prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — Av paragrafen följer att den dömde får hindras från att lämna det särskilda ungdomshemmet och i övrigt underkastas den begränsning i friheten som är nödvändig för att verkställigheten skall kunna genomföras. En motsvarande bestämmelse finns i 15 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) till säkerställande av att vården skall kunna genomföras i fråga om dem som vistas på ett särskilt ungdomshem med stöd av LVU. Tillämpningen av den bestämmelsen bör kunna tjäna som vägledning också till nu föreslagen regel. Vid tillämpningen bör dock beaktas att sluten ungdomsvård är en påföljd för brott och att det med hänsyn till trovärdigheten av påföljden är väsentligt att frihetsberövandet upprätthålls. Av paragrafen följer vidare att inskränkningar får ske i rörelsefriheten också när det är nödvändigt av hänsyn till andra intagnas eller personalens säkerhet. Av paragrafen följer att verkställigheten av en dom på sluten ungdomsvård skall inledas på en låsbar enhet. Som framgår av den allmänna motiveringen skall den unges behov av vård inte tillmätas någon betydelse vid påföljdsvalet. Under verkställigheten har dock vårdbehovet stor betydelse. Verkställigheten bör som regel inledas med att den dömde blir placerad på en utredningsavdelning. Resultatet av utredningen skall ge underlag för en bedömning av den dömdes vårdbehov och möjliggöra att verkställigheten kan ordnas så att orsakerna till den unges kriminalitet kan angripas så effektivt som möjligt. För att minimera risken för de skadeverkningar ett frihetsberövande innebär bör den dömde inte underkastas mer ingripande begränsningar än nödvändigt. Den dömde bör därför ges möjlighet till vistelse under öppnare former så snart säkerhetsaspekten medger det. Frågan om den dömde skall ges möjlighet till vistelse under öppnare former skall prövas fortlöpande av , dock minst en gång . Av paragrafen framgår att 16, 17, 19 och 20 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga gällande bl.a. innehav av narkotika m.m, kroppsvisitering och kroppsbesiktning, övervakning av brev och andra försändelser samt förverkande skall gälla också i fråga om den som är föremål för verkställighet av påföljden sluten ungdomsvård. Paragrafen innehåller bestämmelser som gör det möjligt att inskränka den dömdes möjligheter till besök och rätt att ringa och ta emot telefonsamtal. De skäl som kan motivera en inskränkning är att säkerheten vid det särskilda ungdomshemmet äventyras eller vägande behandlingsskäl. En inskränkning kan även vara motiverad av att det bedöms vara till skada för den dömde eller någon annan. Möjligheterna att begränsa den unges kontakter med yttervärlden bör användas restriktivt. Paragrafen innehåller en bestämmelse om avskiljande. Den innebär att den dömde kan hållas avskild från övriga vid hemmet om han uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han inte kan hållas till ordningen. Ett sådant avskiljande förutsätter att han står under fortlöpande uppsikt av personalen. Ett avskiljande får inte fortgå än som är absolut nödvändigt och inte i något fall än . Motsvarande bestämmelse finns i 27 § socialtjänstförordningen avseende dem som är föremål för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Av första stycket följer att den dömde skall ges tillåtelse att vistas utanför det särskilda ungdomshemmet i den utsträckning kravet på samhällsskydd medger det, om det bedöms lämpligt för att främja hans anpassning i samhället. kan med stöd av denna paragraf bland annat låta den dömde vistas utanför institutionen under en . Med stöd av denna bestämmelse kan den dömde även bli placerad utanför det särskilda ungdomshemmet. Det är i sammanhanget viktigt att framhålla att det är fråga om verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Det är därför av största vikt att påföljden inte urholkas så att den får en annan innebörd genom att möjligheterna enligt denna paragraf till vistelse utanför hemmet kommer till användning i alltför stor utsträckning. Av första stycket framgår vidare att vistelse utanför det särskilda hemmet kan medges om det annars finns särskilda skäl. Med särskilda skäl avses situationer i vilka den dömde bör medges vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet på annan grund än främjandet av hans anpassning i samhället, exempelvis för att inställa sig inför domstol eller gå på begravning. Av första stycket andra meningen följer att ett medgivande om vistelse utanför det särskilda hemmet kan förenas med särskilda villkor. Det innebär att den dömde exempelvis kan åläggas att hålla sig fri från droger och andra berusningsmedel, att underkasta sig erforderlig vård och behandling, att hålla kontakt med viss person eller att delta i utbildning. Behovet av villkor skall prövas av i samråd med . Den som bryter mot ett villkor eller på annat sätt missköter sig skall snabbt kunna återföras till det särskilda ungdomshemmet. Vistelsen utanför hemmet måste därför anordnas så att företrädare för det särskilda ungdomshemmet kan följa den unges förehavanden. Som framgår ovan av 3 § ansvarar för verkställigheten. Det innebär att ansvaret för verkställigheten ligger kvar hos institutionsstyrelsen även när den dömde vistas utanför hemmet. Av andra stycket framgår att tid för vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet skall inräknas i verkställighetstiden. Paragrafen innehåller bestämmelser om hälso- och sjukvård. Av första stycket följer att en dömd som behöver hälso- och sjukvård skall vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om nödvändig undersökning och behandling inte kan ske vid det särskilda ungdomshemmet skall den allmänna sjukvården anlitas. Den dömde får även föras över till ett allmänt sjukhus om det behövs. Paragrafen innehåller även en underrättelseskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal som är verksam vid ett särskilt ungdomhem i fråga om sådana smittsamma sjukdomar som avses i smittskyddslagen. Av andra stycket följer att en dömd som vistas utanför det särskilda ungdomshemmet med stöd av denna paragraf får stå under bevakning eller vara underkastad särskilda föreskrifter. Av detta stycke följer vidare att tid för vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet med stöd av denna paragraf skall räknas in i verkställighetstiden. Av tredje stycket följer att de föreskrifter som reglerar frågor om användning av olika former av tvångsåtgärder mot en intagen som genomgår psykiatrisk tvångsvård skall tillämpas även beträffande en dömd som har gett sitt samtycke till psykiatrisk vård och som har förts över till en sådan sjukvårdsinrättning som efter regeringens godkännande får ge psykiatrisk tvångsvård åt intagna m.fl. frihetsberövade. Vistelsen för psykiatrisk vård vid den aktuella vårdinrättningen förutsätter den dömdes samtycke. Återtar den dömde sitt samtycke skall han föras tillbaka till det särskilda ungdomshemmet. Till dess så kan ske har personalen befogenhet att vidta de tvångsåtgärder som följer av bestämmelsen. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 37 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Paragrafen innehåller en bestämmelse som gör det möjligt för den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem att begära polishandräckning då det är nödvändigt. En motsvarande bestämmelse finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Bestämmelsen behövs för att den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem skall kunna begära polishandräckning också i fråga om dem som befinner sig på det särskilda ungdomshemmet på straffrättslig grund. Paragrafen reglerar Statens institutionsstyrelses underrättelseskyldighet till målsägande. De närmare skälen för denna bestämmelse har redovisats i avsnitt 10.7. Paragrafen har utformats i huvudsak i enlighet med Lagrådets förslag. Av första stycket följer att om en dömd avtjänar sluten ungdomsvård för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om vid vilket särskilt ungdomshem den dömde befinner sig samt om han förflyttas, vistas utanför det särskilda ungdomshemmet eller rymmer. Av andra stycket följer att det är möjligt att göra undantag från skyldigheten att underrätta målsäganden. Undantagen är avsedda att tillämpas restriktivt. En underrättelse behöver inte lämnas om en sådan underrättelse på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig. En underrättelse behöver heller inte lämnas om en sådan underrättelse på goda grunder kan antas allvarligt äventyra den dömdes egen säkerhet. Av tredje stycket följer att en underrättelse skall lämnas . Vidare följer att informationen till målsäganden t.ex. om tid och plats för vistelsen utanför det särskilda hemmet får modifieras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Av denna paragraf följer att fattar beslut i frågor som rör verkställigheten. I frågor som av praktiska skäl inte bör fattas på central nivå bör genom interna föreskrifter kunna delegera beslutanderätten till den som förestår vården vid det särskilda ungdomshemmet. Som påpekats från Lagrådet bör det finnas en möjlighet att kunna delegera beslutanderätten även till annan än den som normalt förutsätts företräda styrelsen då denne inte finns omdelbart tillgänglig. Vid behov bör styrelsen således delegera beslutanderätten i sådana frågor till någon annan tjänsteman inom än den som förestår vården. Också denna fråga bör regleras inom genom interna föreskrifter. När det gäller frågor om vistelse under öppnare former och i fråga om vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet skall samråd ske med socialnämnden i den dömdes hemort. Samråd bör dock inte ske om det är uppenbart obehövligt. Beslut som fattas med stöd av denna lag gäller om inte annat förordnas. Paragrafen reglerar möjligheten att överklaga de beslut som fattas med stöd av denna lag. Den dömde har rätt att överklaga alla beslut av inskränkande karaktär. Uttryckssättet i särskilda fall har använts i syfte att markera att allmänna ordningsregler inom det särskilda ungdomshemmet inte får överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 13.2 Förslaget till lag om ändring i 26 kap. I paragrafen finns bestämmelser om att den som dömts till fängelse skall tas in i av straffet. I bestämmelsen har gjorts ett undantag för de fall annat är särskilt föreskrivet. Ändringen har föranletts av att intensivövervakning med elektronisk kontroll införs permanent som en verkställighetsform för fängelsestraff. I de fall intensivövervakning med elektronisk kontroll används skall den dömde inte tas in i . Bestämmelser om sådan verkställighet finns i lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Paragrafens andra mening har som obehövlig tagits bort. Paragrafen innehåller den grundläggande bestämmelsen om villkorlig frigivning. Av första stycket framgår att det råder en presumtion för villkorlig frigivning när två tredjedelar av det utdömda straffet har avtjänats men att denna presumtion kan brytas. Bestämmelsen innebär att den dömde skall friges vid den tidigaste tidpunkten för villkorlig frigivning om tidpunkten inte skjuts upp enligt tredje stycket eller senareläggs enligt 26 kap. 7 §. I första stycket görs också en hänvisning till andra stycket som reglerar de tidsbestämda straff som inte omfattas av reglerna om villkorlig frigivning. Vidare framgår att villkorlig frigivning inte får ske innan två tredjedelar av det utdömda straffet har avtjänats och att villkorlig frigivning inte kommer i fråga förrän minst en månad har avtjänats. Enligt 20 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid skall , så snart det kan ske, fastställa dagen för strafftidens slut. Innehållet i nuvarande 26 kap. 6 § första stycket andra meningen, att fängelse enligt 28 kap. 3 § och förvandlingsstraff för böter inte omfattas av villkorlig frigivning, tas in i andra stycket. Den nuvarande regeln i 26 kap. 6 § femte stycket, att frigivningen får skjutas upp om den dömde begär det, tas in som ett tredje stycke i paragrafen. Vissa språkliga justeringar har gjorts. Paragrafen innehåller bestämmelser om senareläggning av villkorlig frigivning. I första stycket anges under vilka förutsättningar senareläggning kan komma i fråga. Senareläggning kan ske när den dömde i väsentlig grad bryter mot vad som gäller för verkställigheten i anstalt. Av detta följer att senareläggning inte kan ske vid verkställighet enligt lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Vid misskötsamhet under sådan verkställighet skall beslutet om verkställighet utanför anstalt upphävas. Uttrycket i väsentlig grad innebär att senareläggning skall tillgripas endast i de mera flagranta fallen. En mera allmän bedömning som går ut på att den intagne har misskött sig får alltså inte läggas till grund för ett beslut om senareläggning. Bedömningen av vilken typ av misskötsamhet som det skall vara frågan om bör i huvudsak kunna ansluta till de skäl som åberopas av kriminalvårdsmyndigheterna för disciplinär bestraffning. Här kan bl.a. hänvisas till Allmänna råd (ARK 1993:1). Det kan således vara frågan om rymningar eller rymningsförsök, arbetsvägran, berusning, befattning med narkotika (som inte föranleder åtal), vägran att lämna urinprov, våld eller hot mot tjänsteman (som inte föranleder åtal), våld eller hot mot medintagen (som inte föranleder åtal) och innehav av otillåtet föremål. Senareläggning skall inte beslutas i de fall misskötsamheten utgör brott och blir föremål för åtal. Olika former av permissionsmissbruk torde, förutom att påverka möjligheterna till fortsatta permissioner, resultera i att tiden enligt 39 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) inte räknas in i verkställigheten. Någon ändring av denna princip bör inte ske. Permissionsmissbruk bör alltså även i fortsättningen hanteras inom ramen för permissionsinstitutet. Detta hindrar inte att det kan finnas anledning att låta ett missbruk av en permission påverka beslutet om villkorlig frigivning. Så kan vara fallet om misskötsamheten ägt rum på ett så sent stadium av verkställigheten att det inte finns några fler regelbundna permissioner som kan dras in. I andra stycket anges att senareläggning får beslutas med varje gång. Vid beslut om senareläggning bör man inte göra någon fingradering längs hela den tillåtna skalan, dvs. från en , utan man bör hålla sig till vissa schabloner. En lämplig ordning är att "normalförseelsen" ger tio dagars senareläggning och att man endast för de grövre fallen ger maximum, dvs. En senareläggning bör dock även kunna användas när det är fråga om flera förseelser som skall bedömas vid ett och samma tillfälle. För de lindrigaste fallen bör man ge . Senareläggning med bör inte förekomma annat än i undantagsfall. Arbetsvägran bör kunna utgöra ett sådant exempel. Tredje stycket i paragrafen innebär att det vid prövning av frågan om senareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning skall beaktas, om förseelsen får eller kan bedömas få andra negativa följder för den dömde. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 48 § KvaL. Beslut om senareläggning bör fattas i anslutning till den begångna förseelsen men om misskötsamheten aktualiserar frågan om andra följder, t.ex. indragning av en frigång, bör beslutet om detta avvaktas innan beslut fattas rörande den villkorliga frigivningen med anledning av misskötsamheten i fråga. Om flera förseelser skall bedömas bör ett gemensamt beslut fattas om senareläggning. Paragrafen innehåller bestämmelser om vem det är som skall besluta om att skjuta upp eller senarelägga den villkorliga frigivningen. Beslutanderätten läggs enligt första stycket på . Enligt andra stycket kan dock regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att någon annan kriminalvårdsmyndighet ges rätt att fatta sådana beslut. Detta motsvarar i huvudsak den reglering som gäller för beslut om tidstillägg enligt 47 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Som anförts i den allmänna motiveringen bör beslut av denna karaktär kunna delegeras till de nya lokala kriminalvårdsmyndigheterna. Ett beslut om att skjuta upp eller senarelägga den villkorliga frigivningen gäller enligt tredje stycket . Motsvarande bestämmelse finns i den nuvarande regleringen om tidstillägg (58 § KvaL). Beslut i fråga om att skjuta upp eller senarelägga villkorlig frigivning kan enligt 38 kap. 14 § överklagas hos förvaltningsdomstol. Det nuvarande tredje stycket i 26 kap. 9 § tas bort. Av 20 § andra stycket lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m.m. framgår att skall ändra ett beslut om tidpunkten för strafftidens slut, tidpunkten för villkorlig frigivning och tidpunkten för prövotidens utgång när omständigheterna ger anledning till det. Paragrafen, som reglerar vad som gäller i fråga om prövotid efter villkorlig frigivning, har behandlats under avsnitt 9.5. Bestämmelsen innebär att prövotiden i större utsträckning anpassas efter längden på reststraffet. Prövotiden motsvarar den vid frigivningen återstående strafftiden. Den kortaste prövotiden är . Genom en förändring av kriminalvårdsorganisationen har lokala kriminalvårdsmyndigheter inrättats. Inom dessa myndigheter bedrivs verksamhet inom häkte, anstalt och frivård. Till följd härav har i paragraferna ordet frivårdsmyndighet i olika böjningsformer ersatts av den nya benämningen den lokala . Vidare har språkliga justeringar gjorts. I paragrafen finns bestämmelser om vem som får meddela föreskrifter enligt 26 kap. 15 §. I paragrafen har ordet frivårdsmyndigheten ersatts av den nya benämningen den lokala till följd av att den lokala kriminalvårdsorganisationen . Vidare har andra meningen i första stycket tagits bort till följd av att inte längre skall fatta beslut i frågor om villkorlig frigivning. I paragrafen finns bestämmelser om förverkande av villkorligt medgiven frihet på grund av misskötsamhet. Paragrafen har i förhållande till dess nuvarande lydelse endast ändrats på så sätt att den tid som varje gång får förklaras förverkad vid misskötsamhet begränsas, från en månad . Paragrafen är ny. I första stycket föreskrivs att villkorlig dom kan förenas med en föreskrift om samhällstjänst. Skälen härför har utvecklats närmare i avsnitt 5.1. En förutsättning för att meddela en föreskrift om samhällstjänst är att den tilltalade samtycker till det. Frågan om samtycke har behandlats i avsnitt 5.5. Samtycket måste föreligga innan rätten fattar beslut i påföljdsfrågan. Om den tilltalade återtar sitt samtycke i högre rätt utgör detta hinder mot att fastställa en föreskrift om samhällstjänst som har beslutats av lägre rätt. Rätten har i sådana fall möjlighet att i stället välja fängelse som påföljd (se förslaget till ändring i 51 kap. 25 § ). Övriga förutsättningar för att döma till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst behandlas i kommentaren till 30 kap. 7 §. En föreskrift om samhällstjänst skall omfatta skyldighet att utföra oavlönat arbete i lägst 40 och högst . Detta innebär en höjning av de maximala antalet timmar med 40. Antalet timmar samhällstjänst skall stå i proportion till längden på det fängelsestraff som hade dömts ut om fängelse hade valts som påföljd. De principer som bör tillämpas vid bestämmande av antalet timmar samhällstjänst har redovisats i avsnitt 5.3. I andra stycket anges att rätten, när den meddelar en föreskrift om samhällstjänst, skall ange i domslutet hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som påföljd. Bestämmelsen motsvarar innehållet i 1 § andra stycket i den nuvarande lagen om samhällstjänst. Enligt tredje stycket kan en föreskrift om samhällstjänst ändras eller upphävas på talan av åklagare, när det finns skäl till det. Till skillnad från vad som gäller vid samhällstjänst som föreskrivits i samband med skyddstillsyn tillkommer det alltså rätten och inte övervakningsnämnden att besluta om ändring eller upphävande av samhällstjänst. Detta hänger samman med att det vid villkorlig dom är rätten och inte övervakningsnämnden som beslutar om eventuella åtgärder i anledning av att den dömde inte iakttar vad som åligger honom på grund av domen. Skälen härför har behandlats i avsnitt 5.8 och 5.9. Det torde vara mera sällan som det blir aktuellt att ändra eller upphäva en föreskrift om samhällstjänst, utan att påföljden i dess helhet undanröjs. I avsnitt 5.8 har angetts två exempel på situationer då bestämmelsen kan komma att vara tillämplig. Bestämmelsen ger endast möjlighet att upphäva föreskriften om samhällstjänst eller att minska antalet timmar. Det är såldes inte möjligt att utöka antalet timmar samhällstjänst med stöd av bestämmelsen. Detta förutsätter en ny dom. Första stycket har endast justerats språkligt. Ett nytt andra stycke har lagts till paragrafen. Enligt detta skall samhällstjänst som har föreskrivits vid villkorlig dom fullgöras enligt en arbetsplan som upprättas av den lokala . Avsikten är att den lokala skall svara för verkställigheten. Regeringen avser att i förordning meddela närmare föreskrifter därom. Frågor om verkställigheten har behandlats i avsnitt 5.8. En arbetsplan skall innehålla uppgifter om var arbetet skall fullgöras, vilka arbetstider som skall gälla, det minsta och det högsta antalet timmar som den dömde får tillgodoräkna sig eller månad samt de övriga föreskrifter som är nödvändiga för verkställigheten. Arbetsplanen får emellertid endast innehålla föreskrifter som avser fullgörandet av själva samhällstjänsten. Det saknas således stöd för att meddela sådana föreskrifter om den dömdes livsföring som kan meddelas inom ramen för skyddstillsyn. Genom bestämmelsen görs klart att den dömde måste följa den uppgjorda arbetsplanen för att påföljden skall kunna anses verkställd. Det är alltså inte tillräckligt att den dömde fullgör det föreskrivna antalet timmar i och för sig, utan detta skall ske i enlighet med arbetsplanen och således med beaktande av den s.k. avvecklingstid som har bestämt. Om den dömde inte följer arbetsplanen eller på annat sätt missköter fullgörandet av samhällstjänsten tillämpas 27 kap. 6 §, se vidare avsnitt 5.9. Paragrafen innehåller bestämmelser om vilka reaktioner som kan bli aktuella vid misskötsamhet efter villkorlig dom. Dessa bestämmelser blir, i enlighet med vad sagts, tillämpliga också när den villkorliga domen förenats med en föreskrift om samhällstjänst. Första och andra styckena har endast justerats språkligt. Till tredje stycket har fogats bestämmelser om vad som skall iakttas när en villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst undanröjs. I ett sådant fall skall rätten, när den bestämmer ny påföljd, beakta såväl eventuella böter som vad den dömde undergått till följd av föreskriften om samhällstjänst. Vidare föreskrivs att rätten får döma till fängelse än vad som är föreskrivet för brottet samt att rätten, om fängelse väljs som påföljd, skall beakta längden av det i domslutet angivna alternativa fängelsestraffet. Vid undanröjande av en villkorlig dom med samhällstjänst torde det i första hand bli aktuellt att döma till fängelse. kan det emellertid tänkas att skyddstillsyn i stället kommer i fråga, särskilt om den dömde har missbruksproblem och det kan bli aktuellt med kontraktsvård. I sådana fall blir förevarande bestämmelser endast i mindre utsträckning tillämpliga. Om däremot fängelse väljs som ny påföljd är det naturligt att det i domslutet angivna alternativa straffet tas som utgångspunkt vid bestämmande av fängelsestraffets längd. Detta bör sedan minskas om den dömde redan hunnit fullgöra någon del av samhällstjänsten och denna del inte är helt obetydlig. Det är knappast möjligt att ange någon formel för hur denna minskning skall ske, utan en bedömning måste göras i varje enskilt fall, med beaktande av samtliga omständigheter. Paragrafen är ny och reglerar möjligheten att förena skyddstillsyn med en föreskrift om samhällstjänst.