prop · GL03105 · 1998-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1997/98:105 Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslås dels att en ny lag lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder ersätter den nu gällande lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning, dels att det i skadeståndslagen införs en bestämmelse om det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinformation. Den nya lagen om ersättning för skada vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder innebär att möjligheterna att få ersättning från staten för den som har fått sin frihet inskränkt utökas för vissa fall. Det gäller i första hand när någon grips eller anhålls kortvarigt på grund av misstankar om brott. Ersättning skall betalas, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Detsamma gäller när någon frihetsberövas i administrativ ordning. Däremot behålls enligt propositionens förslag den s.k. 24-timmars- regeln för anhållande och liknande frihetsinskränkningar. Den innebär att det allmänna har ett strikt ansvar bara om frihetsinskränkningen varat minst . Enligt förslaget införs det en bestämmelse som möjliggör att ersättning vägras eller sätts ned, om den skadelidande själv har betett sig på ett sådant sätt att han eller hon har föranlett frihetsinskränkningen. Den nya lagen innehåller vidare bestämmelser som innebär att en person som har fått ersättning enligt lagen under vissa förutsättningar kan bli skyldig att betala tillbaka pengarna. Den nya lagen innehåller slutligen en bestämmelse om att den som har åsamkats skada på grund av att polisen m.fl. har använt lagligt våld i vissa angivna situationer kan få ersättning om den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att använda våld mot honom eller henne eller hans eller hennes egendom. finns ingen sådan ersättningsrätt. I propositionen föreslås också att det i skadeståndslagen införs en ny bestämmelse om det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinforma- tion. Det föreslås att staten eller en kommun skall ersätta skada som har orsakats en enskild medborgare genom fel eller försummelse när en myndighet lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Vid bedömningen av om det finns sådana skäl skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när upplysningarna eller råden lämnades. Den nya lagen om ersättning för skada vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder och den nya bestämmelsen i skadeståndslagen före- slås träda i kraft . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 5 2 Lagtext 6 2.1 Förslag till lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder 6 2.2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 9 3 Ärendet och dess beredning 10 4 Det allmännas ansvar vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder 12 4.1 Gällande rätt 12 4.2 En ny lag om ersättning från staten för skada vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder 14 4.3 Statens ersättningsansvar vid frihetsinskränkningar 15 4.4 Ersättningsgill skada 21 4.5 Ersättning vid laglig våldsanvändning 22 4.6 Jämkning av ersättning 25 4.7 Preskription 27 4.8 Återbetalning av ersättning 28 4.9 Utdrag ur kriminalregistret 29 4.10 Ikraftträdande 30 5 Det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinformation 30 5.1 Gällande rätt 30 5.2 Ett utvidgat informationsansvar 32 5.3 Ikraftträdande 39 6 Vissa andra frågor som behandlats av kommittén 39 6.1 Ersättning för ideell skada 39 6.2 Ansvar för skador orsakade av datafel 41 6.3 Ersättning för rättegångskostnader 43 7 Kostnadsmässiga konsekvenser 44 8 Författningskommentar 47 8.1 Förslaget till lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder 47 8.2 Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen 60 Bilaga 1 Sammanfattning (SOU 1993:55) 64 Bilaga 2 Kommitténs lagförslag 69 Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna 76 Bilaga 4 Förslag till 3 kap. 3 § skadeståndslagen presenterat vid hearing 77 Bilaga 5 Deltagare vid hearingen 78 Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 79 Bilaga 7 Lagrådets yttrande 82 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 86 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1. lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, 2. lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). 2 Lagtext Regeringen har följande förslag till lagtext. 2.1 Förslag till lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. 2 § Den som har varit häktad på grund av misstanke om brott har rätt till ersättning, 1. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, 2. om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottsligheten, 3. om något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan bedömning inte skulle ha beslutats, 4. om beslutet om frihetsinskränkning efter överklagande eller över- prövning upphävs eller ersätts av ett beslut om en mindre ingripande åtgärd, eller 5. om beslutet om frihetsinskränkning undanröjs utan att det beslutas om ny handläggning. Vad som sägs i första stycket gäller också den som på grund av miss- tanke om brott har varit anhållen i sträck. Den som har utsatts för en sådan frihetsinskränkning har också rätt till ersätt- ning, om beslutet om anhållande upphävs efter avslag på en häktnings- framställning. Vad som sägs i första stycket 1, 2, 4 och 5 gäller också den som på grund av misstanke om brott i sträck har varit underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet, intagen för rättspsy- kiatrisk undersökning eller tagen i förvar av befälhavare på fartyg eller luftfartyg. 3 § Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av en svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande eller utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande frihets- berövande utomlands. 4 § Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för böter har rätt till ersättning, om det efter överklagande eller anlitande av sär- skilt rättsmedel meddelas frikännande dom eller döms ut en mindre ingripande påföljd eller om den dom som har legat till grund för verkställigheten undanröjs utan beslut om ny handläggning. Detsamma gäller den som efter beslut av domstol enligt 31 kap. 3 § har varit intagen för rättspsykiatrisk vård. 5 § Den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndig- hetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2-4 §§ har rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. 6 § Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 2-5 §§, om den skadelidande själv uppsåtligen har föranlett åtgärden. Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning, eller om den skadelidande vid misstanke om brott har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, lämnas ersättning endast när det finns synnerliga skäl. Ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget be- teende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Er- sättning får dock inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt. 7 § Ersättning enligt 2-5 §§ lämnas för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. 8 § Den som åsamkas personskada eller sakskada genom våld som utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 57 § tullagen (1994:1550) har rätt till ersättning, om den skadelidande inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot hans eller hennes person eller egendom. 9 § Anspråk på ersättning enligt denna lag får inte överlåtas innan ersätt- ningen blivit slutligt bestämd. 10 § Om ersättning betalas enligt denna lag och den ersättningsberätti- gade har rätt till skadestånd av någon annan, inträder staten i motsvarande mån i den ersättningsberättigades rätt. 11 § Den som har varit utsatt för en frihetsinskränkning på grund av misstanke om brott och fått ersättning enligt denna lag är skyldig att betala tillbaka det mottagna beloppet, om han eller hon senare döms för gärningen och till följd av domens innehåll inte skulle ha haft rätt till ersättning vid en prövning enligt 2 § 3. Återbetalningsskyldigheten får jämkas, om det finns särskilda skäl. Denna lag träder i kraft , då lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning upphör att gälla. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har vidtagits före ikraftträdandet men inte har upphört . 2.2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs att 3 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 3 § Staten eller en kommun skall ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Därvid skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhets- område och omständigheterna när de lämnades. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning I har frågan om det allmännas skadeståndsansvar behandlats återkommande (se bet. 1988/89:LU31, 1989/90:LU10 och LU 14, 1990/91:LU 27, 1991/92:LU29, 1992/93:LU41, 1995/96:LU20 och 1996/97:LU9). beslöt regeringen att en kommitté skulle tillkallas för översyn av det allmännas skadeståndsansvar. Kommitténs huvud- uppgift var att göra en förutsättningslös och allsidig analys av i vilken ut- sträckning det allmänna bör vara ersättningsskyldigt för skada som orsa- kas enskilda medborgare i samband med myndighetsutövning. I samband med att kommittén tillkallades ändrades skadeståndslagens regler om det allmännas skadeståndsansvar. Ändringarna innebar att de skadelidandes möjligheter att få ersättning för skada som orsakats av det allmänna förbättrades genom att vissa regler som begränsade skade- ståndsansvaret togs bort. Dels upphävdes den s.k. standardregeln som innebar att ersättningsskyldighet förelåg endast om de krav som med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kunde ställas på dess utövning blivit åsidosatta, dels upphävdes den s.k. passivitetsregeln som innebar att en skadelidande som underlåtit att föra talan om rättelse eller att använda ett särskilt rättsmedel inte kunde få ersättning för skada som därigenom kunnat undvikas. Dessutom upphävdes vissa begränsningar i möjligheten att få ersättning för ren förmögenhetsskada på grund av intrång i näringsverksamhet (se prop. 1989/90:42, bet. 1989/90:LU1, rskr. 1989/90:50). Ändringarna trädde i kraft . presenterade kommittén sina överväganden i betänkandet Det allmännas skadeståndsansvar (SOU 1993:55). Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning av kommitténs förslag finns i bilaga 1. De lagförslag som kommittén lade fram finns i bilaga 2. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En remissamman- ställning finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr Ju93/2430). anordnade en hearing angåen- de utformningen av ett förslag till en ny regel om det allmännas skade- ståndsansvar för felaktig myndighetsinformation. Det förslaget finns i bilaga 4. En förteckning över deltagarna vid hearingen finns i bilaga 5. Ett sammandrag av de synpunkter som lämnades vid hearingen finns tillgängligt i lagstiftningsärendet. Utredningen om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten (Ju 1996:04) har överlämnat sitt be- tänkande (SOU 1997:194) till . De förslag som lämnas där inte har direkt samband med de förslag som lämnas i denna proposition. har som sin mening givit regeringen tillkänna att lagstift- ningen bör ändras på sådant sätt att det blir möjligt att återkräva ersättning (bet. 1995/96:JuU15). Justitiekanslern har i en framställning till regeringen också tagit upp frågan om rätt för Justitiekanslern att föra talan om återkrav av ersättning som betalats enligt bestämmelserna i lagen om ersättning vid frihetsinskränkning (dnr Ju 96/889). I en annan framställning har Justitiekanslern väckt frågan om rätten för Justitie- kanslern att infordra utdrag ur kriminalregistret (dnr Ju 96/1439). Dessa framställningar behandlas i detta lagstiftningsärende. Framställningarna jämte ett utkast till lagförslag i anledning av dessa har remitterats till Justitiekanslern, , och , som samtliga har inkommit med yttrande. gav som sin mening regeringen tillkänna vad anfört i anledning av motion 1988/89:Ju34 och motion 1988/89:Ju35 (yrkande 1) beträffande behovet av ytterligare utredning av det straffrättsliga ansvaret för tjänstefel m.m. (bet. 1988/89:JuU24 och rskr. 1988/89:312). Utskottet anförde (bet. s. 15): I motionerna Ju34 och Ju35 begärs att frågor om ett utvidgat straffrättsligt tjänsteansvar för offentligt anställda, det straffrättsliga ansvaret för ledamöter i kommunala nämnder, enskildas rätt till ersättning för skada som vållas av felaktigt handlande från myndigheternas sida samt det disciplinära ansvarssystemet skall prövas i ett sammanhang. Med hänvisning till pågående utredningar anförde utskottet i anledning av begäran i motionerna: Utskottet vill därför förorda en lösning som innebär att de olika delfrågorna tas upp till en särskild samlad belysning först efter det att resp. utredning avslutat sitt arbete i aktuell del. De utredningar utskottet hänvisade till har numera slutfört sina upp- drag och i vissa fall följts av lagstiftning. De förslag som av det allmännas skadeståndsansvar lämnar i betänkandet Det allmännas skadeståndsansvar (SOU 1993:55) och som behandlas i denna proposition faller också inom ramen för begäran. Däremot har någon samlad översyn av det slag som har begärt inte skett. Ett flertal reformer har dock genomförts eller - som fallet är med de frågor som behandlas i SOU 1993:55 - kan förväntas bli genomförda . Med hänsyn härtill har förhållandena ändrats när tillkännagivande gavs. Det behov pekar på av en samlad översyn har enligt regeringens bedömning inte längre aktualitet. Regeringen avser därför inte att vidta några åtgärder för en samlad översyn av det slag som har begärt. Däremot avser regeringen att noggrant följa utvecklingen inom ifrågavarande områden och fortlöpande bevaka om det visar sig finnas ett behov av en mer samlad översyn av det slag som har efterfrågat. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också föreslagit vissa justeringar och lämnat andra synpunkter. Regeringen har följt Lagrådets förslag. Vi återkommer till dessa i avsnitt 4.2, 4.3, 4.6 och 5.2 samt i författningskommentaren. 4 Det allmännas ansvar vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder 4.1 Gällande rätt Enligt den grundläggande regeln om det allmännas skadeståndsansvar i 3 kap. 2 § skadeståndslagen har den som vållas skada genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning rätt till ersättning. Denna regel gäller vid all slags myndighetsutövning. Denna generella reglering kom- pletteras på vissa områden med särskilda regler. Sådana särskilda regler gäller när den enskilde medborgaren åsamkas skada till följd av vissa frihetsinskränkningar. Redan före skadestånds- lagens tillkomst gällde här särskilda regler om strikt skadeståndsansvar för det allmänna. De första reglerna om ersättning vid frihetberövande tillkom genom lagen (1886:8 s. 1) angående ersättning av allmänna medel åt oskyldigt häktade eller dömda. lag ersattes av lagen (1945:118) om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda m.fl., vilken i sin tur 1974 ersattes av lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning (LEF). När skadeståndslagen kom till ansåg man, med hänsyn till att den utformats med culpaprincipen som grund, att det var lämpligast att hålla de särskilda reglerna om ersättning vid frihets- inskränkning utanför. Man valde därför att behålla ordningen med en särskild lag om ersättning för dessa fall. I förarbetena till LEF skiljer man mellan å ena sidan s.k. judiciella frihetsinskränkningar, som omfattar de straffrättsliga reglerna om frihetsberövande som påföljd för brott och de straffprocessuella bestämmelserna om häktning, anhållande m.m., och å andra sidan administrativa frihetsinskränkningar, dvs. frihetsinskränkningar som beslutas av en förvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighet. I sammanhanget används också de två begreppen frihetsberövande och frihetsinskränkning. I förarbetena ges en beskrivning av de båda be- greppen (se SOU 1972:73 s. 134 f. och jfr prop. 1974:97 s. 62 och 87 f.). Med frihetsberövande avses i korthet ingrepp som innebär att någon genom inspärrning eller övervakning är faktiskt hindrad att förflytta sig utanför ett rum eller ett annat relativt starkt begränsat område. En person som sitter i fängelse eller är anhållen eller gripen är alltså frihetsberövad. Med frihetsinskränkning - som är ett vidare begrepp - avses förutom frihetsberövanden även mindre ingrepp i den personliga rörelsefriheten, såsom reseförbud och anmälningsskyldighet. En person som är ålagd reseförbud har således sin frihet inskränkt men han är inte frihetsberövad. 1 § LEF omfattar såväl frihetsberövanden som andra frihetsin- skränkningar. Enligt paragrafen har den som på grund av misstanke om ett eller flera brott varit häktad, eller som i sträck varit anhållen, underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet, intagen för rättspsykiatrisk undersökning, eller intagen i förvar genom beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller konsulat rätt till ersättning av staten i vissa fall. Det gäller om 1. frikännande dom meddelas, 2. åtalet avvisas eller avskrivs, 3. förundersökning avslutas utan att åtal väcks, eller 4. beslutet om frihetsinskränkning genom avslag på en häktnings- framställning eller efter överprövning, fullföljd av talan eller anlitande av ett särskilt rättsmedel upphävs eller ersätts av ett beslut om en mindre ingripande åtgärd eller undanröjs utan förordnande om ny handläggning. Den som har utsatts för en sådan frihetsinskränkning som nämnts på grund av misstanke om flera brott har rätt till ersättning, om det inträffar en omständighet som anges ovan under punkterna 1-3 beträffande något av brotten och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottsligheten (1 § andra stycket). I tredje stycket finns en regel om rätt till ersättning när brott som frihets- berövandet avser vid den rättsliga prövningen hänförs till en mildare straffbestämmelse. Enligt 1 a § skall 1 § tillämpas också då någon på grund av svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande eller utlämning för brott har utsatts för någon motsvarande frihetsinskränkning utomlands. Enligt 2 § har den som avtjänat fängelsestraff, förvandlingsstraff för böter eller utegångsförbud enligt lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän, m.m. rätt till ersättning av staten, om efter fullföljd av talan eller anlitande av särskilt rättsmedel frikännande dom meddelas, mindre ingripande påföljd ådöms eller dom eller beslut som legat till grund för verkställigheten undanröjs utan beslut om ny handläggning Detsamma gäller den som efter beslut av domstol enligt 31 kap. 3 § har genomgått rättspsykiatrisk vård. Det allmännas skadeståndsansvar är i de fall som regleras i 1 och 2 §§ strikt och förutsätter alltså inte att det har förekommit fel eller försum- melse. Beslutet behöver inte heller ha varit i sak oriktigt, utan det räcker att beslutet om frihetsinskränkning på visst sätt har upphävts eller ersatts av ett annat beslut. Ersättning skall således betalas t.ex. när en anhållen släpps och det därefter inte väcks något åtal, när den som är häktad frikänns av domstolen och när en fängelsedömd efter resning blir frikänd. Den som i annat fall än som anges i de tidigare paragraferna till följd av beslut vid myndighetsutövning har varit berövad friheten har rätt till ersättning av staten, om frihetsberövandet uppenbart var utan grund. Det framgår av 3 §, som alltså omfattar enbart frihetsberövanden. I den prak- tiska tillämpningen är det administrativa frihetsberövanden som har fallit under paragrafens tillämpningsområde (se prop. 1974:97 s. 87). Exempel på denna typ av frihetsberövanden är olika former av omhändertaganden för vård. Även i fråga om administrativa frihetsberövanden kan ansvaret sägas vara strikt, dvs. det krävs inte att någon tjänsteman har begått ett fel eller varit oaktsam. Rätt till ersättning föreligger emellertid endast om det finnes uppenbart att frihetsberövandet var utan grund , vilket i praktiken är ett betydligt strängare krav än oaktsamhet. Enligt 4 § föreligger inte rätt till ersättning, om den som har varit utsatt för frihetsinskränkningen själv uppsåtligen har föranlett den. Den som har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning eller undandragit sig förundersökning eller lagföring kan få ersättning endast om det finns synnerliga skäl. Ersättningen kan vägras eller sättas ned, om det i andra situationer med hänsyn till omständigheterna är oskäligt att ersättning betalas. En kvarstående misstanke om brott får dock inte föranleda att ersättning vägras eller sätts ned. Enligt 5 § utgår ersättning för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Ersättningen får sättas ned efter vad som är skäligt, om tiden för frihetsinskränkningen har avräknats eller eljest beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd. Enligt 6 § får anspåk på ersättning inte överlåtas innan ersättningen har blivit slutligt bestämd. Enligt 7 § har staten, om ersättning har betalats enligt lagen, rätt att träda in i den ersättningsberättigades rätt till skadestånd av annan. LEF innehåller inte några bestämmelser om rätt till ersättning för den som drabbas av en skada på grund av ett lagligt myndighetsingrepp vars riktighet det saknas anledning att ifrågasätta. Ett exempel är att polisen i brottsbekämpande syfte tvingas förstöra egendom som tillhör en utom- stående och oskyldig person. Inte heller någon annanstans i lag föreskrivs att ersättning skall betalas i sådana situationer. har regeringen beslutat om ersättning ex (dvs. av nåd , utan att staten varit ersättningsskyldig), men blir den skadelidande utan kompensation. 4.2 En ny lag om ersättning från staten för skada vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder Regeringens förslag: En ny lag ersätter den nu gällande lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning. Den nya lagen ges i vissa avseenden ett nytt innehåll och en annorlunda utformning. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Riksdagsbehandlingen av frågan om det allmännas skadeståndsansvar och genomgången i kommitténs be- tänkande visar att det finns ett behov av att utveckla och komplettera regleringen av det allmännas ersättningsskyldighet vid frihetsinskränk- ningar.