prop · GL0395 · 1998-01-01 00:00:00 — Lagregleringen anslöt rätt nära till allmänna råd (ARK 1988:5) om information i vissa fall till den som utsatts för våldsbrott eller hot om våld angående en intagens vistelse utanför anstalt. Bl.a. mot bakgrund av att underrättelser om utevistelser m.m. i fråga om rättspsykiatrisk vård hade reglerats i lag gjorde regeringen bedömningen att underrättelser angående en intagen i kriminalvårdsanstalt skulle tas in i KvaL (se prop. 1993/94:143 s. 49). Tanken var också att tydligare än inom den rättspsykiatriska vården precisera i vilka fall underrättelseskyldigheten skulle gälla. Den skulle begränsas till att gälla de fall där en intagen avtjänar straff för ett brott som riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid. I övrigt hänvisades till den reglering som gäller inom den rättspsykiatriska vården och till de utfärdade allmänna råden. Några andra vägledande uttalanden gjordes inte i lagstiftningsärendet. Den närmare innebörden och omfattningen av kriminalvårdens underrättelseskyldighet har relativt varit föremål för JO:s prövning. Ärendet gällde en underlåtenhet från kriminalvårdsanstalten att underrätta målsägandena när en för mord livstidsdömd person hade en s.k. lufthålspermission. I sitt beslut (Dnr 2581-1996) konstaterade JO att 35 § KvaL enligt sin ordalydelse inte ger utrymme för att underlåta tillfråga målsäganden bl.a. om den intagnes vistelse utanför anstalt och att anstalten därför inte kunde undgå kritik för att den inte i ett tidigare skede än som skett hade tillfrågat målsägandena om de önskade information i de avseenden som avses i paragrafen. Enligt vad som framkommit genom utredningen var det emellertid enligt JO uppenbart att det kan uppstå ett flertal olika problem vid tillämpningen av 35 § KvaL och att dessa inte synes ha uppmärksammats i samband med att bestämmelsen infördes. har i anledning av tillämpningsproblemen och JO:s beslut kommit in med en framställning till om ändring av reglerna rörande underrättelseskyldigheten till målsäganden enligt 35 § KvaL (Ju 97/5195). Styrelsen har i framställningen hemställt att 35 § KvaL kompletteras och justeras i huvudsaklig överensstämmelse med regeringens förslag, dock att styrelsen föreslagit att undantag från underrättelseskyldigheten skall få göras också om andra särskilda skäl föreligger. Remissinstanserna: Förslaget har inte varit föremål för sedvanlig beredning. Synpunkter har vid delningen av lagrådsremissen inhämtats från vissa berörda myndigheter och organisationer. De remissinstanser som yttrat sig har i huvudsak inte haft någon erinran mot förslaget. Riksåklagaren har anfört att undantaget som avser befarad fara för den intagnes liv eller hälsa också bör tillämpas restriktivt och att en underrättelse därför endast skall kunna underlåtas om det är uppenbart att det föreligger en sådan fara. har påpekat att underrättelse bör kunna ske även till juridiska personer som är målsägande när det t.ex. är fråga om ett bombhot mot den juridiska personens fastighet och hotet drabbar dess personal som en obestämd krets av personer. Skälen för regeringens förslag: framställning och JO:s beslut väcker en rad frågor om den närmare omfattningen och innebörden av underrättelseskyldigheten enligt 35 § KvaL. Underrättelseskyldigheten avser av naturliga skäl främst enskilda personer som drabbats av brottet. Som påpekats från kriminalvården under beredningen av förslaget torde det därför normalt knappast finnas skäl att informera målsägande som är juridiska personer, t.ex. banker eller andra penninginrättningar som har drabbats av rån. Om bankpersonal har intagit ställning av målsägande skall de dock naturligtvis behandlas som andra enskilda personer. påpekat i samband med delningen av ett utkast till lagrådsremissen kan det emellertid finnas andra situationer när ett brott mot liv, hälsa, frihet eller frid riktar sig mot en mera obestämd krets av personer, t.ex. sabotage eller hot om sabotage mot en myndighet eller en organisation där myndighetens eller organisationens personal är drabbade utan att någon enskild person intagit ställning av målsägande. I en sådan situation kan det finnas skäl att underrätta själva myndigheten eller organisationen, naturligtvis under förutsättning att den intagit ställning som målsägande. Regeringen har därför valt att inte precisera underrättelseskyldigheten till att enbart avse enskilda personer, vilket föreslogs i det utkast till lagrådsremiss som var föremål för delning. Det bör inte krävas att målsäganden är part i brottmålet utan räcka med att han eller hon anges som målsägande antingen i domen eller i åtalet. Underrättelseskyldigheten bör liksom avse den som drabbats av brott mot liv, hälsa, frihet eller frid. Härmed avses - förutom brott enligt 3, 4 och 6 kap. BrB - andra brott där våld, hot om våld eller frihetsberövande ingår eller kan ingå som ett moment i gärningen, främst t.ex. rån, grovt rån, egemäktighet med barn, utpressning och grov skadegörelse samt allmänfarliga brott enligt 13 kap. BrB, vissa brott mot allmän ordning enligt 16 kap. BrB och våld eller hot mot tjänsteman. Underrättelseskyldigheten bör vidare utvidgas till att avse alla fall där en intagen kan vistas utanför anstalten utan bevakning. Den bör därför också gälla vid vistelser utanför anstalt enligt 11, 14 § andra stycket, 37 och 43 §§ KvaL. Underrättelseskyldigheten bör också förses med vissa restriktiva undantag. Det första undantaget bör gälla när en planerad vistelse utanför anstalten på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden har en sådan utformning att en underrättelse framstår som uppenbart obehövlig. Här avses i första hand lufthålspermissioner som säkerhetsmässigt kan jämställas med en vistelse i anstalten eller en transport mellan olika anstalter och där permissionen sker på en plats där det framstår som ytterst osannolikt att målsäganden kommer att befinna sig, t.ex. ute i naturen. Även andra noggrant bevakade utevistelser bör kunna omfattas av undantaget från underrättelseskyldigheten. En förutsättning bör dock vara att utevistelsen inte kommer att äga rum på den ort eller i närheten av den ort där målsäganden bor. Skulle den intagne avvika under den bevakade utevistelsen gäller naturligtvis underrättelseskyldigheten fullt ut. Det andra undantaget tar sikte på när en underrättelse kan befaras medföra fara för den intagnes liv eller hälsa. Det kan t.ex. gälla i fall där målsäganden tillhör ett rivaliserande MC-gäng eller om det annars finns en konkret hotbild från målsäganden eller någon i dennes omgivning. Regeringen delar visserligen inte Riksåklagarens synpunkt att det finns skäl att ställa upp ett uppenbarhetsrekvisit också vid detta undantag från skyldigheten att underätta målsäganden, men det bör framhållas att det normalt inte är tillräckligt med uppgifter från den intagne själv om att han är utsatt för fara för att en konkret hotbild skall anses föreligga. I vissa fall kan det finnas skäl att modifiera informationen till målsäganden efter omständigheterna i det enskilda fallet och t.ex. underlåta att ge upplysningar om tid och plats för en utevistelse. Ett sådant fall kan vara om målsäganden tidigare utsatt den intagne för trakasserier utan att det kan befaras föreligga någon fara för dennes liv eller hälsa. Även i andra fall kan det finnas skäl att modifiera informationen av hänsyn till den intagnes personliga förhållanden. Som JO har uttalat i det tidigare berörda beslutet medger visserligen redan den nuvarande regleringen att det olika hänseenden görs modifieringar i informationen till målsäganden. För tydlighets skull och för att undvika onödiga tillämpningsproblem bör detta emellertid framgå av bestämmelsen. 14 Övervakningsnämnderna Regeringens förslag: Regeringen får uppdra åt annan myndighet att förordna ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnderna. Bakgrund: Övervakningsnämndernas organisation och arbetsuppgifter regleras främst genom bestämmelser i , lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL), förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt, frivårdsförordningen (1983:250), lagen (1994:451) om försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll, förordningen (1988:683) med instruktion för övervakningsnämnderna och förordning (1994:351) om övervakningsnämndernas verksamhets- områden m.m. Nämndernas huvudsakliga uppgifter består i att besluta om olika åtgärder beträffande frivårdens klienter, t.ex. varning, föreskrifter, förlängning av övervakningstid samt förverkande av villkorligt medgiven frihet. Övervakningsnämnderna prövar också frågor om medgivande till vistelser utanför anstalt enligt 34 § KvaL i de fall den intagne har dömts till fängelse i högst . Nämnderna har vidare tillagts vissa arbetsuppgifter enligt andra författningar. Sådana uppgifter finns angivna i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen), lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet samt passlagen (1978:302). är i administrativt hänseende chefsmyndighet för övervakningsnämnderna. Regeringen bestämmer enligt 37 kap. 1 § om landets indelning i verksamhetsområden för övervakningsnämnderna. En övervakningsnämnd skall bestå av ordförande, vice ordförande och tre andra ledamöter, om inte regeringen förordnar att viss nämnd skall ha fler ledamöter. Nämnden är beslutsför med ordförande och två ledamöter. I brådskande fall och i ärenden av mindre vikt får ordföranden ensam besluta på nämndens vägnar. Enligt 37 kap 2 § förordnar regeringen ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnderna. Vice ordföranden tjänstgör vid förfall för ordföranden i dennes ställe. Vid förfall för både ordföranden och vice ordföranden förordnas tillfällig ersättare av . Ordföranden, vice ordföranden och tillfällig ersättare skall vara lagfarna och ha erfarenhet av tjänstgöring som domare. Ordföranden och vice ordföranden utses för av . Till ordförande och vice ordförande har regeringen i första hand förordnat ordinarie domare i allmän domstol. Genom arbetet i övervakningsnämnd får domarna en bättre kännedom om hur olika påföljder fungerar i praktiken, vilket naturligtvis är en fördel i deras dömande verksamhet. Övriga ledamöter utses genom val av kommunfullmäktige eller för av . Innevarande mandatperiod upphör . Skälen för regeringens förslag: Inom pågår ett arbete som syftar till att beslut som inte behöver fattas av regeringen delegeras till underlydande myndigheter. Förordnande av ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnd är beslut som enligt regeringens mening är av sådan beskaffenhet att de kan delegeras. Regeringen bör därför ges möjlighet att delegera beslutsbefogenheten i sådana ärenden. Övervakningsnämndernas verksamhet påverkar i olika avseenden kriminalvårdens arbete med frivårdens klienter. Nämnderna skall också genom besök i kriminalvårdsanstalterna skaffa sig kännedom om förhållandena där. Mot denna bakgrund är det viktigt att nämnderna har en oberoende ställning gentemot kriminalvården. Det är därför inte lämpligt att överlåta uppgiften att förordna ordförande och vice ordförande till . Ett tänkbart alternativ kan vara att anförtros denna uppgift. Lediga uppdrag som ordförande och vice ordförande bör tillkännages av den beslutande myndigheten så att de som är intresserade av och lämpliga för sådana uppdrag ges tillfälle att anmäla sitt intresse. Den nuvarande inriktningen att i första hand ordinarie domare i allmän domstol skall förordnas som ordförande och vice ordförande bör dock inte ändras. I sammanhanget skall också nämnas att det nu pågår ett arbete som syftar till att anpassa övervakningsnämndernas verksamhetsområden till den nya lokala kriminalvårdsorganisationen. Avsikten är att den nya nämndorganisationen skall anges i en förordning, som skall träda i kraft . Utformningen av de nya verksamhetsområdena har stor betydelse vid rekryteringen av ordförande och vice ordförande. Det är därför regeringens avsikt att besluta i denna fråga i så god tid att det nya förfarandet kan tillämpas vid förordnade av ordförande och vice ordförande för mandatperioden - 2002. 15 Ekonomiska konsekvenser Särbehandling av vissa långtidsdömda Förslaget att avskaffa den formella klassificeringen enligt 7 § tredje stycket KvaL och övergå till en mera individualiserad bedömning innebär att det kan ske en större differentiering inom den grupp som omfattas av bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL. En sådan differentiering torde medföra vissa kostnadsbesparingar genom att ingen placeras på en anstalt med högre säkerhet eller särbehandlas i vidare mån än vad som verkligen krävs i det enskilda fallet. Å andra sidan medför förslaget att alla som avtjänar lägst fängelse kommer att omfattas av ett beslut om vilka särskilda villkor som skall gälla för verkställigheten. I en del fall kan detta förutsättas medföra vissa ökade kostnader genom att intagna som inte särbehandlas enligt 7 § tredje stycket KvaL kommer att placeras i anstalter med högre säkerhet än . Hur kostnadsutfallet blir är i det närmaste omöjligt att mera i detalj förutsäga. Det beror till stor del på den praxis som kommer att etableras vad avser vilka särskilda villkor för verkställigheten som kommer att beslutas i olika fall. En trolig utveckling är emellertid att de ökade kostnaderna ungefärligen kommer att svara mot kostnadsbesparingarna. Förslaget får därför bedömas vara i huvudsak kostnadsneutralt. Förslaget som gäller säkerhetsavdelningarna innebär, förutom en smärre terminologisk ändring, en viss rätt till enrumsplacering i stället för placering på en säkerhetsavdelning. Dygnskostnaden för en anstaltsplats med enrumsplacering torde åtminstone inte vara högre än dygnskostnaden för en anstaltsplats på en säkerhetsavdelning. Även i denna del bedömer regeringen därför att förslaget i huvudsak är kostnadsneutralt. Placering av ungdomar och kvinnor De föreslagna bestämmelserna om anstaltsplacering av ungdomar och kvinnor ansluter nära till den praxis angående placering i anstalt som tillämpas inom kriminalvården. Förslagen får därför bedömas vara kostnadsneutrala i förhållande till vad som gäller . De föreslagna ändringarna innebär endast en författningsmässig anpassning till den programverksamhet som bedrivs inom kriminalvården och medför således inga kostnadseffekter. Övriga förslag avseende vistelser utanför anstalt Förslagen innebär att det införs en möjlighet att meddela en föreskrift om fortsatt behandling redan i samband med att den intagne placeras utanför anstalten enligt 34 § KvaL, att samhällsskyddsfaktorerna markeras i lag när det gäller förutsättningarna för frigång och fritidsvistelser utanför anstalt samt att det vid sistnämnda former av vistelser utanför anstalten införs en möjlighet att ställa upp villkor. Möjligheten att meddela en föreskrift om fortsatt behandling redan i samband med placeringsbeslutet torde innebära en effektivisering av beslutsfattandet. Därigenom kan man i en del fall undvika att eller en övervakningsnämnd i ett senare skede särskilt prövar om en sådan föreskrift skall meddelas. Ett ökat hänsynstagande till samhällsskyddsfaktorer vid bedömningen av om frigång eller fritidsvistelser utanför anstalt skall beviljas kan leda till färre vistelser utanför anstalten, vilket i sin tur möjligen kan medföra vissa smärre kostnadsökningar. Å andra sidan bör möjligheten att ställa upp villkor för sådana vistelser utanför anstalten leda till att antalet ökar. Regeringen bedömer att de föreslagna ändringarna i förutsättningarna för att bevilja frigång eller fritidsvistelser utanför anstalten i huvudsak är kostnadsneutrala. Användningen av privata vaktbolag för vissa bevakningsuppdrag Förslagen innebär endast att kriminalvården och polisen ges författningsmässigt stöd för att använda privata vaktbolag för vissa bevakningsuppdrag. Det förekommer att väktare i privata vaktbolag anlitas för sådana uppdrag. Enligt regeringens bedömning medför förslagen inga kostnadseffekter. Regeringen föreslår en viss utvidgning av underrättelseskyldigheten som det införs vissa restriktiva undantag från denna skyldighet. Den utökade skyldigheten att underrätta målsäganden även vid frigång, fritidsvistelser utanför anstalt, sjukhusbesök och besök hos myndigheter m.m. samt prövningen av om ett undantag från skyldigheten att underrätta kan vara tillämpligt torde endast innebära smärre fördyringar av handläggningen. Dessa får kostnadsmässigt bedömas vara så små att man i detta sammanhang kan bortse från dem. Regeringen bedömer mot bakgrund av vad som anförts att förslagen är i huvudsak kostnadsneutrala. 16 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Eftersom det krävs ett visst förberedelsearbete inom kriminalvården är en lämplig tidpunkt för ett ikraftträdande av ändringarna i kriminalvårdslagstiftningen . Samma tidpunkt för ikraftträdande bör gälla för ändringen i polislagen. Övergångs- bestämmelser behövs när det gäller de intagna som vid ikraftträdandet tillhör den kategori som avses i 7 § tredje stycket KvaL. För dessa intagna bör det fattas ett beslut om särskilda villkor. Ändringarna i avseende förordnande av ordförande och vice ordförande bör lämpligen träda i kraft . 17 Författningskommentar 17.1 Förslag till lag om ändring i 37 kap. 2 § Ändringen, som har kommenterats i avsnitt 14, innebär att regeringen bemyndigas att överlåta åt annan myndighet att förordna ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnderna. 17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt 3 § I paragrafen har gjorts den ändringen att benämningen specialavdelning har bytts till säkerhetsavdelning . Dessutom har gjorts vissa mindre språkliga ändringar. Paragrafen har ändrats som en följd av att den nuvarande säkerhetsklassificeringen enligt tredje stycket har avskaffats. Ändringen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.1). Till följd av ändringen har de nuvarande tredje och fjärde styckena tagits bort. I andra stycket har lagts till att det vid bedömningen av om det av säkerhetsskäl är nödvändigt med placering i sluten anstalt bland andra omständigheter skall beaktas, förutom risk för avvikelse, om det finns risk för att den intagne skall fortsätta med brottslig verksamhet. Bedöms det föreligga en sådan risk skall den intagne normalt placeras i en sluten anstalt. Vid placeringsbedömningen skall tas hänsyn till en rad faktorer rörande den intagnes bakgrund, vilka krav som samhällsskyddet kräver och vilka individuella behov som den intagne har (se Allmänna råd om placering av dömda/intagna i kriminalvårdsanstalt [ARK 1995:1]). När det gäller att bedöma risken för fortsatt brottslig verksamhet är det främst strafftidens längd, brottslighetens art och omfattning, eventuell tidigare brottslighet samt vissa bakgrundsfaktorer som våldsbenägenhet i anstalt, psykisk störning och pågående missbruk som är av betydelse. I tredje stycket föreskrivs att det för den som avtjänar lägst fängelse och, om det finns särskilda skäl, för annan intagen som har dömts till lägst fängelse, skall särskilt beslutas om de villkor som skall gälla för verkställigheten när det gäller placering i anstalt samt permissioner och vistelser utanför anstalten enligt 11, 14, 32 och 34 §§. Kravet att en intagen skall avtjäna lägst fängelse innebär att även den som har dömts till ett lägre straff än kan omfattas av fyraårs-regeln om han efter förverkande av villkorligt medgiven frihet skall verkställa lägst . Den nya formen av beslut har kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt 6.1). Som framgår där är avsikten bl.a. att alla som vistas på riksmottagningen vid Kriminalvårdsanstalten skall meddelas ett sådant beslut (jfr Föreskrifter och allmänna råd om mottagningsförfarande och beslutsadministration vid riksmottagningen [KVVFS 1997:4]). Regleringen gäller naturligtvis även kvinnliga intagna, även om dem inte placeras på den särskilda mottagningsavdelningen. Beslutet om vilka särskilda villkor som skall gälla är normerande för den fortsatta verkställigheten och är därför att se som ett beslut i särskilt fall som kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol enligt 59 §. I fjärde stycket anges inledningsvis att prövning av vilka särskilda villkor som skall gälla för verkställigheten, liksom prövning av 7:3- tillhörighet enligt dagens system, skall ske så snart verkställigheten påbörjas eller annars så snart behov därav uppkommer, dvs. normalt under vistelsen på riksmottagningsavdelningen. Vidare föreskrivs att villkoren skall omprövas när det finns anledning till det. Den intagne själv har givetvis möjlighet att begära en omprövning. Chefen för anstalten eller den som annars har det övergripande ansvaret för den intagnes verkställighet bör vidare ha en skyldighet att påkalla styrelsens prövning av villkoren så snart sådana omständigheter bedöms föreligga att en ändring av dem kan övervägas. Någon i lag fastlagd frist har emellertid inte föreskrivits. I det nya femte stycket föreskrivs att beslut om placering i anstalt, förflyttning till annan anstalt eller vistelser utanför anstalten i form av permissioner, § 34-vistelser, frigång och fritidsvistelser som strider mot de särskilda villkoren inte får meddelas. Villkoren har således rättsverkningar av ett normerande slag för den intagne. En ny regel om placering av intagna som inte har fyllt införs i första stycket. Innehållet överensstämmer med artikel 37 c i . Dessutom har lagts till att en intagen som är inte får placeras tillsammans med intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället. Den nya placeringsregeln har kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt 7). Enligt Lagrådet skulle avsikten med föreskriften komma till bättre uttryck om lokutionen om det inte kan anses vara till hans bästa byts ut mot om inte en sådan placering bedöms vara till hans fördel . Regeringen har förståelse för Lagrådets synpunkt. Från mera allmänna utgångspunkter kan det inte under några förhållanden sägas vara till den unges bästa att han tas in i anstalt. Bestämmelsen har emellertid utformats med utgångspunkt från ordalydelse. Enligt regeringens mening är det en fördel att den föreslagna bestämmelsen så nära som möjligt ansluter till bestämmelse. Härigenom kommer det inte råda någon som helst tvekan om att uppfyller konventionens krav. Regeringen har därför valt att inte följa Lagrådets förslag på denna punkt. En specialregel för intagna som har fyllt 18 men inte , som i sak överensstämmer med nuvarande 8 §, behålls enligt andra stycket. Vidare anges i tredje stycket att en placering i en sluten som inte har fyllt företrädesvis skall ske i en anstalt med särskild verksamhet för yngre intagna. Dessutom har gjorts vissa språkliga justeringar. En ny paragraf angående placeringen av kvinnor. Placering skall normalt ske på en anstalt som är avsedd för enbart kvinnor. Det skall krävas ett uttryckligt medgivande för att placera en kvinna på någon annan anstalt. Den nya bestämmelsen har kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt 8). Det bör anmärkas att vad som sägs om anstalt enligt 3 § tredje stycket också gäller avdelning av anstalt. Paragrafen har ändrats genom att undervisning, utbildning, arbetsträning och annan sysselsättning än arbete får en mer framträdande roll. Dessutom har deltagande i särskilt anordnad verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk förts in som en särskild form av sysselsättning och vissa språkliga ändringar gjorts. I övrigt hänvisas till den allmänna motiveringen (se avsnitt 9). Paragrafen har formulerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Paragrafen har ändrats. Ändringarna kommenteras i den allmänna motiveringen (se avsnitt 11.3). Behandling har förts in i första stycket som ett uttryckligt skäl för frigång. Det absoluta förbudet mot frigång för vissa långtidsdömda försvinner som en följd av att den formella klassificeringen enligt nuvarande 7 § tredje stycket tas bort.