prop · GL03100 · 1998-01-01 00:00:00 — Den som uppsåtligen bryter mot skyldigheten att legitimera sig eller på annat godtagbart sätt styrka sin identitet skall dömas till penningböter. Ansvar skall dock inte ådömas om tullmyndigheten genast kunnat fastställa den tillfrågades identitet. Förare som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att medföra föreskrivna ledsagardokument eller bevis om ställd säkerhet skall dömas till penningböter. Kommitténs förslag: Skiljer sig från vårt förslag vad gäller påföljderna. Till skillnad från regeringen föreslår kommittén att förare som underlåter att medföra föreskrivna ledsagardokument eller bevis om ställd säkerhet skall kunna dömas till fängelse. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som berör förslaget har invändningar mot delar av förslaget. anför att det självfallet aldrig kan komma i fråga att döma någon för att ha brutit mot skyldigheten att stanna på anmaning om den anmanande tjänstemannen inte var behörig att vidta åtgärden. Någon bestämmelse om att ansvar inte skall ådömas om den tjänsteman som gav anmaning inte var behörig härtill behövs därför inte. har inga invändningar mot förslagen. Riksåklagaren avstyrker förslaget. motsätter sig att man straffbelägger att någon inte kan legitimera sig på det sätt som föreslagits. anser att tullen och beskattningsmyndigheten bör ges möjligheter att utreda brott enligt den nya lagen. Detta hänger ihop med möjligheterna att använda institutet förskottsbetalning av böter. För att kunna bestämma ett förskottsbelopp behöver en utredning göras och det går inte att komma ifrån att en förskottsbetalning är en frivillig åtgärd från den enskildes sida för att freda sig från en häktning eller för att slippa ifrån praktiska bestyr . Om utredningen av det misstänkta brottet eller förseelsen skall utredas av polis torde möjligheten att förmå den enskilde att betala i förskott minska väsentligt. anser vidare att det bör vara straffbart att inte stanna på anmaning av tjänsteman oavsett om denne är behörig eller inte. Föraren kan inte veta på vilken grund en tjänsteman stoppar honom. Är det en tulltjänsteman eller en polisman kan det vara på helt andra grunder än avseende en transportkontroll. Det bör föreligga en ovillkorlig skyldighet att stanna när en uniformerad tjänsteman på ett korrekt sätt lämnar en anmaning att stanna. Om tjänstemannen därvid i efterhand kan visas ha saknat befogenhet att i det enskilda fallet lämna anmaningen får det avgöras vilket fel tjänstemannen kan ha gjort och om detta kan medföra rätt till ersättning för den felaktigt stoppade. Skulle någon annan än en tjänsteman lämna anmaningen, t.ex. en rånare som utger sig för att vara polis, tull- eller skattetjänsteman och föraren då inte stannar föreligger inte de objektiva rekvisiten för straff. anser, av samma skäl som , att beskattningsmyndigheten och tullen bör ges möjlighet att utreda brott enligt denna lag. Skälen för regeringens förslag: Enligt transportkontrollagen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet låter bli att stanna på anmaning dömas till böter. Det skall även i fortsättningen vara straffsanktionerat att inte stanna på anmaning. Däremot finns det skäl att överväga om påföljden bör ändras till penningböter. Enligt 164 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) skall förare av motordrivet fordon som underlåter att stanna på tecken av polisman dömas till penningböter. Det finns ingen anledning att ha en annan påföljd för underlåtenhet att stanna på anmaning enligt den nya lagen om punktskattekontroll. Påföljden skall därför vara penningböter. Kommittén föreslår att ansvar inte skall ådömas om den tjänsteman som anmanade föraren att stanna inte var behörig att göra det. Någon sådan begränsning av straffbarheten finns inte i transportkontrollagen. Enligt inregränslagen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet låter bli att stanna på tulltjänstemans anmaning dömas till böter. I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar. Regeringen föreslår i avsnitt 15 att anmaning att stanna fordon skall få ges av tulltjänsteman och polisman. Denna behörighet gäller i hela landet. Om annan än tulltjänsteman eller polisman anmanar en förare att stanna kan ansvar naturligtvis inte ådömas. Detta följer av allmänna straffrättsliga grundsatser. Straffbarheten behöver därför inte begränsas på så sätt som kommittén föreslagit. Förare av fordon som stoppas med stöd av de nya bestämmelserna om transportkontroll skall vara skyldig att legitimera sig eller på annat sätt styrka sin identitet. En sådan skyldighet finns enligt transportkontrollagen. Den som underlåter att legitimera sig träffas dock enligt nämnda lag inte av någon sanktion. Möjligheten att begära att en förare legitimerar sig eller på annat godtagbart sätt styrker sin identitet är ett viktigt led i punktskattekontrollen. En osanktionerad skyldighet att identifiera sig har dock inte något större värde. Regeringen föreslår därför att en straffsanktion skall kunna riktas mot de förare som uppsåtligen bryter mot skyldigheten att identifiera sig. Ansvar enligt detta straffstadgande skall dock inte utdömas om tullmyndigheten genast kunnat fastställa förarens identitet. I samband med ändring av bötesstraffen uttalades att man av principiella skäl bör använda dagsbotsstraffet för brott i mer egentlig mening, medan penningböter skall användas vid brott som mer har karaktär av ordningsförseelse (se prop. 1990/91:68 s. 109 f.). Mot bakgrund härav anser regeringen att straffet vid förseelse mot skyldigheten att identifiera sig bör vara penningböter. I avsnittet 9.4 har regeringen motiverat varför förare skall vara skyldiga att se till att ledsagardokument och bevis om ställd säkerhet medföljer transporten i den utsträckning som följer av cirkulationsdirektivets bestämmelser. Det är dock inte tillräckligt med en skyldighet utan det behövs även en sanktion för att säkerställa att skyldigheten efterlevs. Regeringen anser därför att en straffrättslig sanktion skall kunna riktas mot de förare som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att medföra föreskrivna ledsagardokument eller bevis om ställd säkerhet. Brottet har karaktär av ordningsförseelse och påföljden bör därför vara penningböter. Tullmyndigheterna har en generell rätt att inleda förundersökning beträffande brott enligt lagen om straff för varusmuggling. Även beträffande brott mot andra författningar på tullagstiftningens område inleder tullmyndigheterna förundersökning. Tullmyndigheterna bör även kunna utreda brott enligt nu aktuella bestämmelser. Detta uppnås genom en hänvisning till 13 § och 24 § första stycket första meningen varusmugglingslagen. Genom att tullmyndighterna ges befogenhet att utreda brott enligt den nya lagen om punktskattekontroll kan förskottsbetalning av böter ske till tullmyndighet (se 2 § bötesverkställighetslagen [1979:189] och 2 § bötesverkställighetsförordningen [1997:197]). 13 Postförsändelser m.m. 13.1 Införsel av alkoholdrycker i vissa fall Regeringens förslag: Det skall vara möjligt att till landet föra in spritdrycker, vin och starköl i form av flyttgods i samband med att en enskild flyttar till och i form av gods som en enskild förvärvat genom arv eller testamente. Begränsning av rätten till införsel skall dock gälla bl.a. så till vida att mottagaren eller den person som låter föra in dryckerna skall ha fyllt . Regeringens bedömning: Frågan om rätten till införsel av spritdrycker, vin och starköl som gåvoförsändelse och kommersiell försändelse bör utredas vidare. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att spritdrycker, vin och starköl även skulle få föras in som gåvoförsändelse eller som kommersiell försändelse. Remissinstanserna: efterlyser en definition av begreppet gåvoförsändelse. Under alla omständigheter finner styrelsen att en begränsning bör göras till enstaka gåvoförsändelse. ser svårigheterna i att avgöra om en försändelse som innehåller alkohol- eller tobaksvaror är en gåva eller inte. anser att det kan uppstå problem därför att begreppen gåvoförsändelse, flyttgods och arvegods inte har definierats ordentligt. Bakgrunden till regeringens förslag reglering Enligt 17 § lagen (1977:293) om handel med drycker LHD, fick spritdrycker, vin och starköl, med de undantag som angavs i lagens 18 §, införas till landet endast av det s.k. partihandelsbolaget (V & S Vin och ). Enligt 18 § LHD fick spritdrycker, vin och starköl föras in till landet bl.a. enligt närmare bestämmelser som meddelades av regeringen dels i form av enstaka gåvoförsändelse till enskild person för dennes eller dennes familjs personliga bruk, dels av en enskild person som flyttade in till landet eller återvände hit efter längre tids vistelse utomlands om dryckerna var avsedda för eget eller familjens bruk och dels av en enskild person som hade mottagit dryckerna i arv eller genom testamente, om dryckerna var avsedda för eget eller familjens bruk. Bestämmelserna i kompletterades av förordningen (1987:1118) om rätt till införsel av spritdrycker, vin och starköl i vissa fall. I förordningen föreskrevs en 20-årsgräns för de tre olika möjligheterna till införsel. Vidare föreskrevs beträffande flyttgodsfallen att den som återvände till skulle ha vistats utomlands för att rätt till införsel skulle föreligga. Såväl LHD som den nämnda förordningen är upphävda . Regleringen i alkohollagen Bestämmelser om rätt till införsel av spritdrycker, vin och starköl återfinns numera i 4 kap. 2 § alkohollagen (1994:1738). I nämnda bestämmelse slås fast att sådana drycker får föras in till landet endast av den som har meddelats ett tillverknings- eller partihandelstillstånd avseende sådana varor. Bestämmelsen tar i denna del endast sikte på yrkesmässig införsel. Av paragrafens andra stycke framgår emellertid att spritdrycker, vin och starköl får föras in även av den som har rätt till tullfrihet enligt 4 § lagen (1994:1547) om tullfrihet m.m., av resande som har fyllt eller person, som utför arbete på transportmedel och som har uppnått nämnda ålder, för eget eller familjens bruk eller som gåva till närstående för dennes eller dennes familjs personliga bruk och som proviant på fartyg eller luftfartyg enligt särskilda bestämmelser. Slutligen föreskrivs i paragrafens tredje stycke att spritdrycker, vin och starköl som medförs som proviant på järnvägståg i internationell trafik, får föras in i den utsträckning som krävs för servering av passagerare under tågets färd inom landet. De i paragrafen angivna undantagen från kravet på tillstånd för rätten till införsel motsvarar i sak vissa av de undantag som fanns intagna i LHD. I LHD fanns därutöver, som framgått, även undantag för införsel av spritdrycker, vin och starköl i form av gåva, flyttgods och arvegods. I motiven till alkohollagen ges inte någon närmare förklaring till varför inte rätt till införsel medgivits i dessa fall. Det torde emellertid stå klart att vissa farhågor angående kontrollsvårigheter i perspektiv av den inre marknaden, bl.a. vad avsåg åldersgränser och skatteinbetalning, varit av avgörande betydelse för den mer restriktiva hållningen i alkohollagen i förhållande till regleringen i LHD. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Avsaknaden av möjligheter motsvarande de som fanns i LHD till införsel av spritdrycker, vin och starköl har väckt negativa reaktioner hos allmänheten efter ikraftträdandet av alkohollagen , och då framför allt i fråga om införsel av gåvoförsändelser och av flyttgods. Tullmyndigheterna har också påtalat att den nya ordningen medför praktiska problem och onödig irritation. Även EU- kommissionen har efter klagomål från enskilda framhållit att den ifrågasätter den svenska restriktiviteten även om begränsningarna i förhållande till vad som gällt enligt LHD inte direkt har påståtts vara i strid med EG-rätten. Det bör i sammanhanget framhållas att införsel av alkoholdrycker i form av gåvoförsändelse m.m. efter ikraftträdandet av alkohollagen i viss utsträckning har kunnat ske genom och den licensierade partihandeln som s.k. privat import. Kommissionen har emellertid understrukit att denna ordning förefaller vara mindre väl i överensstämmelse med dels principen inom EG-rätten om den fria rörligheten för varor och EU-medborgarnas i följd därav avsedda möjligheter att tillgodogöra sig fördelarna av ett EU- medlemskap, dels kärnverksamheten för . Regeringen finner mot bakgrund av det anförda att åtskilligt talar för att det genom ändringar i alkohollagen åtminstone bör införas en möjlighet att till landet föra in spritdrycker, vin och starköl i form av flyttgods i samband med att enskild flyttar till och i form av vara som enskild förvärvat genom arv eller testamente. Ett totalt förbud i detta hänseende är inte heller påkallat av alkoholpolitiska skäl. En begränsning av rätten till införsel i de nämnda fallen skall dock vara att mottagaren eller den person som låter föra in dryckerna skall ha fyllt , (jämför med vad som redan gäller för s.k. resandeinförsel men även 3 kap. 8 § alkohollagen). Beträffande vad som krävs av den enskilde i fall då denne hävdar rätt till införsel av flytt- eller arvegods hänvisas till kommentaren under 4 kap. 2 § i förslaget till lag om ändring i alkohollagen. Vad avser gåvoförsändelser och kommersiella försändelser till enskilda gör regeringen följande bedömning. I målet C-189/95, åklagaren mot , där begärt förhandsavgörande, prövade bestämmelserna om detaljhandelsmonopolet och dess funktionssätt mot artikel 37 i . Artikeln reglerar anpassningen av statliga handelsmonopol. Domstolen konstaterade att artikel 37 inte kräver att statliga handelsmonopol skall avskaffas men väl att de till utformning och funktionssätt skall anpassas på ett sådant sätt att ingen av medlemsstaternas medborgare diskrimineras i fråga om anskaffnings- och saluföringsvillkor. Syftet med artikeln är enligt domstolen att förena de krav som följer av inrättandet av den gemensamma marknaden och dess funktionssätt med medlemsstaternas möjlighet att, i syfte att uppnå vissa mål av allmänintresse såsom skyddet av folkhälsan, upprätthålla vissa handelsmonopol. Sammanfattningsvis fann domstolen med hänsyn till uppgifterna i målet att detaljhandelsmonopolets kriterier och urvalsmetoder föreföll varken diskriminerande eller av sådant slag att de missgynnade importerade produkter. Sålunda slog domstolen fast att artikel 37 inte utgjorde hinder för sådana nationella bestämmelser om ett statligt detaljhandelsmonopol för alkoholdrycker och dess funktionssätt som avsågs i begäran om förhandsavgörande. För svenskt vidkommande var beslut mycket viktigt sett ur folkhälsoperspektiv. Lagstiftningen på alkoholområdet skall syfta till att begränsa det privata vinstintresset och alkoholens tillgänglighet samt att skydda ungdomen. Det är därför viktigt att hitta ett system, när det gäller distansförsäljningen av alkohol från andra EU-länder till , som tar hänsyn också till dessa alkoholpolitiska aspekter, inte minst ålderskontroll och tillgänglighet. Frågan om distansförsäljningen av alkohol till från annat EU-land skall tillåtas och hur den i så fall skall hanteras måste därför utredas vidare. Den tillsatta kommittén (S 1998:02) som fått regeringens uppdrag att se över vissa bestämmelser i alkohollagen (1994:1738) samt lagen (1961:181) om försäljning av tekninsk sprit m.m. har i sina direktiv redan uppgiften att behandla frågan om importrätt av alkoholdrycker. Denna kommitté bör få uppgiften att med förtur utreda hur distansförsäljningen av alkoholdrycker bör inordnas i det svenska regelsystemet utifrån också alkoholpolitiska aspekter. Även när det gäller gåvoförsändelser av alkoholdrycker så måste dessa om införsel av sådana skall tillåtas regleras på ett sådant sätt att en skattefrihet för gåvoförsändelser inte missbrukas. Att sända paket med alkoholinnehåll får inte utnyttjas för postorderförsäljning eller marknadsföring under täckmantel av gåva. Därför bör även denna fråga bli föremål för ytterligare utredning av den tillsatta kommittén (S 1998:02). 13.2 Distansförsäljning Regeringens förslag: Försändelser med tobaksvaror som utan vinstsyfte skickas till privatpersoner i från ett annat , och som inte utgör gåvoförsändelser, skall beskattas i enligt reglerna om s.k. distansförsäljning. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det vore värdefullt om bestämmelser om skattefrihet för gåvoförsändelser, arv- och flyttgods togs in i en lag, förslagsvis i inledningen till lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen. Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i rådets direktiv /12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor skall punktskattepliktiga alkohol- och tobaksvaror normalt beskattas i det land där de konsumeras. Endast när sådana varor förvärvas av enskilda personer för deras eget bruk och transporteras av dem själva följer av principen för den inre marknaden att punktskatt skall tas ut i den medlemsstat där varorna har förvärvats. Detta framgår av artikel 8 i direktiv /12/EEG. Om alkohol- eller tobaksvaror avsänds eller transporteras direkt eller indirekt av en säljare eller för dennes räkning från ett medlemsland till en privatperson i ett annat medlemsland, s.k. distansförsäljning, skall varorna beskattas i destinationsmedlemsstaten. Skatten skall påföras säljaren och denne kan få återbetalning av den skatt som erlagts i avsändarlandet. Detta stadgas i artikel 10 i direktiv /12/EEG. Bestämmelserna om distansförsäljning har tagits in i lagen om tobaksskatt och i lagen om alkoholskatt. När direktiv /12/EEG antogs av rådet påpekade rådet och kommissionen att det föreligger problem att göra skillnad mellan transaktioner som omfattas av bestämmelser som grundar sig på principen om beskattning i destinationslandet respektive transaktioner som görs av privatpersoner inom det regelverk som bygger på beskattning i ursprungslandet. I samband härmed förklarade rådet och kommissionen att medlemsländerna kan föreskriva att överföringar mot betalning som inte sker i förvärvssyfte av punktskattepliktiga varor mellan personer skall anses ske för kommersiella ändamål. I sådana fall skall beskattning således ske i destinationslandet. I har en engelsk domstol vänt sig till (mål nr C-296/95, The Man in ) för att få klargjort om det är fråga om distansförsäljning av cigaretter eller om det är fråga om privatinförsel av sådana enligt artikel 8 i direktiv /12/EEG när en agent agerat för köparens räkning. har i dom konstaterat att det inte är fråga om privat införsel enligt artikel 8 och att skatt skall tas ut i destinationslandet. Enligt bestämmelserna i direktiv /12/EEG gäller, såsom ovan nämnts, att privatpersoner vid resa från ett annat medlemsland kan införa punktbeskattade alkohol- och tobaksvaror utan att betala punktskatt i hemlandet om varorna är avsedda för deras eget behov. I anslutningsfördraget med den Europeiska unionen fick , liksom och tidigare , ett undantag som innebär möjlighet att ta ut punktskatt i på införda alkohol- och tobaksvaror över vissa kvantiteter. Bestämmelsen om detta finns i artikel 26 i direktiv /12/EEG. undantag gäller resandeinförsel och kan inte anses omfatta rätt att beskatta privatpersoners införsel av flyttsaker och arv samt gåvoförsändelser i form av alkohol- och tobaksvaror. Reglerna om beskattning av resandeinförsel finns i lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen. När det gäller införsel från tredje land av alkohol- och tobaksvaror som flyttsaker och arv samt som gåva över viss mindre kvantitet, skall dock tull och skatt betalas i i enlighet med reglerna i rådets förordning EG/918/83 om upprättande av ett gemenskapssystem för tullbefrielse och reglerna i lagen (1994:1551) om frihet från skatt vid import, m.m. Enligt regeringens mening bör försändelser av tobaksvaror från ett annat medlemsland till privatpersoner beskattas i även om avsändaren inte gör någon ekonomisk vinst på transaktionen, såvida det inte är fråga om gåvoförsändelser. Rådet och kommissionen har också förklarat att medlemsländerna kan föreskriva sådana regler. Regeringen föreslår därför att punktskatt skall tas ut i i sådana fall och att avsändaren skall betala skatten. Regler om detta föreslås införda i lagen om tobaksskatt. Eftersom det inte är tillåtet för privatpersoner att införa alkoholvaror via distansförsäljning eller som gåvoförsändelse till är en sådan bestämmelse avseende alkoholvaror onödig. Bestämmelsen finns inte heller införd i direktiv /12/EEG varför någon skyldighet för införlivande i svensk lagstiftning inte föreligger. För införsel av gåvoförsändelser, liksom arvegods och flyttsaker, skall inte punktskatt tas ut. För att detta tydligare skall framgå föreslås dock viss ändring av lagtexten i lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen. 13.3 Kontroll av postförsändelser 13.3.1 Tullens befogenheter att undersöka och öppna postförsändelser Regeringens förslag: ges befogenhet att undersöka om en postförsändelse innehåller alkohol- eller tobaksvaror och att öppna en sådan försändelse när det finns anledning att anta att den innehåller alkohol- eller tobaksvaror. För att skydda brevhemligheten införs bestämmelser om begränsningar i tullens kontrollbefogenheter. Sålunda får en sådan försändelse öppnas endast vid postkontor dit post från utlandet ankommer, dvs. vid de särskilda utväxlingspostkontoren, eller hos tullmyndigheten. Har ett öppnande skett skall mottagaren underrättas . Detsamma gäller avsändaren om denne är känd. Om försändelsen innehåller ett förtroligt meddelande skall detta tillslutas och vidarebefordras till mottagaren. Ett beslut om öppnande får fattas endast av chefen för myndigheten eller den tjänsteman som särskilt förordnats att göra det. Ett protokoll skall föras över undersökningen. Av protokollet skall framgå ändamålet med undersökningen och vad som kommit fram vid denna. Om mottagaren av en alkoholvara inte innehar partihandels- eller tillverkningstillstånd enligt alkohollagen eller är skall varan återsändas till avsändaren, om detta är möjligt. I annat fall skall varan omhändertas. Detsamma gäller för tobaksvaror om mottagaren är . Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till förslaget att ge tullen de utökade befogenheterna. Sålunda anser Kammarrätten i att de föreslagna bestämmelserna får anses vara sådana att det, såväl ur grundlagssynpunkt som när det gäller tillämpningen av artikel 8 i , framstår som godtagbart att bestämmelserna innefattar möjlighet för tullen att undersöka och öppna postförsändelser. Däremot avstyrker såväl som Justitiekanslern och förslaget. Hovrätten anför därvid bl.a. att det är svårt att bedöma förslaget och dess närmare konsekvenser, eftersom det endast utgör en del av ett omfattande lagstiftningsarbete, vilket hovrätten inte haft tillgång till. Det är därför svårt, menar hovrätten, att med enbart det översända materialet som grund få en tillräcklig bild av hur rättssäkerhetsfrågorna kommer att lösas. Hovrätten tar ändå upp vissa principfrågor till bedömning och ifrågasätter därvid om det ingrepp i enskilds rätt till korrespondens som förslaget innebär är godtagbart när det är fråga om försändelser som inte innehåller någon vara som är förbjuden att införa eller inneha.