prop · GL0396 · 1998-01-01 00:00:00 — Innehållet i paragrafen motsvarar innehållet i 27 kap. 2 a §, som har kommenterats tidigare, utom vad gäller den instans som får ändra eller upphäva en föreskrift om samhällstjänst. Enligt tredje stycket har denna uppgift tilldelats övervakningsnämnden. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt 2 § första stycket första meningen i den nuvarande lagen om samhällstjänst. I andra stycket har lagts till en bestämmelse av innebörd att rätten inte får meddela en föreskrift om samhällstjänst när den dömer till skyddstillsyn i kombination med fängelse med stöd av första stycket i paragrafen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.4. Tredje stycket har endast justerats språkligt. I andra stycket har lagts till en hänvisning till 5 a § som är ny och enligt vilken det är möjligt att i vissa fall förlänga övervakningstiden. Tredje stycket har endast justerats språkligt. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om verkställighet av skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst. Första stycket motsvarar 27 kap. 4 § andra stycket som har kommenterats tidigare. Andra stycket innehåller en bestämmelse som gör det möjligt att förlänga övervakningen om detta behövs för att den dömde skall stå under övervakning under hela den tid som han fullgör samhällstjänst. Bestämmelsen motsvarar 2 § andra stycket i den nuvarande lagen om samhällstjänst. I enlighet med vad som anförts i avsnitt 5.8. om den s.k. avvecklingstiden för samhällstjänsten kommer denna som regel att understiga . Därav följer att den dömde normalt kommer att stå under övervakning under hela den tid som han fullgör samhällstjänst utan att något särskilt beslut behöver fattas om det. Det kan emellertid, på grund av sjukdom eller av annat skäl, uppstå situationer då övervakningen enligt huvudregeln i 5 § kommer att upphöra innan samhällstjänsten fullgjorts. För dessa fall bör övervakningsnämnden liksom ha möjlighet att förlänga övervakningen. Detta bör emellertid inte ske med automatik, utan endast i de fall då övervakningsnämnden anser att det behövs med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden. I första stycket har endast språkliga justeringar gjorts. Till följd av att kriminalvårdsorganisationen i paragrafens tredje stycke ordet frivårdsmyndigheten ersatts av den nya benämningen den lokala . I första stycket har förts in en hänvisning till 2 a §. Ändringen innebär att rätten, om den undanröjer en skyddstillsyn med samhällstjänst och i stället väljer fängelse som påföljd, vid bestämmande av fängelsestraffets längd skall beakta det alternativa straff som angetts i domslutet. Motsvarande bestämmelse avseende undanröjande av villkorlig dom har kommenterats under 27 kap. 6 §. Bestämmelsen har även justerats språkligt. Andra stycket har endast justerats språkligt. I paragrafen anges under vilka förutsättningar unga lagöverträdare får dömas till fängelse. I första stycket har en mening lagts till av vilken följer att rätten, om synnerliga skäl finns att döma den som begått brott innan han fyllt till fängelse, i första hand skall bestämma påföljden till sluten ungdomsvård i stället för fängelse. I paragrafen finns en hänvisning till 31 kap. 1 a §. På Lagrådets inrådan har orden i vissa fall ersatts med orden i första hand . Ett nytt andra stycke har fogats till paragrafen. Enligt lagrummet får rätten såsom särskilda skäl för att döma till villkorlig dom i stället för fängelse beakta att den tilltalade samtycker till att domen förenas med en föreskrift om samhällstjänst och en sådan föreskrift är lämplig med hänsyn till den tilltalades person och övriga omständigheter. I bestämmelsen regleras möjligheten att döma till villkorlig dom i förening med samhällstjänst i stället för fängelse. Avsikten är att en föreskrift om samhällstjänst liksom skall meddelas endast när alternativet är att döma till ett fängelsestraff. Detta uttrycks så att rätten får beakta samhällstjänsten såsom ett särskilt skäl att välja villkorlig dom i stället för fängelse. Om det redan vid en första prövning enligt 4 § står klart att det inte finns tillräckliga skäl för att välja fängelse som påföljd för brottsligheten aktualiseras inte möjligheten att meddela en föreskrift om samhällstjänst. I ett sådant fall kan rätten döma till villkorlig dom redan med stöd av första stycket i 7 §. Om det däremot finns sådana skäl att välja fängelse som anges i 4 § andra stycket kan det förhållandet att förutsättningarna för att meddela en föreskrift om samhällstjänst är uppfyllda utgöra särskilda skäl att välja en villkorlig dom med samhällstjänst som påföljd. För detta krävs naturligtvis även att det i enlighet med vad som sägs i 7 § första stycket saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. En första förutsättning för att meddela en föreskrift om samhällstjänst är att den tilltalade samtycker till det. Detta framgår redan av 27 kap. 2 a §. Därutöver krävs att samhällstjänsten är lämplig med hänsyn till den tilltalades person och övriga omständigheter. Härmed avses andra förhållanden än sådana som är hänförliga till brottsligheten. Som angetts i avsnitt 5.6 ankommer det på domstolen att med utgångspunkt i vad som är känt om den tilltalades personliga förhållanden göra en bedömning av hans möjligheter att fullgöra samhällstjänsten. Därvid måste bl.a. eventuella missbruksproblem beaktas även om inte sådana bör diskvalificera från samhällstjänst. Det ankommer på domstolen att göra en samlad bedömning i varje enskilt fall. Också den tilltalades tidigare brottslighet är av betydelse vid bedömningen av om det är lämpligt att föreskriva samhällstjänst. Om det är fråga om återfall efter en tidigare dom som innefattat föreskrift om samhällstjänst kan det endast undantagsvis anses lämpligt att på nytt låta samhällstjänst ingå i påföljden. Denna bedömning blir givetvis mera sällan aktuell att göra med utgångspunkt i förevarande lagrum, eftersom återfallet normalt torde medföra att det över huvud taget inte finns förutsättningar att döma till villkorlig dom. Även om särskilda skäl enligt vad som sagts föreligger för att välja villkorlig dom i stället för fängelse innebär detta givetvis inte att påföljdsvalet därmed är klart. De särskilda skälen måste vägas mot de skäl som föreligger enligt 4 § andra stycket för att välja fängelse. När det gäller de närmare utgångspunkterna för denna bedömning hänvisas till avsnitt 5.6. Enligt paragrafen gäller en presumtion för att villkorlig dom skall förenas med dagsböter. Denna presumtion kan brytas av att ett bötesstraff med hänsyn till skyldighet att fullgöra samhällstjänst eller andra följder av brottet skulle drabba den tilltalade alltför hårt eller av att det finns andra särskilda skäl mot att döma till böter. Ändringen innebär att det uttryckligen anges även att skyldighet att fullgöra samhällstjänst skall beaktas som ett skäl för att inte döma ut böter med den villkorliga domen. Om rätten avser att förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst skall det således inte gälla någon presumtion för att domen också skall förenas med ett bötesstraff. I stället skall rätten göra en bedömning i varje enskilt fall om ett bötesstraff är påkallat eller inte. De närmare utgångspunkterna för denna bedömning redovisas i avsnitt 5.4. I inledningen till andra stycket har orden i stället för fängelse förts in. Detta överensstämmer med vårt förslag till nytt andra stycke till 7 §. Någon saklig ändring är inte avsedd. torde de omständigheter som anges i punkterna 1 3 i andra stycket uteslutande vara av betydelse vid valet mellan skyddstillsyn och fängelse. Om det redan vid en första prövning enligt 4 § står klart att det inte föreligger skäl att välja fängelse framför en icke frihetsberövande påföljd, är det tillräckligt att den förutsättning som anges i 9 § första stycket är uppfylld för att skyddstillsyn skall väljas som påföljd. I ett sådant fall blir det inte aktuellt att bedöma om någon av de omständigheter som anges i andra stycket föreligger. Till andra stycket har vidare fogats en ny fjärde punkt. Innehållet i denna överensstämmer sakligt sett med förslaget till nytt andra stycke till 7 §. Avsikten är således att möjligheten att föreskriva samhällstjänst skall kunna beaktas som ett särskilt skäl att välja skyddstillsyn som påföljd i stället för fängelse. Beträffande den närmare tillämpningen hänvisas till kommentaren till 7 § och till avsnitt 5.6. Paragrafen som innehåller bestämmelser om påföljden överlämnande till vård inom har kompletterats för att principerna om förutsebarhet, proportionalitet och konsekvens skall få ökat genomslag även i fråga om denna påföljd. De närmare skälen härför har behandlats i avsnitt 10.2 10.4. I första stycket första meningen har ett tillägg gjorts av vilket framgår att rätten kan föranstalta om erforderlig vård inom enligt en för den tilltalade av nämnden uppgjord vårdplan. Förslaget i denna del syftar till att öka förutsebarheten. Som redovisats i avsnitt 10.2 har ett tillägg gjorts till 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Tillägget innebär att socialnämndens yttrande, utöver en redogörelse för de åtgärder som nämnden har vidtagit beträffande den unge, skall innehålla en redogörelse för planerad vård. Ändringen i förevarande paragraf innebär att det måste finnas en vårdplan tillgänglig i målet för att domstolen skall kunna bestämma påföljden till vård inom . I första stycket har en andra mening lagts till. Av den följer att domstolen får överlämna den tilltalade till vård inom endast om planerade åtgärder eventuellt i förening med böter eller föreskrift om ungdomstjänst kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet. Ett överlämnande skall således inte ske, om domstolen finner att det brister i proportionerna mellan brottet och de planerade åtgärderna samt att bristen inte kan läkas med hjälp av böter eller ungdomstjänst enligt tredje stycket. Domstolen måste då välja någon annan påföljd. Förslaget i denna del syftar till att ge principen om proportionalitet ett större genomslag. Utrymmet för att välja ett överlämnande till vård inom bör vara större för den som vid tiden för brottet fyllt än för äldre ungdomar. Kommer den unge att bli föremål för vård med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) med placering vid ett § 12-hem bör påföljden kunna bestämmas till vård inom även vid allvarlig brottslighet. Framgår av vårdplanen att avsikten är att den unge skall bli föremål för åtgärder med stöd av socialtjänstlagen, får domstolen pröva graden av ingripande med ledning främst av arten och omfattningen av vårdinsatserna samt deras varaktighet. De närmare utgångspunkterna för bedömningen har redovisats i avsnitt 10.3. Ett nytt andra stycke har fogats till paragrafen. Av det följer att rätten skall meddela en föreskrift om att den tilltalade skall genomgå vård eller annan av planerad åtgärd om det av vårdplanen framgår att den unge skall bli föremål för insatser med stöd av socialtjänstlagen. Någon föreskrift skall däremot inte meddelas när det av socialnämndens vårdplan framgår att den unge skall beredas tvångsvård med stöd av LVU. En föreskrift riktar sig enbart till den dömde. Syftet är dels att ge den unge ett tydligt besked om vad som fordras av honom, dels att skapa underlag för prövningen om det finns skäl att meddela den dömde varning eller undanröja överlämnandepåföljden. Beträffande de närmare förutsättningarna för undanröjande av överlämnandepåföljden hänvisas till kommentaren till 38 kap. 2 §. Det är viktigt att rätten utformar föreskriften i domslutet så att det klart framgår vad som förväntas av den unge. Föreskriften bör utformas så att den unge åläggs att genomgå den vård eller de åtgärder som anges i den i målet ingivna vårdplanen, vilken lämpligen kan fogas till domen. Tredje stycket har kompletterats så att rätten som ett alternativ till att döma ut dagsböter ges möjlighet att meddela en särskild föreskrift om ungdomstjänst om det behövs med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller art eller den tilltalades tidigare brottslighet. Ungdomstjänsten är konstruerad som en särskild form av föreskrift vid överlämnande till vård inom och innebär att den dömde åläggs att utföra oavlönat arbete eller att delta i annan särskilt anordnad verksamhet. Domstolen skall ange det antal timmar som ungdomstjänsten skall omfatta. Antalet timmar under vilken ungdomstjänst skall utföras skall bestämmas till lägst 20 och högst 100 efter brottets straffvärde. En förutsättning för att domstolen skall kunna meddela en föreskrift om ungdomstjänst är att den tilltalade samtycker till det. Domstolen bör vidare göra en bedömning av den tilltalades förutsättningar att fullgöra vad som åläggs honom. Är den unges personliga förhållanden sådana att det inte framstår som troligt att han kommer att kunna klara av att fullgöra ungdomstjänsten, bör domstolen avstå från detta alternativ. Bestämmelsen har kommenterats närmare i avsnitt 10.3. Förutsättningarna för att kunna meddela en föreskrift om ungdomstjänst är som framgår ovan de samma som för att kunna förena överlämnandepåföljden med böter. Avsikten är att vidga tillämpningsområdet för denna påföljd och ge domstolen ytterligare en möjlighet att göra reaktionen mot brottsligheten mer kännbar för den tilltalade då det är nödvändigt. Ungdomstjänst bör främst komma ifråga då de av planerade åtgärderna inte ensamma kan anses vara en tillräcklig reaktion på brottet och då alternativet är en påföljd inom kriminalvårdens ram. Det kan dock inte uteslutas att ungdomstjänst kan komma i fråga även i sådana fall då alternativet i det enskilda fallet inte är en påföljd inom kriminalvårdens ram. Det är inte möjligt att förena ett överlämnande till vård inom med både böter och ungdomstjänst. Möjligheten att meddela en föreskrift om ungdomstjänst bör i princip komma i fråga enbart för lagöverträdare i åldersgruppen 15 . Av fjärde stycket följer att en föreskrift om ungdomstjänst får ändras eller upphävas på talan av åklagare, när det finns skäl för det. Denna bestämmelse motsvarar vad som gäller i fråga om föreskrift om samhällstjänst. Ungdomstjänsten skall administreras av och den närmare utformningen av dess innehåll, vilken behandlas i den allmänna motiveringen, skall anförtros åt nämnden. bör i sitt yttrande enligt 11 § LUL lämna en redovisning för hur ungdomstjänsten skulle kunna utformas i det föreliggande fallet. Sedan den tilltalade ålagts ungdomstjänst ankommer det på socialnämnden att upprätta en plan för hur denna skall verkställas. Domstolens föreskrift om ungdomstjänst innebär att den dömde är skyldig att följa den upprättade planen. Någon bestämmelse om huruvida domstols beslut om överlämnande till vård inom skall lända till efterrättelse genast eller först sedan domen har vunnit laga kraft finns inte. En sådan bestämmelse har ansetts obehövlig, eftersom organ oavsett innehållet i domen, självständigt skall vidta de åtgärder som ankommer på dem enligt socialtjänstlagen. I vissa fall om t.ex. den unge överklagar domen under påstående att han är oskyldig kan det dock finnas anledning för socialnämnden att avvakta utgången i överrätten. Detta gäller särskilt om överlämnandepåföljden är förenad med en föreskrift om ungdomstjänst. Paragrafen är ny och innehåller de närmare förutsättningarna för att påföljden sluten ungdomsvård skall komma i fråga. I första stycket stadgas som huvudregel att om rätten med tillämpning av bestämmelserna i 30 kap. finner att någon som begått brott innan han fyllt bör dömas till fängelse, så skall den i stället bestämma påföljden till sluten ungdomsvård . Enligt första stycket andra meningen skall dock rätten inte bestämma påföljden till sluten ungdomsvård om det, med hänsyn till den tilltalade ålder vid lagföringen eller annan omständighet, finns särskilda skäl häremot. På Lagrådets inrådan har första meningen kompletteterats med orden . Den lagtekniska konstruktionen förutsätter att rätten tillämpat bestämmelserna i såväl 29 som 30 kap. och därvid funnit att påföljden bör bestämmas till fängelse av viss längd. Det innebär bl.a. att rätten måste ta hänsyn straffmätningsbestämmelsen i 29 kap. 7 § och till bestämmelsen i 30 kap. 4 § som innebär att rätten först måste ha beaktat de särskilda omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Rätten måste vidare ha kunnat konstatera att det finns synnerliga skäl enligt 30 kap. 5 §. Om rätten härefter gör den bedömningen att påföljden bör bestämmas till fängelse av viss längd skall den i stället för fängelse bestämma påföljden till sluten ungdomsvård om det inte finns särskilda skäl däremot. Här bör anmärkas att rätten även måste ha konstaterat att den den tilltalade inte begått det aktuella brottet under påverkan av en sådan allvarlig psykisk störning som avses i 30 kap. 6 §. I sådant fall får den tilltalade inte dömas till fängelse. Rätten får då heller inte bestämma påföljden till sluten ungdomsvård. Den tilltalades ålder vid lagföringen kan utgöra ett särskilt skäl som talar emot att påföljden bestäms till sluten ungdomsvård. Om det förflutit så mellan brottet och lagföringen att den tilltalade åldersmässigt inte längre passar in vid ett särskilt ungdomshem bör påföljden i stället bestämmas till fängelse. De ungdomar som vårdas på dessa hem är i regel föremål för vård med stöd av 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Enligt 21 § i nämnda lag skall vården upphöra senast när den unge fyller . Av ändamålsskäl bör det undvikas att personer som är blir föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård vid särskilda ungdomshem. En ytterligare omständighet som gör att det kan anses finnas särskilda skäl emot att döma till sluten ungdomsvård kan vara att den tilltalade skall lagföras för allvarlig och omfattande brottslighet som begåtts såväl före som efter . Har huvuddelen av brottsligheten begåtts efter bör sluten ungdomsvård inte komma i fråga. Av andra stycket följer att rätten får bestämma tiden för den slutna ungdomsvården till lägst och högst . Skälet för att begränsa tiden för sluten ungdomsvård på detta sätt har behandlats i avsnitt 10.6. I frågan om den tilltalade bör vara frihetsberövad i form av sluten ungdomsvård skall utgångspunkten vara den bedömning rätten gjort när den funnit att påföljden bör bestämmas till fängelse av viss längd. Detta innebär att rätten skall ha tagit hänsyn till samtliga bestämmelser som är relevanta vid bestämmandet av ett fängelsestraffs längd. Härutöver skall beaktas att den som döms till sluten ungdomsvård inte blir föremål för villkorlig frigivning. Det faktiska frihetsberövandet bör inte bli längre än vad det skulle ha blivit vid dom på fängelse. Finner rätten att tiden för frihetsberövandet kan bestämmas till lägst och högst skall huvudregeln vara att påföljden bestäms till sluten ungdomsvård i stället för fängelse. Om rätten finner att straffvärdet avseende den aktuella brottsligheten är så högt att tiden för frihetsberövandet inte kan bestämmas till eller utgör denna omständighet ett särskilt skäl enligt första stycket mot att döma den unge till sluten ungdomsvård. Det kan inte uteslutas att även andra situationer kan finnas då det måste anses finnas särskilda skäl som gör att påföljden inte skall bestämmas till sluten ungdomsvård. Huvudregeln skall dock vara att sluten ungdomsvård skall dömas ut i stället för fängelse då detta är möjligt. I detta sammanhang bör påpekas att någon formell inskränkning av möjligheten att döma personer i den nu aktuella åldersgruppen till skyddstillsyn i kombination med fängelse enligt 28 kap. 3 § inte finns. Behovet av att använda denna påföljdskombination för brott som någon har begått innan han fyllt torde dock minska avsevärt genom förevarande reform av påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Paragrafen innehåller regler för hur anhållnings- och häktningstid skall tillgodoräknas den som döms till påföljd för brott. I paragrafen har påföljden sluten ungdomsvård lagts till de övriga påföljder som omfattas av bestämmelsen. Ändringarna är påkallade av att den som döms till sluten ungdomsvård i detta avseende bör behandlas på samma sätt som den som döms till fängelse. Det innebär att den som döms till sluten ungdomsvård skall få avräkna den tid under vilken han varit berövad friheten som anhållen eller häktad i målet såvida det inte skett verkställighet av dom i annat mål. Därutöver har vissa språkliga ändringar gjorts. Paragrafen innehåller de centrala bestämmelserna för den konkurrenssituation som föreligger då någon som i tidigare rättegång dömts till påföljd har begått annat brott. I första stycket har sluten ungdomsvård förts in bland de påföljder som omfattas av bestämmelserna. Det innebär att domstolen har möjlighet att hantera denna påföljd enligt de tre olika alternativ som anges i paragrafens första stycke. Vid valet mellan dessa alternativ bör beaktas dels frihetsberövandets längd, dels hur som återstår av verkställigheten av domen på sluten ungdomsvård. Med hänsyn bl.a. till att den som dömts till sluten ungdomsvård kommer att bli föremål för utslussning kan det normalt inte anses lämpligt att döma särskilt till fängelse innan verkställigheten av sluten ungdomsvård har löpt ut, och därigenom åstadkomma att verkställighet av en sluten ungdomsvård direkt åtföljs av ett fängelsestraff. I en sådan situation bör i första hand övervägas att med stöd av första punkten låta tidigare utdömd påföljd avse även det nya brottet eller att med stöd av tredje punkten undanröja den tidigare påföljden och döma till påföljd av annan art. Är det fråga om ett längre fängelsestraff bör i första hand övervägas att med stöd av tredje punkten undanröja den tidigare domen på sluten ungdomsvård och i stället döma till ett gemensamt fängelsestraff för den samlade brottsligheten. Paragrafen innehåller bestämmelser för det fall den som har frigetts villkorligt från fängelse begått nytt brott . Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.9. I första stycket anges i vilka fall rätten skall förklara villkorligt medgiven frihet förverkad. Till skillnad från uttrycks en presumtion för att förverkande av villkorligt medgiven frihet helt eller delvis skall ske om brottet har begåtts och inte särskilda skäl talar mot ett förverkande. Har endast delförverkande skett är det, liksom enligt nuvarande reglering, möjligt att i en senare dom avseende ytterligare brott förverka återstoden av den villkorligt medgivna friheten eller en del av denna. I första stycket har även språkliga justeringar gjorts. I andra stycket anges sådana särskilda skäl som rätten kan beakta för att inte förverka eller för att endast förverka del av villkorligt medgiven frihet. Punkten 1 tar upp det fallet att brottsligheten är av lindrig beskaffenhet. Punkten 2 tar upp det fallet där förflutit mellan brotten. I tredje punkten behandlas de fall där ett förverkande annars skulle framstå som oskäligt. I tredje stycket har orden vid frigivningen bestämda tiden ersatts av en hänvisning till 26 kap. 10 § eftersom prövotidens längd framgår av den paragrafen. Tredje stycket har även justerats språkligt. Enligt fjärde stycket får åtgärd som avses i tredje stycket, dvs. beslut om åtgärd som avses i 26 kap. 18 § eller beslut att förlänga prövotiden, endast fattas före prövotidens utgång. Enligt den nuvarande lydelsen får sådant beslut fattas om frågan uppkommer i ett mål där den frigivne häktats eller fått del av åtalet före prövotidens utgång. Möjligheten till sådant beslut har således inskränkts. Vidare får förverkande enligt den föreslagna lydelsen beslutas endast om det uppkommer fråga därom i ett mål där den frigivne häktats eller fått del av åtal från prövotidens utgång. Jämfört med den motsvarande bestämmelsen i nuvarande 34 kap. 4 § har den senaste tidpunkten ändrats från före prövotidens utgång till från prövotidens utgång.