prop · GL03141 · 1998-01-01 00:00:00 — Det skulle nämligen kunna strida mot lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal. Rubriken lag närmast före denna paragraf är av de skäl som nämnts något missvisande. Lagrådet förordar därför att denna rubrik får utgå. Som en följd härav bör rubriken närmast före 1 kap. 1 § ändras till förslagsvis Inledande bestämmelser. Enligt andra stycket meddelas för trafikförsäkring vissa särskilda bestämmelser i trafikskadelagen (1975:1410). Avsikten med bestämmelsen är att den föreslagna lagen inte skall tillämpas i de hänseenden som trafikskadelagen innehåller avvikande bestämmelser. Bestämmelsen bör enligt Lagrådets mening flyttas till 2 § för att där bilda ett andra stycke. Den bör förtydligas och - efter mönster av 1 § andra stycket konsumentförsäkringslagen ges följande lydelse: "I fråga om trafikförsäkring tillämpas lagen inte, om annat följer av trafikskadelagen (1975:1410)." 1 kap. 7 § I paragrafen definieras vad som i lagen avses med skadeförsäkringsrisk som är belägen i . Med sådana risker förstås enligt första stycket dels risker som är hänförliga till viss egendom som finns i (bygg- nad och dess lösöre) eller som skall registreras här (fordon), dels risker i samband med resa eller semester när försäkringen tecknats i . I andra stycket sägs att skadeförsäkringsrisken i andra fall än som anges i första stycket anses vara belägen i om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort här eller, såvitt avser juridisk person, det etableringsställe som försäkringen gäller finns i . Bestämmelsen i andra stycket innebär enligt ordalagen att en skade- försäkringsrisk avseende t.ex. en byggnad som finns utomlands anses vara belägen i om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller sitt etableringsställe här. I första stycket regleras ju inte det fall att en byggnad finns utomlands. Detta fall kommer därför vid tillämpningen av andra stycket att höra till kategorin "andra fall" och försäkringsrisken kommer följaktligen under där angivna förutsättningar att anses belägen i . Till grund för definitionen ligger rådets direktiv /357/EEG (andra skadeförsäkringsdirektivet). Enligt detta skall försäkringsrisker avseende egendom och tjänster av det slag som anges i första stycket av förevarande paragraf alltid anses belägna i det land där byggnaden finns, fordonet registrerats respektive försäkringen tecknats. En försäkringsrisk avseende t.ex. en byggnad i ett annat land än det där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller sitt etableringsställe skall således i motsats till vad som följer av ordalagen i förevarande paragraf anses belägen i det land där byggnaden finns. Det anförda innebär att definitionen i förevarande paragraf inte står i överensstämmelse med direktivet. Paragrafen bör därför omarbetas. Därvid bör, beträffande risk som är hänförlig till fordon (första stycket punkt 2), beaktas att rekvisitet "när försäkringen avser ett registreringspliktigt fordon" torde vara obehövligt och kunna slopas. Vad gäller fordon anförs i författningskommentaren att härmed avses motorfordon, båtar för yrkesmässig sjöfart och luftfartyg. Med fordon förstås enligt vanligt språkbruk fortskaffningsmedel för transport på marken, men däremot inte sådana för transport på sjön eller i luften. Direktivet torde inte omfatta annat än fordon i vedertagen bemärkelse. Någon ändring av lagtexten synes därför inte vara påkallad. I stället bör författningskommentaren anpassas till lagtexten. 1 kap. 11 § I paragrafen finns först en definition av begreppet försäkrings- sammanslutning. Härmed avses en sammanslutning av fysiska eller juridiska personer som utan solidarisk ansvarighet meddelar försäkring. Vidare anges: "När denna lag hänvisar till försäkringsgivare avses, när det gäller försäkringssammanslutningar, medlemmarna i sammanslutningen." Paragrafen tar enligt författningskommentaren sikte på sammanslut- ningar som är organiserade i försäkringsbörser av den typ som bedrivs av ''''s i . Paragrafen är i allt väsentligt likalydande med nuvarande 1 kap. 1 § fjärde stycket LEF. Någon motsvarighet finns däremot inte i LUF. Det är inte heller möjligt att enligt försäkringsrörelselagen bedriva försäkringsverksamhet i i form av försäkringssammanslutningar. Enligt författningskommentaren till förevarande paragraf har denna i sak samma innebörd som bestämmelsen i LEF. Av förarbetena till bestämmelsen i LEF framgår att avsikten varit att försäkringsgsivare, när det gäller försäkringssammanslutningar, skall beteckna samtliga medlemmar i sammanslutningen (prop. 1992/93:257 s. 136 och SOU 1992:5 s. 186, 192 och 193; jfr artikel 6 tredje skadeförsäkringsdirektivet). Koncession skall sålunda beviljas för medlemmarna som grupp och även övriga bestämmelser om försäkringsgivare skall tillämpas på gruppen och inte på de enskilda medlemmarna var för sig. Den åsyftade innebörden framgår enligt Lagrådets mening inte klart av ordalydelsen. Paragrafen bör därför i och för sig förtydligas och ges t.ex. följande lydelse: "Vid tillämpning av denna lag skall samtliga medlemmar i sammanslutningen som grupp anses som försäkringsgivare." Lagrådet ifrågasätter emellertid om det är lämpligt eller ens möjligt att tillämpa alla bestämmelser om försäkringsgivare från tredje land på ett kollektiv av enskilda fysiska eller juridiska personer. Lagrådet tänker därvid i första hand på bestämmelserna i 5 kap. om försäkringstekniska avsättningar, solvenskrav m.m. Dessa bestämmelser synes förutsätta att försäkringsgivaren är en enda juridisk person. I vart fall saknas en analys av hur bestämmelserna skall tillämpas på ett kollektiv. Vid föredragningen har upplysts att det sannolikt finns endast en försäkringssammanslutning av förevarande slag som är hemmahörande i tredje land, nämligen i , och att det inte finns något som tyder på att denna sammanslutning skall påbörja verksamhet i . Mot denna bakgrund förordar Lagrådet att möj- ligheten att driva försäkringsverksamhet i form av försäkringssamman- slutning liksom begränsas till försäkringsgivare i EES-land, dvs. i praktiken ''''s. 1 kap. 13 § Gränsöverskridande verksamhet är en form av försäkringsrörelse som bedrivs här i riket utan förmedling av etablering här (jfr 2 kap. 1 §). Enligt Lagrådets mening skulle det därför vara till fördel om uttrycket försäkringsrörelse i kunde ingå i definitionen av gränsöverskridande verksamhet. En möjlighet kan vara att bygga definitionen på att fråga är om en EES-försäkringsgivare som, utan etablering i , bedriver försäkringsrörelse i landet avseende risker som är belägna här. I författningskommentaren anges att begreppet etablering avser såväl sekundäretablering (1 kap. 8 §) som etablering genom ett svenskt dotterbolag till den utländske försäkringsgivaren. Lagrådet ifrågasätter om inte denna innebörd av begreppet borde komma till direkt uttryck i lagtexten. Det kan i sammanhanget erinras om att den i 2 a kap. 4 § försäkringsrörelselagen angivna definitionen på gränsöverskridande verksamhet inte synes utesluta att ett dotterbolag är etablerat i verksamhetslandet. 1 kap. 14 § I paragrafen regleras i vilken utsträckning EES-försäkringsgivare respektive försäkringsgivare från tredje land får "förena" direkt livförsäkringsrörelse med annan försäkringsrörelse. Det framgår emellertid inte klart av vare sig lagtext eller författningskommentar vad som avses med begreppet "förena". Enligt vad som upplysts vid föredragningen i Lagrådet menas med att "förena" rörelser att bedriva flera rörelser i en och samma juridiska person. Paragrafen bör förtydligas i detta avseende. Därvid bör bestämmelsen i 4 kap. 2 § uppmärksammas enligt vilken försäkringsgivare från tredje land inte utan medgivande får driva annan rörelse än försäkringsrörelse. Bestämmelsen i 1 kap. 14 § andra stycket bör utformas så att den där åsyftade begränsningen endast gäller försäkringsrörelse. 4 kap. 1 § Av första stycket framgår att en försäkringsgivare från tredje land har rätt att efter koncession bedriva försäkringsrörelse i från en sekundäretablering här i riket. Enligt andra stycket kan sådan försäkringsgivare därutöver efter tillstånd från marknadsföra försäkringar i . Som förutsättning för detta gäller bl.a. att försäkringsgivaren inte själv är etablerad här. Den marknadsföring som avses i andra stycket utgör här i riket be- driven försäkringsrörelse, låt vara att rörelsen skall ha begränsad inriktning och bedrivas utan stöd av egen etablering (jfr 4 kap. 11 § och 10 kap. 3 § andra stycket). Att fråga är om försäkringsrörelse bör enligt Lagrådets mening komma till uttryck i lagtexten, exempelvis genom att verksamheten betecknas som försäkringsrörelse avseende marknadsföring. Som Lagrådet påpekat i det föregående är det vidare angeläget att begreppet marknadsföring preciseras och att förekommande skillnader mellan den aktuella formen av marknadsföring å ena sidan och å andra sidan gränsöverskridande verksamhet (1 kap. 13 §) och verksamhet vid ett representationskontor (4 kap. 11 §) klargörs under det fortsatta lagstiftningsarbetet. 4 kap. 6 § Enligt andra meningen kan regeringen bestämma att i regeringens ställe får besluta i ett ärende om ändring av en beviljad koncession. En förutsättning för detta är dock att ärendet inte är av principiell betydelse eller i övrigt av synnerlig vikt. Andra meningens ordalydelse ger närmast vid handen att regeringen i varje enskilt ärende måste ta ställning till om beslutanderätten skall överföras till eller inte. En sådan ordning framstår som opraktisk och kan knappast vara avsedd. Lagrådet förordar därför att bestämmelsen formuleras om så att det tydligare framgår att regeringen genom en förordning kan bemyndiga att fatta beslut i ärenden av åsyftat slag. 4 kap. 11 § Lagrådet har i det föregående anfört att det är oklart om verksamheten vid ett representationskontor är att hänföra till försäkringsrörelse i eller inte (se avsnittet Allmänna synpunkter och kommentaren till 4 kap. 1 §). Frågan synes vara av betydelse bl.a. vid bedömningen av om med stöd av 10 kap. 3 § andra stycket kan förelägga någon att ändra eller upphöra med verksamheten vid ett sådant kontor. Ett viktigt motiv för att öppna ett representationskontor får antas vara att den utländske försäkringsgivaren vill förbättra sin marknadsföring i . Skillnaden mellan denna marknadsföring och en sådan marknadsföring som kräver tillstånd enligt 4 kap. 1 § andra stycket är emellertid inte lätt att uppfatta. Som Lagrådet framhållit tidigare är det önskvärt att gränsdragningen mellan nämnda verksamheter preciseras. 5 kap. 1 § Enligt första stycket andra meningen skall deposition göras särskilt för livförsäkring respektive skadeförsäkring. Av den föregående redogörelsen för 1 kap. 14 § framgår emellertid att försäkringsgivare från tredje land, som förevarande paragraf avser, inte har rätt att driva verksamhet avseende både livförsäkring och skadeförsäkring. Andra meningen bör därför utgå. 5 kap. 20 § Enligt första meningen skall en försäkringsgivare från tredje land som meddelar livförsäkringar i ha en aktuarie som utför försäkringstekniska beräkningar och utredningar. Bestämmelsen sägs i författningskommentaren i sak motsvara 17 § LUF. Den bestämmelsen innebär emellertid att de försäkringstekniska beräkningarna och utredningarna skall utföras under överinseende av en av godkänd aktuarie. Det är något annat än att aktuarien själv skall utföra detta arbete. Lagrådet har ingen synpunkt på vilket av dessa alternativ som utgör den lämpligaste ordningen. Om avsikten emellertid är att den ordning som gäller skall behållas, bör bestämmelsen i första meningen formuleras på ett sätt som närmare överensstämmer med den nuvarande bestämmelsen i 17 § LUF. 7 kap. 12 § Genom första meningen förbjuds en försäkringsgivare från tredje land, vars koncession återkallats eller förverkats, att meddela nya försäkringar här i landet. Andra meningen innehåller ett undantag från detta förbud. Enligt denna bestämmelse, som förts över från 28 § åttonde stycket andra meningen LUF, får sådana livförsäkringar meddelas som föranleds av gällande försäkringsavtal. Enligt författningskommentaren är skälet till undantagsbestämmelsen i andra meningen att det i regel är av stor betydelse för försäkringstagarna att försäkringsskyddet kan anpassas efter ändring i försäkringsbehovet. I anslutning till detta uttalande sägs att försäkringsskyddet i ett sådant fall därför kan ändras utan att detta innebär att en ny försäkring meddelas. I de fall då parterna i ett avtal om livförsäkring är överens om en ändring av försäkringsvillkoren torde ändringen numera i praktiken ofta göras utan att någon ny försäkring meddelas (jfr SOU 1986:156 s. 295 och 470 ff). Förbudet enligt första meningen att meddela ny försäkring blir inte tillämpligt i ett sådant fall. Undantaget från förbudet i andra meningen tar enligt ordalagen sikte på fall då försäkringsskyddet utökas på sådant sätt att i stället en ny försäkring meddelas. En ny försäkring som föranleds av ändring i försäkringsbehovet kan sägas ha samband med det tidigare ingångna försäkringsavtalet men kan knappast anses vara föranledd av gällande försäkringsavtal. På grund härav förordar Lagrådet att andra meningen formuleras om, så att det framgår att sådana nya livförsäkringar får meddelas som har samband med tidigare ingångna försäkringsavtal. 10 kap. 4 § Av andra stycket framgår att sådana beslut av som innebär att ett föreläggande förenas med vite får överklagas hos länsrätten. Andra beslut än sådana som avses i första och andra styckena får enligt tredje stycket överklagas hos regeringen. Den föreslagna regleringen innebär med en strikt tolkning att före- lägganden som inte förenas med vite skall överklagas hos regeringen. Det förefaller dock föga ändamålsenligt att instansordningen skall styras av om vite förelagts i det enskilda fallet eller inte. Anmärkas kan även att Regeringsrätten i ett avgjort mål rörande tillämpning av vattenlagen (RÅ 1997 ref. 74) uttalat att - vid fullföljd av talan mot förelägganden - instansordningen inte bör påverkas av om myndigheten i det konkreta fallet satt ut en vitespåföljd eller inte. Lagrådet förordar att andra och tredje styckena utformas så att det klart framgår att samma överklaganderegler skall gälla oavsett om ett föreläggande förenats med vite eller inte. Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713) 2 a kap. 4 § Paragrafen innehåller en definition av begreppet gränsöverskridande verksamhet. Som Lagrådet framhållit i anslutning till 1 kap. 13 § för- slaget till lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i överensstämmer den i nämnda stadgande angivna definitionen av gränsöverskridande verksamhet inte helt med den definition som finns i den nu behandlade paragrafen. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1997/98:141 Utländska försäkringsgivare verksamhet i Författningsrubrik Bestämmelser som inför, ändrar, upp- häver eller upprepar ett normgivnings- bemyndigande Celexnummer för bakomliggande EG- regler Lag (1998:000) om utländska försäkringsgivares verksamhet i 1 kap. 2 § 3 kap. 3 § 4 kap. 4 § 5 kap. 5 § 5 kap. 9 § 6 kap. 3 § 6 kap. 4 § 8 kap. 2 § 10 kap. 9 § 373L0239, 388L0357, 392L0049, 379L0267, 390L0619, 392L0096, 378L0473, 390L0618 Lag om ändring i Försäkringsrörelselagen (1982:713) 1 kap. 2 § Lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410) 5 § Lagen omtryckt 1995:1567 Senast lydelse 1997:461 Lagen omtryckt 1994:43 Senaste lydelse 1995:785 Senaste lydelse 1995:786 Senaste lydelse 1995:783 Senaste lydelse 1996:1241 Senaste lydelse av lagens rubrik 1974:770 Senaste lydelse 1997:468 Senaste lydelse 1997:290 Lagen omtryckt 1995:1567 Lagen omtryckt 1995:1569 Senaste lydelse av lagens rubrik 1990:1117 Senast lydelse 1997:461 Lagen omtryckt 1994:43 Senaste lydelse 1995:785 Senaste lydelse 1995:786 Senaste lydelse 1995:783 Senaste lydelse 1996:1241 Senaste lydelse av lagens rubrik 1974:770 Senaste lydelse 1997:468 Senaste lydelse 1997:290 Prop. 1997/98:141 Bilaga 1 1997/98:141 Bilaga 2 1997/98:141 Bilaga 3