prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — 1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada som avses i 32 kap. och för betalning av kostnader som har uppkommit vid tillämpning av 26 kap. 17 eller 18 § skall, om kostnaden är hänförlig till miljöfarlig verksamhet, det finnas miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring med villkor som har godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den som utövar miljöfarlig verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till försäkringarna med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i förskott för kalenderår. Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i första stycket. Första stycket motsvarar närmast 65 § och andra stycket 68 § miljöskyddslagen. Regeringen har dock gjort den bedömningen att det bör finnas en saneringsförsäkring. Paragrafens första stycke innehåller den grundläggande bestämmelsen om miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring. Som framgår av avsnitt 4.35 har ett antal försäkringsbolag gått samman i ett försäkringskonsortium och detta har till regeringen gett in ett åtagande att betala ut försäkringsersättning från en miljöskadeförsäkring. Det ankommer på regeringen att godkänna villkoren i denna försäkring. Godkännandet kan tidsbegränsas. Den föreslagna ändringen innebär att även saneringskostnader som har uppkommit vid tillämpning av 26 kap. 17 eller 18 § kommer att omfattas av en saneringsförsäkring. De allmänna skälen för den föreslagna ändringen har redovisats i avsnitt 4.35 De närmare förutsättningarna för att saneringsförsäkringen skall tas i anspråk framgår av redogörelsen i författningskommentaren till 3 §. Alla som bedriver tillstånds- eller anmälningspliktig miljöfarlig verksamhet skall, om inte undantag har föreskrivits med stöd av andra stycket, bidra till miljöskadeförsäkringen och saneringsförsäkringen. 2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i försäkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- och sakskada som avses i 32 kap. om 1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 32 kap., men inte kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad, eller 2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan. Paragrafen motsvarar närmast 66 § miljöskyddslagen. I paragrafen anges dels de principiella förutsättningar, under vilka ersättning utgår till skadelidande, dels de skador, som omfattas av ersättningsreglerna. Bestämmelsen är utformad som ett minimikrav på miljöskadeförsäkringen. Detta innebär bl.a. att försäkringen kan göras generösare mot de skadelidande. Den närmare utformningen av försäkringen anges i försäkringsvillkoren. En grundförutsättning för att någon skall vara berättigad till ersättning är att denne har drabbats av en skada som omfattas av bestämmelserna i 32 kap. Med formuleringen i punkten 1 att den skadelidande "inte kan få skadeståndet betalt" menas det fallet att den skadeståndsansvarige saknar ekonomiska resurser att betala och inte att han vägrar att betala. Om den skadeståndsansvarige är okänd och det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan finns det också rätt till ersättning ur miljöskadeförsäkringen enligt punkten 2. För att ersättning skall utgå då den som har orsakat skadan inte kan identifieras gäller i princip detsamma som när den som orsakat skadan är känd, nämligen att förutsättningarna i 32 kap. skall vara uppfyllda. När det inte är känt vem som orsakat skadan kan 32 kap. inte tillämpas fullt ut, men förutsättningarna för rätt till skadestånd skall vara uppfyllda i tillämpliga delar. 3 § Från saneringsförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i försäkringsvillkoren, ersättning för saneringskostnader som har uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet har begärt verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse enligt 26 kap. 18 §, om den som är ansvarig enligt denna balk inte kan betala. Ersättning som sagts skall dock inte betalas för kostnader som har uppkommit med anledning av räddningsinsatser enligt räddningstjänstlagen (1986:1102). I paragrafen anges de principiella förutsättningarna för att saneringsförsäkringen skall få tas i anspråk. Ansvaret för efterbehandling behandlas i 10 kap. Med saneringsåtgärder avses endast sådana åtgärder som är nödvändiga för att i förebyggande syfte undanröja skador eller risk för skador på omgivningen. Om ett "avfall" inte utgör eller kan komma att utgöra någon fara för omgivningen där det ligger, bör försäkringsmedel således inte tas i anspråk. Inte heller bör försäkringen tas i anspråk om exempelvis mark är förorenad men det inte föreligger någon risk för att föroreningen sprider sig. Däremot skall naturligtvis kostnader för omhändertagande av t.ex. tunnor innehållande farligt avfall omfattas. Tunnorna kan ju av olika skäl komma att läcka, även om det ibland kan ta tid innan så sker. Räddningstjänstinsatser är undantagna från saneringsförsäkringen eftersom sådana insatser i huvudsak omfattar annat än kostnader för sanering. 4 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen eller saneringsförsäkringen inte har betalats efter anmaning, skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten om betalningsförsummelsen. får förelägga den betalningsskyldige vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får inte överklagas. Paragrafen motsvarar 67 § miljöskyddslagen. Paragrafen har fått sitt innehåll för att det skall kunna säkerställas att bidrag till försäkringarna betalas med rätt belopp och i rätt tid. Flera remissinstanser har reagerat mot att tillsynsmyndigheterna skall uppträda som "ombud" för miljöskadekonsortiet. Regeringen gör den bedömningen att bestämmelsen är den bästa lösning som finns på problemet med de som inte vill betala frivilligt. 5.2 Förslaget till lag med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet 1 § Denna lag är tillämplig på vattenverksamhet och vattenanläggningar. Bestämmelser om vattenverksamhet och vattenanläggningar finns också i . Enligt vad som har anförts i avsnitt 4.16 innebär miljöbalksreformen att vattenlagen i de delar den har anknytning till centrala miljöfrågor ersätts av generella bestämmelser jämte vissa övergripande bestämmelser med avseende på vattenverksamhet. Vattenlagen är dock ett lagverk som också innehåller utpräglat vattenrättsliga bestämmelser utan närmare anknytning till de bestämmelser som sammansmälts i . Eftersom systematiska och praktiska skäl ger anledning att även fortsättningsvis hålla samman de bestämmelser från vattenlagen som inte arbetas in i balken, föreslår regeringen att de får bilda en lag med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. I den lagen ingår således i huvudsak de bestämmelser i vattenlagen, som är av teknisk natur och inriktade speciellt på verksamhet i eller med vatten. En redogörelse för de huvudsakliga principer som har använts vid uppdelningen av bestämmelserna om vatten mellan och den särskilda lagen lämnas i avsnitt 4.16. Det skall sägas att bestämmelserna i denna lag i allt väsentligt hämtats från vattenlagen utan någon ändring i sak. Under respektive paragraf lämnas en hänvisning till motsvarande paragraf i vattenlagen. Vad som anges i de ursprungliga motiven - främst prop. 1981/82:130 och 1982/83:26, samt bet. 1982/83:JoU30 - gäller därför alltjämt. I paragrafen, som närmast motsvarar 1 kap. 2 § första stycket första meningen vattenlagen, anges lagens tillämpningsområde. Det framgår av paragrafen och utvecklas något närmare i anslutning till nästa paragraf att begreppen vattenverksamhet och vattenanläggning har samma innebörd i denna lag som i . 2 § De definitioner som finns i gäller också i denna lag. Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt. Enligt paragrafen skall de definitioner som ges i gälla också i den särskilda lagen. De definitioner som i första hand är av intresse avser vattenverksamhet (11 kap. 2 § ), markavvattning (11 kap. 2 § 4), vattenanläggning (11 kap. 3 §), vattenområde (11 kap. 4 §), vattentäkt (11 kap. 5 § första stycket), vattenreglering (11 kap. 5 § andra stycket) och vattenöverledning (11 kap. 5 § tredje stycket). 3 § När vattenverksamhet enligt denna lag skall bedrivas inom ramen för en samfällighet, skall tillses att var och en av deltagarna tillgodoses utan väsentlig nackdel för någon annan deltagare. Paragrafen motsvarar 3 kap. 9 § vattenlagen. 4 § Om det vid tillståndsprövningen av vattenverksamhet framgår att verksamheten utan väsentlig ändring kan bedrivas så att den medför en betydande nytta för någon annan, skall på begäran av denne villkor meddelas om detta. Sådana villkor får dock inte meddelas om det finns förutsättningar för att bilda en samfällighet enligt denna lag. Den som får nytta enligt första stycket skall betala skälig ersättning till tillståndshavaren. En tillståndshavare som får en kostnad på grund av villkor enligt första stycket har rätt till ersättning enligt 31 kap. . Paragrafen motsvarar 3 kap. 10 § vattenlagen. Rådighet över vatten m.m. 1 § För att få bedriva vattenverksamhet skall verksamhetsutövaren ha rådighet över vattnet inom det område där verksamheten skall bedrivas. Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § vattenlagen. 2 § Var och en råder över det vatten som finns inom hans fastighet. Rådighet över en fastighets vatten kan också någon ha till följd av upplåtelse av fastighetsägaren eller, enligt vad som är särskilt föreskrivet, förvärv tvångsvis. Paragrafen motsvarar 2 kap. 2 § vattenlagen. 3 § I rinnande vatten råder vardera sidans ägare över en lika stor andel i vattnet, även om en större del av vattnet rinner fram på den enes fastighet än på den andres. Paragrafen motsvarar 2 kap. 3 § vattenlagen. 4 § Den som vill bedriva vattenverksamhet har för detta ändamål rådighet som anges i 1 §, om vattenverksamheten innebär 1. vattenreglering, 2. vattentäkt för allmän vattenförsörjning, allmän värmeförsörjning eller bevattning, 3. markavvattning, 4. vattenverksamhet som behövs för allmän väg, allmän farled eller allmän hamn, 5. vattenverksamhet som behövs för att motverka förorening genom avloppsvatten, eller 6. vattenverksamhet som behövs för järnväg. Paragrafen motsvarar 2 kap. 4 § vattenlagen. 5 § Staten, kommuner och vattenförbund har rådighet som anges i 1 § för att bedriva sådan vattenverksamhet som är önskvärd från allmän miljö- eller hälsosynpunkt eller som främjar fisket. Den som är beroende av att vattenförhållandena består har också sådan rådighet för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge eller för att återställa ett vattendrag som har vikit från sitt förra läge eller som på något annat sätt har förändrat sitt lopp. Paragrafen motsvarar 2 kap. 5 § vattenlagen. 6 § Utförs rensningar eller andra åtgärder som avses i 5 § andra stycket, får rensningsmassorna läggas på närmaste strand, om det inte medför avsevärda olägenheter från allmän eller enskild synpunkt. Massorna får annars föras till ett lämpligt ställe i närheten. Markens ägare skall underrättas innan rensningsmassorna läggs upp. Den som lägger upp massorna är skyldig att vidta åtgärder för att förebygga eller minska skada av uppläggningen. Kravet gäller inte åtgärder som leder till att verksamhetsutövaren därigenom drabbas av oskäliga kostnader. Den som lägger upp massorna och därigenom skadar annans egendom, skall betala ersättning för vad som skadas. Ersättning skall dock endast betalas för skador som kvarstår sedan förebyggande eller avhjälpande åtgärder har utförts. Till den som har rådighet över vattnet enligt andra stycket i föregående paragraf ges i denna paragraf en tvångsrätt att lägga de massor som har uppkommit genom åtgärderna på närmaste strand. Motsvarande tvångsrätt gäller enligt 8 kap. 3 § vattenlagen. Här skall anmärkas att det enligt 11 kap. 15 § inte behövs tillstånd för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge eller för att återställa ett vattendrag som har vikit från sitt förra läge eller som på något annat sätt har förändrat sitt lopp. Tvångsrätt enligt förevarande paragraf avser inte massor som kommer från rensningar för sådan vattenverksamhet, som förutsätter tillstånd enligt 11 kap. I dessa fall kan tvångsrätt i stället meddelas enligt 28 kap. 10 § . Tvångsrätten förutsätter inte något särskilt beslut. En förutsättning är dock att massuppläggningen inte orsakar avsevärda olägenheter från allmän eller enskild synpunkt. En sådan olägenhet kan t.ex. vara att närliggande bostäder utsätts för stank. Den omständigheten att massorna innehåller ogräsfrö kan innebära hinder mot att de placeras på eller invid jordbruksmark. I detta sammanhang finns skäl att erinra om samrådsskyldigheten när en verksamhet som inte är tillståndspliktig kan komma att väsentligt ändra naturmiljön enligt 12 kap 6 § . Trots att rätten att ta mark i anspråk för rensningsmassor inte förutsätter tillstånd enligt 11 kap. , kan det i vissa fall krävas tillstånd eller dispens enligt andra bestämmelser. Om rensningsmassorna är av någon omfattning kan strandskyddsdispens krävas enligt 7 kap. 18 § . När åtgärden undantagsvis är brådskande, dvs. när rensningen görs för att undvika översvämning, får frågan om strandskyddsdispens prövas först efter det att rensningsmassorna har lagts upp. Tillstånd kan vidare krävas enligt reglerna om miljöfarlig verksamhet i 9 kap. , om det finns risk för att massorna orsakar förorening av mark, vattenområde eller grundvatten. Eftersom någon tillståndsprövning inte sker kan markägaren visserligen inte hindra att massorna läggs upp på ifrågavarande mark, men om upplaget vållar avsevärda olägenheter kan markägaren väcka talan vid miljödomstolen om att rensningsmassorna skall tas bort eller att skadeförebyggande åtgärder skall vidtas (se 7 kap. 2 § 6 denna lag). Markägaren kan också begära ersättning för skada enligt vad som anges i paragrafens tredje stycke. Enligt ett tidigare förarbetsuttalande (prop. 1981/82:130, s. 465) har ägaren till den fastighet på vilken rensningen utförs rätt att tillgodogöra sig massorna. Om den nyssnämnda markägaren inte vill göra det tillkommer massorna enligt samma uttalande ägaren till de fastigheter där massorna läggs upp. Beträffande ersättningsbestämmelserna i paragrafens tredje stycke kan i huvudsak hänvisas till vad som anges i författningskommentaren till 31 kap. 16 § . Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 7 § Den som äger strand vid någon annans vattenområde har rätt att för sin fastighets behov ha mindre brygga, båthus eller någon annan sådan byggnad vid stranden, om inte vattenområdets ägare genom byggnaden lider skada av någon betydelse. I 1 kap. 6 § jordabalken finns bestämmelser om att även andra än strandägare kan ha denna rätt. Paragrafen motsvarar 2 kap. 6 § vattenlagen. 8 § Tillhör en fallsträcka olika ägare, får en av dem tillgodogöra sig vattenkraften i hela sträckan, om denna ägare råder över mer än hälften av kraften på grund av äganderätt eller annan rättighet som gäller mot alla och inte är begränsad till tiden. Hänsyn skall tas till den kraft som svarar mot andelar i en sådan samfällighet som avses i 1 kap. 3 § fastighetsbildningslagen (1970:988). Detta gäller även när någon i ett vattenkraftverk vill tillgodogöra sig vattenkraft i fallsträckor som ingår i olika vattendrag, om det gemensamma tillgodogörandet är en från teknisk och ekonomisk synpunkt nödvändig förutsättning för kraftverkets tillkomst. Paragrafen motsvarar 2 kap. 7 § vattenlagen. 9 § Regeringen får besluta att ett strömfall eller särskild rätt till det får tas i anspråk, om någon som vill tillgodogöra sig vattenkraften har ansökt om det och det för att kraftförsörjningen skall utvecklas planmässigt är nödvändigt att det tas i anspråk ett sådant strömfall som någon annan än staten har och som inte är utnyttjat på ett från allmän synpunkt ändamålsenligt sätt. Den som har fått ett tillstånd som avses i första stycket skall från det att tillståndet beviljades ansöka om bestämmande av ersättning hos miljödomstolen för vad som tas i anspråk enligt första stycket. Om ansökan inte görs inom , upphör tillståndet att gälla. Rätt att ta strömfall i anspråk på grund av ett beslut enligt första stycket får inte utan regeringens medgivande övergå från innehavaren till någon annan. Regeringen får besluta de villkor för rättighetens utnyttjande som behövs från allmän synpunkt. Paragrafen motsvarar 2 kap. 8 § vattenlagen. 10 § Den som bedriver en vattenverksamhet eller råder över en vattentillgång enligt 2 § är skyldig att vid allvarlig vattenbrist avstå det vatten som är oundgängligen nödvändigt för den allmänna vattenförsörjningen eller för något annat allmänt behov, om vattenbristen orsakas av torka eller någon annan jämförlig omständighet. Den som lider skada genom att avstå vatten har rätt till skälig ersättning. får vid vite förelägga den som bedriver verksamheten eller råder över vattentillgången att iaktta sin skyldighet enligt första stycket. får då bestämma att beslutet skall gälla även om det överklagas. Paragrafen motsvarar 2 kap. 9 § vattenlagen. 1 § Ansöker någon om tillstånd enligt till en markavvattning skall verksamheten bedrivas så att den blir till nytta även för en annan fastighet, om det begärs av ägaren till den andra fastigheten och det prövas lämpligt. Ägare av fastigheter för vilka markavvattningen medför nytta skall delta i verksamheten. Skyldighet att delta i annan markavvattning än dikning finns dock endast om det begärs av ägare till fastigheter som får mer än hälften av den beräknade nyttan av verksamheten. Första stycket gäller även väghållare som inte är fastighetsägare, om vägen medför en avsevärd inverkan på markavvattningen. Paragrafen motsvarar 5 kap. 1 § vattenlagen. 2 § För utförande och drift av verksamheten utgör deltagarna en samfällighet. Tillståndet till verksamheten samt anläggningar och rättigheter som hör till verksamheten är samfällda för deltagarna. När en samfällighet har bildats, gäller för samfälligheten vad som i denna lag och i föreskrivs om tillståndshavare eller ägare av en anläggning. Inlöst mark är samfälld för de fastigheter som vid inlösen ägs av deltagare i samfälligheten och omfattas av markavvattningen. Paragrafen motsvarar 5 kap. 2 § vattenlagen. 3 § Kostnaderna för verksamhet som utgör markavvattning fördelas mellan deltagarna på grundval av andelstal som bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den nytta var och en har av verksamheten. Markavvattning skall delas in i avdelningar som avgränsas med hänsyn till olikheterna, om det med hänsyn till olikheter i naturförhållandena eller av någon annan anledning kan antas att ett visst område skulle få en avsevärt mindre kostnad i förhållande till nyttan av markavvattningen om ett annat område inte hade omfattats av verksamheten. Vad deltagarna har kommit överens om kostnadsfördelningen skall läggas till grund för tillståndsbeslutet, om borgenärer med panträtt i de fastigheter som ägs av deltagare och omfattas av markavvattningen medger det. Om en fastighet svarar för gemensam inteckning, krävs det dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Medgivande av rättsägare behövs inte, om överenskommelsen inte har väsentlig betydelse för dem. Paragrafen motsvarar 5 kap. 3 § vattenlagen. 4 § Bestämmelserna i 1 3 §§ gäller inte i fråga om markavvattning som söks av någon annan än en ägare av en fastighet eller en väghållare. Paragrafen motsvarar 5 kap. 4 § vattenlagen. Markavvattning och avledande av avloppsvatten 5 § Kan ledningar för en markavvattning med väsentlig fördel användas för att avleda avloppsvatten från en fastighet, skall ägaren av denna fastighet delta i verksamheten, om ägaren själv eller den sökande till markavvattningen begär det. Detta skall gälla även vid avledande av avloppsvatten från verksamhetsområdet för en allmän vatten- och avloppsanläggning. Vad som sägs om fastighetens ägare skall då i stället gälla huvudmannen för anläggningen. Paragrafen motsvarar 5 kap. 5 § vattenlagen. anförde i betänkandet Följdlagstiftning till (SOU 1994:96) att bestämmelserna om avledande av avloppsvatten i 5 kap. 5-8 §§ vattenlagen kan förefalla äventyrliga från hälso- och miljöskyddssynpunkt (s. 405). Kommittén fann emellertid att behovet av att överväga bestämmelserna inte var särskilt stort. Kommittén hänvisade till att det av förarbetena till vattenlagen framgår att vid ett sådant avledande miljömässiga faktorer skall beaktas samt att det avloppsvatten som avleds till ledningar så gott som alltid undergått viss rening innan det släppts ut. Regeringen, liksom , gör inte någon annan bedömning. 6 § Kostnaderna för utförande och drift av en gemensam ledning fördelas mellan markavvattningsintresset och avloppsintresset med hänsyn till den mängd och det slag av vatten som tillförs ledningen samt till vad som kan anses skäligt med hänsyn till intressenternas nytta av ledningen. Detta gäller också vid fördelningen av kostnaderna mellan avloppsintressenter. I fråga om överenskommelser mellan intressenterna tillämpas 3 § tredje stycket. Paragrafen motsvarar 5 kap. 6 § vattenlagen. 7 § Bestämmelserna i 5 och 6 §§ om avledande av avloppsvatten från fastigheter får tillämpas även i fråga om avledande av avloppsvatten från byggnader och anläggningar som inte hör till någon fastighet, om det kan ske utan olägenhet av betydelse för de övriga deltagarna. Paragrafen motsvarar 5 kap. 7 § vattenlagen. 8 § Bestämmelserna i 5 7 §§ gäller inte avledande av avloppsvatten från enskilda fastigheter inom verksamhetsområdet för en allmän vatten- och avloppsanläggning. Paragrafen motsvarar 5 kap. 8 § vattenlagen. Markavvattning och vägföretag m. m. 9 § Skall för markavvattning ett vattenavlopp byggas genom en väg eller ett avlopp genom en väg utvidgas eller fördjupas och vill väghållaren själv utföra åtgärden, har väghållaren rätt till detta. Är det inte oskäligt skall sådana åtgärder bekostas av väghållaren, om åtgärden behövs för avvattning av åker och äng som sedan vägens tillkomst eller räknat för begäran om åtgärden varit att hänföra till åker eller äng. Väghållarens kostnadsansvar gäller inte i fråga om ägovägar eller därmed jämförliga vägar och inte heller i fråga om broar och annan vattenverksamhet som har bedrivits i överensstämmelse med tillstånd som har meddelats enligt , vattenlagen (1983:291) eller vattenlagen (1918:523). När väghållaren inte har kostnadsansvar enligt andra stycket, skall åtgärden bekostas av den för vilken markavvattning görs. Paragrafen motsvarar 5 kap. 9 § vattenlagen. 10 § Om den kostnad som väghållaren har enligt 9 § andra stycket avsevärt överstiger värdet av den skada som uppstår om åtgärden inte utförs, får väghållaren i stället för att bekosta åtgärden betala ersättning för skadan. Paragrafen motsvarar 5 kap. 10 § vattenlagen. 11 § Om en väg skall byggas eller ändras och en markägare begär att ett vattenavlopp för en framtida markavvattning skall göras genom vägen, skall väghållaren utföra åtgärden om det kan göras utan olägenhet för vägens framtida brukbarhet. I fråga om kostnadsansvaret för den fördyring av byggandet och driften av vägen som åtgärden medför gäller 9 § andra och tredje stycket samt 10 §. En sådan begäran skall framställas hos väghållaren eller, i fråga om enskild väg för vilken det ännu inte finns någon väghållningsskyldighet, hos den som handlägger vägförrättningen. Begäran skall vara skriftlig och i fråga om mer omfattande åtgärder vara åtföljd av en plan för markavvattningen. Paragrafen motsvarar 5 kap. 11 § vattenlagen. 12 § Bestämmelserna i 9 11 §§ innebär inte någon inskränkning i den rätt som väghållaren eller markägaren kan grunda på dom, avtal eller någon annan särskild rättsgrund. Paragrafen motsvarar 5 kap. 12 § vattenlagen.