prop · GL0364 · 1998-01-01 00:00:00 — 8 § Med hänvisning till vad som anförts inledningsvis förordar Lagrådet att första stycket i denna paragraf - vilken bör betecknas 12 § - ges följande lydelse: "En övervakningskamera får efter anmälan enligt 17 § sättas upp för allmän kameraövervakning i en butikslokal, om 1. övervakningen har till enda syfte att förebygga eller avslöja brott, 2. övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik och 3. den som avser att bedriva övervakningen har träffat en skriftlig överenskommelse om övervakningen med skyddsombud, skyddskommitté eller organisation som företräder de anställda på arbetsplatsen." 9 § Lagrådet förordar att punkt 1 ges en lydelse som närmare överensstämmer med bestämmelsen i 4 § första stycket 1 i den nuvarande lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. 14 § Enligt första stycket får bild- eller ljudmaterial som har tagits upp i samband med allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har tillträde bevaras under högst en månad, om inte medger en längre bevarandetid. Bestämmelsen skulle enligt Lagrådets mening kunna uppfattas så att den avser endast den film eller det band som har använts vid upptagningen men däremot inte några kopior. Detta är givetvis inte avsikten. Lagrådet förordar därför att bestämmelsen utformas så att den blir tillämplig på bild- eller ljudmaterial "från" allmän kameraövervakning. Vidare kan föreskriften om att kan medge undantag från den bevarandetid som föreskrivs i första stycket uppfattas så att det kan ske endast på ansökan härom. Inte heller detta torde emellertid vara avsett, utan bör kunna besluta om undantag från denna bevarandetid även i andra fall. Lagrådet förordar därför att ordet "medger" byts ut mot orden "beslutar om". I andra stycket föreskrivs vissa undantag från den bevarandetid som gäller enligt första stycket. Bestämmelserna skulle enligt Lagrådets mening vinna i tydlighet, om undantagen anges i skilda punkter. Enligt tredje stycket skall bild- eller ljudmaterial förstöras när det inte längre får bevaras. Bestämmelsen innehåller ett undantag för fall då materialet innehas av polismyndighet eller åklagare med anledning av utredning om brottslig verksamhet eller av domstol i mål om ansvar för brott. Detta undantag framstår emellertid som obehövligt vid sidan av andra stycket och synes därför kunna utgå. Med hänsyn till det anförda förordar Lagrådet att paragrafen ges följande lydelse: "Bild- eller ljudmaterial från allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har tillträde får bevaras under högst en månad, om inte beslutar om en längre bevarandetid. Första stycket gäller inte, om materialet 1. har betydelse vid utredning av brottslig verksamhet och antingen har tagits upp av polismyndighet eller inom en månad lämnats över till polismyndighet eller åklagare av någon annan som har gjort upptagningen eller 2. ges in till domstol i mål om ansvar för brott. När bild- eller ljudmaterial inte längre får bevaras skall det förstöras." 15 § Med hänvisning till vad som anförts inledningsvis förordar Lagrådet att denna paragraf ges följande lydelse: "Ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning enligt 5 § och anmälan om allmän kameraövervakning enligt 11 eller 12 § skall göras skriftligen hos i det län där övervakningen skall ske." 16 § I andra stycket föreskrivs att uppgifter som en ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning skall innehålla enligt första stycket inte behöver anges igen, om sökanden har meddelats tillstånd till allmän kameraövervakning av det område som ansökan omfattar. För att skall veta att en ansökan har gjorts tidigare bör sökanden emellertid upplysa om detta. Att sökanden då i sin nya ansökan inte behöver upprepa uppgifterna i den ansökan som han har gjort beträffande samma område framstår som självklart. Någon uttrycklig bestämmelse om detta behövs därför inte. Lagrådet förordar att bestämmelsen i andra stycket utgår. 17 § Med anledning av vad Lagrådet förordat i anslutning till 7 § första stycket bör första stycket 5 i förevarande paragraf ges följande lydelse: "huruvida områden utanför in- och utgångar samt betalningsautomater och liknande anordningar skall övervakas i enlighet med bestämmelserna i 11 §." 22 och 23 §§ I 22 § första stycket föreskrivs att kan förelägga den som bedriver allmän kameraövervakning i strid med vad som gäller för övervakningen att vidta rättelse. Enligt andra stycket gäller vad som sägs i första stycket dock inte sådan kameraövervakning som bedrivs med stöd av 9-11 §§ och som inte omfattas av krav på tillstånd. Omfattningen av undantaget i andra stycket framstår som något oklart. Uppenbart är att undantaget saknar mening så länge kameraövervakningen uppfyller de i 9-11 §§ angivna förutsättningarna för övervakning utan tillstånd. Är dessa förutsättningar inte uppfyllda - tillståndsfrihet enligt 9 § 1 föreligger exempelvis inte eftersom övervakningskameran inte är uppsatt på ett fordon, maskin eller liknande anordning - kan det på goda grunder hävdas att övervakningen inte sker "med stöd av 9-11 §§". Undantaget skulle således inte heller gälla i detta fall. Därmed synes den enda återstående tolkningen vara att undantaget tar sikte på situationer då övervakningen bedrivs nästan men inte helt i överensstämmelse med reglerna i 9-11 §§. En undantagsbestämmelse av denna innebörd synes dock, inte minst med tanke på svårigheten att veta var gränsen skall dras, mindre lämplig. Lagrådets slutsats är att - om det över huvud taget finns något behov av ett undantag från vad som sägs i första stycket - omfattningen av undantaget måste anges tydligare än vad som skett. Om ett föreläggande enligt 22 § inte följs, får enligt 23 § återkalla tillståndet eller undantagsmedgivandet eller, i fall som avses i 7 och 8 §§, förbjuda fortsatt kameraövervakning. Förbudet skall gälla till dess ny anmälan enligt 17 § har gjorts. Vad som föreslagits i 22 och 23 §§ bör sammanställas med bestämmelserna i 26 och 29 §§ om straff respektive överklagande. Därvid kan till en början konstateras att den enda egentliga sanktion som med stöd av 23 § kan riktas mot den som inte följer ett föreläggande enligt 22 § är att återkalla ett meddelat tillstånd till kameraövervakning eller ett undantagsmedgivande beträffande skyltning. I andra fall, exempelvis om kameraövervakningen bedrivs trots att tillstånd krävs, ger 23 § inte någon grund för att utsätta den försumlige för sanktion. Någon särskild sanktion är alltså inte kopplad till ett med stöd av 22 § meddelat föreläggande om rättelse eller ett enligt 23 § meddelat förbud mot fortsatt kameraövervakning. En annan sak är att övervakningen kan föranleda straffansvar enligt 26 §. Avsaknaden av egentliga sanktioner till förelägganden enligt 22 § och förbud enligt 23 § framstår enligt Lagrådets uppfattning som diskutabel, särskilt med hänsyn till att såväl ett föreläggande som ett förbud synes kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol (29 §). Domstolens avgöranden i mål av dessa slag kommer inte att få någon direkt rättsföljd utan innebär bara att parterna får ett uttalande om vad som gäller enligt lagen. Samma fråga kan förekomma i en brottmålsprocess. Såvitt Lagrådet har sig bekant förekommer inte denna kombination av straff och fastställelsetalan på annat håll inom svensk rätt. Enligt Lagrådets mening finns det skäl att överväga om inte sådana förelägganden som avses i 22 och 23 §§ skall kunna förenas med vite. I många situationer torde nämligen vitesinstitutet vara en mer verksam sanktion än exempelvis straff eller återkallande av tillstånd. Om en möjlighet att förelägga vite inte införs avstyrker Lagrådet de i 22 och 23 §§ föreslagna bestämmelserna om rättelse jämte förbud. Förenas ett föreläggande med vite bör ansvar inte ådömas för en gärning som omfattas av föreläggandet. Införande av en rätt för att förena ett föreläggande med vite får då till konsekvens att det straffbara området enligt 26 § begränsas. 26 § Med hänvisning till vad som anförts inledningsvis förordar Lagrådet att första stycket 3 ges följande lydelse: "bryter mot bestämmelserna i 11 eller 12 § om anmälningsplikt." 29 § Bestämmelsen om Justitiekanslerns rätt att överklaga motsvarar 18 § i den nuvarande lagen om övervakningskameror m.m. I remissen har inte kommenterats i vad mån Justitiekanslerns uppgift att ta till vara allmänna intressen har påverkats av att enligt 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) numera skall vara den enskildes motpart om länssstyrelsens beslut överklagas till domstol. Enligt Lagrådets uppfattning kan nya ställning som motpart minska behovet av ingripanden från Justitiekanslerns sida. 30 § Enligt paragrafen får regeringen föreskriva om avgift för handläggning. En sådan delegation av föreskriftsrätt får enligt 8 kap. regeringsformen (RF) ske endast under förutsättning att avgiften inte är att betrakta som en skatt. RF innehåller inte någon definition av begreppen skatt och avgift. I förarbetena till RF anförde föredragande departementschefen i fråga om gränsdragningen bl.a. att skatt kan karakteriseras som ett tvångsbidrag till det allmänna utan direkt motprestation, medan med avgift vanligen förstås en penningprestation som betalas för en specificerad motprestation från det allmänna (prop. 1973:90 s. 213). Han anförde vidare (s. 219): "Enligt min mening har man i allmänhet att göra med en avgift i RF:s bemärkelse endast om ett specificerat vederlag utgår för den erlagda penningprestationen. Även i vissa andra fall får dock en penningpålaga anses ha karaktär av avgift och inte av skatt. Ett sådant fall föreligger när penningprestationen tas ut endast i näringsreglerande syfte och i sin helhet tillförs näringsgrenen i fråga enligt särskilda regler. Kännetecknande för dessa fall är ofta att avgifterna och de däremot svarande utgifterna inte redovisas i statsbudgeten. Från sådana utgångspunkter bör man alltjämt kunna betrakta de avgifter som utgår som led i prisregleringen inom jordbrukets och fiskets områden som avgifter i statsrättslig bemärkelse." För att en avgift skall föreligga i RF:s mening förutsätts sålunda enligt förarbetena normalt att ett specificerat vederlag utgår. Är denna förutsättning uppfylld torde en penningpålaga ha karaktären av avgift även om denna - som i förevarande fall - är obligatorisk och tas ut i samband med myndighetsutövning. Utgör avgiften vederlag för en myndighets kostnader i samband med myndighetsutövning som är riktad direkt mot den avgiftsskyldige torde avgiftskriteriet således vara uppfyllt. Det gäller t.ex. avgifter som tas ut för kostnader för handläggningen av en ansökan eller anmälan eller för provtagning eller inspektion. Däremot är det tveksamt i vad mån en pålaga rättsligt kan betraktas som en avgift i fall då vederlaget inte är individuellt bestämt utan i stället utgörs av en s.k. kollektiv motprestation. Som har framgått av de redovisade förarbetsuttalandena har avsikten varit att vissa avgifter av detta slag skall kunna betraktas som avgifter i statsrättslig bemärkelse, nämligen bl.a. avgifter som tas ut endast i näringsreglerande syfte och i sin helhet tillförs näringsgrenen i fråga. Av förarbetena framgår inte i vilka andra fall det kan vara motiverat att frångå huvudprincipen att en avgiftsklassificering förutsätter ett specificerat vederlag. Det är dock enligt Lagrådets mening tydligt att något mer omfattande avsteg från denna princip inte varit avsett bortsett från prisregleringsavgifter o.d. Delegationsbestämmelsen i förevarande paragraf torde ge möjlighet att föreskriva en generell avgift för dem som använder övervakningskameror, dvs. en avgift som utgår även om användaren inte varit föremål för någon direkt åtgärd från sida. Av den allmänna motiveringen framgår att meningen är att en generell avgift skall tas ut för att finansiera länsstyrelsernas verksamhet för tillsyn m.m. En sådan avgift har enligt Lagrådets mening karaktären av skatt (jfr RÅ 1991 ref. 87 och Lagrådets yttrande i prop. 1993/94:198 s. 162 f.). Det anförda innebär att delegationsbestämmelsen står i strid med RF. Grunderna för finansieringen av handläggning bör därför regleras i lagen. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1997/98:64 Lag om allmän kamera- övervakning Författningsrubrik Bestämmelser som inför, ändrar, upp- häver eller upprepar ett normgivnings- bemyndigande Celexnummer för bakomliggande EG- regler Lag om allmän kameraövervakning 30 § 1 Senaste lydelse 1995:22. 1 Lagen omtryckt 1992:1474. 1997/98:64 Bilaga 1 1997/98:64 Bilaga 2 1997/98:64 Bilaga 3 1997/98:64 Bilaga 4 1997/98:64 Bilaga 5