prop · GL03159 · 1998-01-01 00:00:00 — Enligt första punkten i artikel 10 får medlemsstaterna ålägga distributionsföretag en leveransskyldighet gentemot kunder inom ett visst område, varvid tariffen för sådana leveranser får regleras, till exempel för att garantera likvärdig behandling av berörda kunder. Bestämmelser av denna typ finns i genom systemet med leveranskoncession. Det bör dock uppmärksammas att innehavarna av leveranskoncession inte är distributionsföretag i direktivets mening. Enligt andra punkten skall medlemsstaterna utse eller ålägga nätinnehavaren att utse en systemansvarig för distributionssystemet på samma sätt som för överföringssystemet. De svenska nätföretagen driver sina nät i egen regi eller har arrenderat ut nätet till ett annat företag. Någon ovisshet om vem som har driftansvaret föreligger därför inte, varför någon åtgärd från svensk sida inte behövs. I artikel 11 ges närmare föreskrifter om driften av distributionssystem. Den svenska ellagstiftningen uppfyller de krav som uppställs i dessa föreskrifter. Artikel 12 föreskriver att den systemansvarige för distributionssystemet skall bevara sekretessen för kommersiellt känsliga uppgifter, vilka erhållits i verksamheten. Systemansvariga för distributionssystemen är, beträffande regionnäten, de stora kraftföretagen närstående nätföretag och, beträffande lokalnäten, lokala nätföretag, som ofta ägs av kommunen. I den mån distributionssystemen drivs i regi är tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen tillämpliga, varvid samma överväganden som under artikel 9 gör sig gällande. Om distributionssystemen däremot drivs av enskilda nätföretag är tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen inte tillämpliga i företagets verksamhet, varför andra överväganden måste göras. Den mest ingripande åtgärden vore att föreskriva om tystnadsplikt för anställda inom enskilda nätföretag. Flera skäl talar dock mot detta. Föreskrifter om tystnadsplikt finns framför allt i sekretesslagen, som dock bara gäller i det allmännas verksamhet. Tystnadsplikt för enskilda är mindre vanligt och gäller främst personal inom vissa yrken. De viktigaste är hälso- och sjukvårdspersonal samt advokater. Tystnadsplikt i dessa fall har föreskrivits främst av hänsyn till enskildas personliga integritet. Att nu införa tystnadsplikt i enskild verksamhet för kommersiella uppgifter ter sig därför något främmande för det svenska rättssystemet. Om man trots allt överväger att införa en sådan tystnadsplikt kommer denna att omfatta kommersiella uppgifter som anställda i ett enskilt nätföretag erhåller i sin verksamhet. Därefter måste man överväga om tystnadsplikten bara skall gälla om det av särskild anledning kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs . Offentliganställda personer är ganska vana att bedöma detta skaderekvisit. Däremot torde dessa bedömningar vara främmande för privatanställda personer. Det är därför tveksamt om detta rekvisit bör införas i en eventuell föreskrift om tystnadsplikt. Detta blir än mer tveksamt om man överväger att straffbelägga brott mot denna tystnadsplikt. Ytterligare en synpunkt bör beaktas. Om man inför en tystnadsplikt för anställda hos privata nätföretag, som då inte innehåller något skaderekvisit, måste tystnadsplikten för anställda i offentliga nätföretag, av konkurrensskäl, vara likadant utformad, dvs. Detta i sin tur innebär en utvidgning av sekretessen i det allmännas verksamhet. En sådan utvidgning bör man, av hänsyn till offentlighetsprincipen, bara göra när särskilt starka skäl talar för detta. Regeringen avstår av dessa skäl från att föreslå en bestämmelse om tystnadsplikt för anställda i enskilda nätföretag. Därvid beaktar också regeringen ordalydelsen i artikel 10.3 i direktivet, där det sägs att medlemsstaterna skall se till att den systemansvarige handlar i överensstämmelse med artikel 12, dvs. bevarar sekretessen för kommersiellt känsliga uppgifter. Hur en medlemsstat uppnår detta mål avgör medlemsstaten själv. Regeringen utgår från att de privata nätföretagen bevarar sekretessen för kommersiellt känsliga uppgifter. Skulle det däremot visa sig att företagen brister i detta hänseende kommer regeringen att föreslå åtgärder för att uppnå syftet med artikel 12. 4.2.6 Kapitel VI Kapitel VI Särredovisning samt insyn och öppenhet i bokföringen omfattar artiklarna 13 15. I artikel 13 anges att medlemsstaterna, eller de behöriga myndigheter de utser, liksom de tvistlösningsmyndigheter som anges i artikel 20.3, skall ha tillgång till den bokföring hos företag för produktion, överföring eller distribution som de behöver för att kunna utföra sina kontroller. På grund av den svenska elmarknadens företagsstruktur med åtskillnad mellan produktion och handel å ena sidan och nätverksamhet å den andra sidan omfattas företag för produktion enligt direktivet inte av någon bestämmelse i direktivet. Därför behövs det inte några specifika bokföringsregler för de elföretag i som sysslar med produktion av el. Företag för överföring och distribution enligt direktivet motsvarar de företag som har nätkoncession enligt ellagen. Enligt 12 kap. 1 § ellagen står koncessionshavarna under tillsyn av nätmyndigheten. Enligt 12 kap. 2 § ellagen har en tillsynsmyndighet, dvs. nätmyndigheten, rätt att på begäran få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. Tillsynen omfattar bl.a. företagens nättariffer. För att kunna utöva tillsyn i dessa hänseenden måste nätmyndigheten ha tillgång till företagens bokföring. Med stöd av 12 kap. 2 § ellagen har nätmyndigheten den möjligheten. Den tvistlösningsmyndighet som nämns i artikel 20.3 är för svenskt vidkommande nätmyndigheten. Artikel 14 ger närmare regler för bokföringen hos elföretag. Enligt första punkten skall medlemsstaterna vidta nödvändiga årgärder för att säkerställa att bokföringen hos elföretag sker i enlighet med punkterna 2 5. Detta innebär att det måste finnas nationella föreskrifter som genomför bestämmelserna i punkterna 2 5. I andra punkten stadgas att elföretag, oberoende av ägartyp eller juridisk form, skall upprätta, låta revidera och offentliggöra sina årsredovisningar enligt bestämmelserna i nationella författningar som avser årsredovisning för aktiebolag och som har fastställts till följd av rådets fjärde direktiv /660/EEG av grundat på artikel i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag. Detta direktiv har genomförts i genom årsredovisningslagen (1995:1554). Den lagen gäller dock bara för aktiebolag och inte för ekonomiska föreningar eller kommuner. Det avgörande är emellertid inte föreskrifterna i årsredovisningslagen utan de specifika redovisningsregler som gäller för företag som bedriver nätverksamhet. Med stöd av ett bemyndigande i ellagen har regeringen meddelat föreskrifter om redovisning av nätverksamhet i förordningen (1995:1145) om redovisning av nätverksamhet. Den förordningen gäller alla företag, som bedriver nätverksamhet oavsett associationsform. Förordningen bygger på samma principer som årsredovisningslagen. I tredje punkten finns bestämmelser om hur särredovisningen skall ske i integrerade elföretag. I direktivets definitioner skiljer man på vertikalt integrerade företag och horisontellt integrerade företag. Med det förstnämnda avses enligt artikel 2.18 ett företag som bedriver verksamhet inom två eller fler av områdena produktion, överföring och distribution. Ett horisontellt integrerat företag är enligt 2.19 ett företag som bedriver verksamhet inom minst ett av områdena produktion för försäljning, överföring eller distribution av el samt annan verksamhet utanför elsektorn. På grund av den svenska elmarknadens struktur med juridisk åtskillnad mellan produktion och handel å ena sidan och nätverksamhet å den andra sidan finns inga vertikalt integrerade företag i . Den enda form av vertikalt integrerad verksamhet som är tillåten i är överföring och distribution enligt direktivet. Det finns dock inga företag som bedriver både överföring och distribution enligt direktivet. Däremot kan det förekomma horisontellt integrerade företag. För integrerade nätföretag gäller enligt 3 kap. 1 och 2 §§ ellagen att nätverksamheten skall redovisas särskilt. Enligt fjärde punkten skall integrerade företag i noter till årsredovisningarna ange de regler för fördelningen av tillgångar och skulder samt utgifter och inkomster som de tillämpar vid upprättandet av särredovisningen. Föreskrifter i detta hänseende finns i 4 § Närings- och teknikutvecklingsverkets föreskrifter och allmänna råd (1995:1) om redovisning av nätverksamhet. I femte punkten ges slutligen vissa regler om att i noter skall anges vissa transaktioner med vissa anknutna företag. Föreskrifter i detta hänseende finns i 4 § förordningen om redovisning av nätverksamhet och i 4 § Närings- och teknikutvecklingsverkets föreskrifter och allmänna råd om redovisning av nätverksamhet. Artikel 15 avser organisationen av ensamköparföretag, och saknar relevans för . 4.2.7 av tillträde till systemet omfattar artiklarna 16 22 och reglerar framför allt olika kunders möjligheter att få tillträde till elsystemet i avsikt att ingå avtal med varandra om leverans av el. I artikel 16 föreskrivs att då medlemsstaterna skall organisera tillträde till elsystemet kan de välja mellan två olika förfaranden, vilka regleras i artiklarna 17 och 18. Man kan också kombinera de två förfarandena. Artikel 17 reglerar det första förfarandet, systemet med förhandlat nättillträde . Förfarandet beskrivs i första punkten. Det innebär i korthet att producenter, återförsäljare och berättigade kunder skall ha rätt att förhandla om tillträde till elsystemet i avsikt att kunna ingå leveransavtal med varandra. I fjärde punkten regleras en variant av systemet med förhandlat nättillträde. Den varianten utgörs av ett förfarande med reglerat nättillträde som ger de berättigade kunderna rätt till tillträde till nätet på grundval av offentliggjorda tariffer för utnyttjande av överförings- och distributionssystem. Den svenska ellagstiftningen bygger på denna senare variant eftersom elkunderna har rätt till anslutning till elnätet och därefter rätt till överföring av el. Nätinnehavaren kan dock vägra anslutning om han saknar ledig kapacitet. Detta är tillåtet enligt femte punkten. Lagstiftningen uppfyller alltså kraven i fjärde punkten med ett undantag. Det saknas nämligen i den svenska lagstiftningen föreskrifter om att nätinnehavarna skall offentliggöra sina nättariffer. Den frågan behandlas nedan i avsnitt 6. I artikel 18 regleras det andra förfarandet för nättillträde, ensamköpar- systemet . tillämpar inte det förfarandet varför artikeln saknar relevans i detta sammanhang. I artikel 19 ges föreskrifter om en viss minsta del av en medlemsstats elmarknad som måste öppnas enligt förfarandena i artiklarna 17 och/eller 18. Öppningen av elmarknaden sker genom att en medlemsstat anger vilka elkunder som skall komma i åtnjutande av de rättigheter som anges i artiklarna 17 och 18. Dessa kunder benämns berättigade kunder. Enligt den svenska ellagstiftningen har alla elkunder tillträde till elmarknaden genom att de fritt kan välja elleverantör och är därmed berättigade kunder. Några åtgärder i detta hänseende behöver alltså inte vidtas. I punkten 5 finns den s.k. reciprocitetsklausulen. Den innebär att om en elleverans vägras beroende på att den aktuella elkunden är berättigad bara i den ena medlemsstaten kan kommissionen på visst sätt framtvinga leveransen. Regeringen återkommer till reciprocitetsklausulen i avsnitt 6. Artikel 20 föreskriver att vissa angivna kategorier elkunder skall ha tillträde till elsystemet. Eftersom alla elkunder i har tillträde till elsystemet behövs ingen svensk reglering med anledning av artikel 20. I artikel 21 ges vissa föreskrifter om rätten att bygga s.k. direktledningar, dvs. en ledning som sammanbinder en viss producent med en viss konsument utan att det gemensamma elsystemet används. Rätten att bygga ledningar regleras för svenskt vidkommande i ellagen. De kriterier som ligger till grund för tillståndsprövningen för nya ledningar står i överensstämmelse med de krav som anges i artikel 21. Rätten att bygga direktledningar kan alltså prövas inom ramen för nuvarande ellagstiftning. Artikel 22 föreskriver att medlemsstaterna skall skapa instrument för tillsyn av elmarknaden. För svenskt vidkommande övervakas elmarknaden, såvitt gäller konkurrensfrågor, av och i övrigt av nätmyndigheten vid . 4.2.8 Kapitel VIII Kapitel VIII Slutbestämmelser reglerar ett antal frågor som inte föranleder några åtgärder i . Artikel 23 reglerar rätten att vidta skyddsåtgärder vid vissa angivna former av kris. Artikel 24 reglerar beviljande av viss form av övergångsordning och driften av små isolerade system. Artiklarna 25 och 26 riktar sig till kommissionen och gäller viss rapportering och utvärdering. Artiklarna 27 29 innehåller främst ordningsfrågor, däribland föreskriften att de lagar och andra författningar som krävs för att genomföra direktivet skall träda i kraft . 5 Offentliggörande av tariffer Regeringens förslag: Nätföretagen skall vara skyldiga att offentliggöra sina nättariffer. Närmare föreskrifter om offentliggörande av nättariffer meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorian innehåller inget förslag om att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten skall meddela föreskrifter om offentliggörande av nättariffer. Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Till dem som tillstyrker hör bl.a. , , , Elleverantörer och . , som är nätmyndighet enligt 1 kap. 6 § ellagen (1997:857), föreslår att regeringen eller nätmyndigheten skall bemyndigas att utfärda närmare föreskrifter om hur offentliggörande bör ske. Enligt Elleverantörer bör det klargöras om också special- tariffer för exempelvis stora elkunder med särskilda leveransvillkor innefattas av bestämmelsen. Skälen för regeringens förslag: I elmarknadsdirektivet behandlas frågan om tillträde till elsystemet i artiklarna 17 och 18. Den svenska ellagstiftningen bygger i detta hänseende på förfarandet med reglerat nättillträde, vilket behandlas i artikel 17.4. Lagstiftningen uppfyller redan direktivets krav utom i ett hänseende. De berättigade kunderna skall, enligt detta förfarande, ha rätt till tillträde till nätet på grundval av offentliggjorda tariffer för utnyttjande av ledningsnätet. Ellagen innehåller ingen föreskrift om skyldighet att offentliggöra tariffer. Däremot finns det en föreskrift i 4 kap. 11 § enligt vilken innehavaren av nätkoncession är skyldig att på begäran lämna skriftlig uppgift om sin nättariff. Denna föreskrift uppfyller dock inte direktivets krav på att tariffen skall offentliggöras. Det bör därför införas en skyldighet för innehavare av nätkoncession att offentliggöra sin nättariff. Enligt definitionen av nättariff i 1 kap. 5 § avses härmed avgifter och övriga villkor inte bara för överföring av el utan också för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät. Begreppet tariff i elmarknadsdirektivet syftar bara på avgifter och övriga villkor för överföring av el, varför skyldigheten att offentliggöra nättariffen bara bör avse den delen av tariffen. Det torde också vara svårt att i förväg ange kostnaden för en ny anslutning eftersom kostnaden varierar från fall till fall. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten bör bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om detta offentliggörande. I det sammanhanget bör också frågan om s.k. specialtariffer behandlas. 6 Elmarknadsdirektivets bestämmelser om reciprocitet Elmarknadsdirektivet innehåller en s.k. reciprocitetsklausul, som har till syfte att undvika bristande jämvikt i öppnandet av elmarknaderna efter direktivets ikraftträdande. Klausulen finns intagen i artikel 19.5 och är indelad i två punkter, a och b. I punkten a föreskrivs att leveransavtal om el med en berättigad kund i en annan medlemsstat inte får förbjudas om kunden av medlemsstaterna anses som berättigad i båda medlemsstaterna. Av punkten b framgår inledningsvis att ett leveransavtal mellan en leverantör i en medlemsstat och en berättigad kund i en annan medlemsstat kan vägras på grund av att kunden anses som berättigad i endast den ena av de två medlemsstaterna. Vidare föreskrivs att om den situationen uppstår kan kommissionen under vissa förutsättningar ålägga den vägrande parten att verkställa den begärda leveransen på begäran av den medlemsstat där den berättigade kunden befinner sig. Kommissionen har redovisat en tolkning av klausulen enligt följande. Två förutsättningar måste vara uppfyllda för att en medlemsstat skall kunna vägra leverans av el från en leverantör i en annan medlemsstat till en berättigad kund i egna medlemsstaten. För det första måste den medlemsstat som vill utnyttja denna möjlighet ha öppnat sin elmarknad till en större procentuell öppningsgrad än som krävs enligt direktivet, eftersom någon bristande jämvikt till den medlemsstatens nackdel annars inte kan uppstå. För det andra krävs det att den berättigade kund som har ingått leveransavtalet anses som berättigad i den egna medlemsstaten men inte i leverantörens medlemsstat. Det är ju bara i den situationen som bristande jämvikt uppstår eftersom leveranser till en viss kategori av kunder endast kan ske i en riktning. Det har från vissa håll framförts tvivel huruvida reciprocitetsklausulen är förenlig med EG fördraget på grund av att klausulen innebär en rätt att diskriminera aktörer i en annan medlemsstat. En sådan diskriminering bryter ju mot själva grundtanken inom EG fördraget som bygger på principen om lika behandling av utländska och inhemska aktörer. Mot detta synsätt invänder kommissionen följande. Direktivet bygger på två principer. Den första är principen om progressivitet eftersom medlemsstaterna tillåts öppna sina elmarknader steg för steg i stället för att tvingas öppna dem fullt ut genast. Den andra är principen om subsidiaritet eftersom medlemsstaterna får öppna sina marknader mer och fortare än som krävs enligt direktivet. Dessa två principer medför att allvarliga obalanser kan uppstå vad gäller rättigheter och skyldigheter för elföretag i de olika medlemsstaterna. Under dessa omständigheter är en reciprocitetsklausul, som syftar till att skapa bättre balans mellan elföretagen, förenlig med EG fördraget så länge den är av övergångskaraktär och har en rimlig giltighetstid och ingår i ett system av progressiv karaktär. behandlade i betänkandet Ny elmarknad (SOU 1995:14) problem som kan uppstå vid bristande ömsesidighet vad gäller konkurrens- och monopolinslag när skilda elmarknadssystem möter varandra i utrikeshandeln. Elföretag med monopolställning på hemmamarknaden kan i kraft av sin ställning som ensam köpare spela ut utländska leverantörer mot varandra och på så sätt pressa importpriserna. Motsvarande marknadsmakt kan utnyttjas om elföretag i egenskap av ensam säljare kan hålla exportpriserna uppe. Aktörerna på den konkurrensutsatta marknaden hamnar således i ett underläge i båda fallen. Enligt den svenska ellagstiftningen har alla elkunder tillträde till elmarknaden och är därmed berättigade kunder. Öppningen av elmarknaden är därmed . Enligt gällande lagstiftning har såväl inhemska som utländska elleverantörer tillträde till marknaden. Samma förhållanden råder i princip i och . Flera av de övriga EU-länderna planerar att öppna elmarknaderna snabbare än vad som krävs enligt direktivet. I och pågår en lika genomgripande omstrukturering som tidigare i de skandinaviska länderna. Också i förbereder en större öppning för konkurrens än vad som krävs enligt EU:s elmarknadsdirektiv. I pågår ett arbete med att förstärka inslagen av konkurrens på den redan tidigare relativt öppna marknaden. I det fortsatta arbetet med att se över och modifiera lagstiftningen för den svenska elsektorn bör det vara ett övergripande mål att elmarknaden organiseras så att svenska elkunder kan dra nytta av de fördelar som ges av elhandel med andra länder. bör svenska elkunder skyddas från prishöjande influenser från länder med bristande marknads- funktioner, dvs. där ömsesidigheten är dålig med avseende på elmarknadens öppenhet. I begreppet bristande marknadsfunktioner bör också inbegripas skillnader i miljökrav. Möjliga obalanser i relationen till andra elmarknader i , som skulle kunna uppkomma under en omställningstid och som då kan hanteras i enlighet med direktivet, bör kunna omhändertas. Regeringen avser därför att utreda behovet av en komplettering av ellagstiftningen som gör det möjligt att vid klart bristande ömsesidighet i enlighet med reciprocitetsklausulens vägra leveranser till svenska elkunder. Därvid skall hänsyn tas till att den svenska elmarknaden är en del av den öppna nordiska elmarknaden. 7 Elmarknadsreformen och utvecklingen på elmarknaden 7.1 Reformeringen av den svenska ellagstiftningen beslutade om en ny ellagstiftning (prop 1994/95:222, bet. 1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2). Det nya regelverket infördes genom förändringar av och tillägg till lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar (ellag). Beslutet innebar vidare ikraftträdande av en tidigare beslutad ny lag, lagen (1994:618) om handel med el m.m., elhandelslagen (prop. 1993/94:162, bet. 1993/94:NU22, rskr 1993/94:358). Det nya regelverket trädde i kraft . Det nya regelverket på elmarknaden har inneburit konkurrens i handeln med el, vilket skapar förutsättningar för en ökad pris- och kostnadspress i elförsörjningen och en ökad valfrihet för elkonsumenterna. Nätverk- samhet är ett naturligt monopol som regleras och övervakas med stöd av ellagen. En huvudprincip är att det skall vara en klar boskillnad mellan å ena sidan produktion och försäljning av el, och å andra sidan överföring av el (nätverksamhet). För att dessa funktioner inte skall sammanblandas har i lagstiftningen införts krav på organisation och ekonomisk redovisning av nätverksamhet. En juridisk person som bedriver produktion av och handel med el får inte bedriva nätverksamhet. All nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas åtskild från annan verksamhet. Syftet med dessa bestämmelser är att undvika så kallad korssubvention- ering. För att skydda bl.a. små elanvändare föreskrevs i elhandelslagen att det skall finnas en leverantör i varje område som har s.k. leveranskoncession. Koncessionshavaren är skyldig att leverera el för normala förbrukningsändamål till alla kunder inom området som inte önskar byta elleverantör. Elanvändarna är därmed garanterade leverans av el till priser som kan prövas av nätmyndigheten. Leveranskoncessionären är även skyldig att köpa el från produktionsanläggningar som är belägna inom området och som kan leverera en effekt om högst 1 500 kW. Det innebär att avsättningen är garanterad för den el som produceras i små produktionsanläggningar. För att skapa trygghet för kunder med låg elförbrukning beslutades att systemet med leveranskoncession skulle gälla t.o.m. . Vidare infördes i ellagstiftningen regler med syfte att åstadkomma en ökad utjämning av kostnader för överföring mellan tätorts- och gles- bygdskonsumenter. är nätmyndighet enligt ellagen och har därmed till uppgift att pröva ärenden om koncessionshavarnas skyldigheter och att utöva tillsyn över ellagens efterlevnad, utom i frågor som rör driftsäkerhet och elsäkerhet. Detta inbegriper tillsyn över bl.a. nätföretag och leveranskoncessionärer. är s.k. systemansvarig myndighet enligt ellagen. har därmed det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert inom landet och att nätet utnyttjas så rationellt som möjligt så att det kontinuerligt råder balans mellan produktion och förbrukning av el. har också till uppgift att för statens räkning förvalta och driva det svenska stamnätet och de statligt ägda utlandsförbindelserna. är tillsynsmyndighet för elsäkerhetsfrågor.