överlåtelsen direkt till denna myndig- het. I sådana fall saknas normalt särskild anledning för inspektionen att kungöra ansökningen. En undantagsbestämmelse bör därför införas i LEF för detta fall. har framhållit att det bör klargöras att inspektionen kan underlåta att kungöra en ansökan om beståndsöverlåtelse enligt 7 kap. 3 § LEF som redan offentliggjorts här i av den utländska myndigheten, även om den myndigheten inte har offentliggjort över- låtelsen i tidningar utan låtit försäkringsgivarna kungöra överlåtelsen eller tillskriva försäkringstagarna. Enligt regeringen är det av principiella skäl svårt att godta att olika former av offentliggörande förekommer i , beroende på om det är eller en utländsk myndighet som offentliggör, i detta fall, en ansökan. Även om det i försäkringsdirektiven inte ställs krav på att även ansökan om överlåtelse skall offentliggöras när det finns utländska risker eller åtaganden, bör det offentliggörande som sker i ske på likartat sätt, dvs. genom offentliggörande i tidningar, oavsett om överlåtelsen sker från ett utländskt eller från ett svenskt bolag.