prop · GL03168 · 1998-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1997/98:168 Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll Regeringen anser att det inte skall vara möjligt att göra godtrosförvärv av föremål som stulits. En utredning skall därför få i uppdrag att ta fram ett lagförslag om detta. I avvaktan på utredningsförslaget och den fortsatta beredningen av detta föreslår regeringen att kraven för godtrosförvärv av lösöre skall skärpas. Regeringen föreslår också att en målsägande som har gjort anspråk på beslagtagen egendom skall få tid för att säkerställa sin rätt innan beslaget hävs. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Utredningen avses bli tillsatt . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 3 2 Lagtext 4 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre 4 2.2 Förslag till lag om ändring i 5 3 Ärendet och dess beredning 6 4 Skall godtrosförvärv alltid vara möjligt? 7 5 Skärpt aktsamhetskrav vid godtrosförvärv 11 6 Förstärkt rätt för målsägande vid hävande av återställandebeslag 14 6.1 En tidsfrist införs 14 6.2 Vilka skeden av handläggningen skall bestämmelserna omfatta? 16 7 Ikraftträdande 18 8 Kostnader m.m. 18 9 Författningskommentar 19 9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre 19 9.2 Förslaget till lag om ändring i 21 Bilaga 1 Sammanfattningen i betänkande Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) 23 Bilaga 2 Författningsförslag i betänkande Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) 27 Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser rörande betänkandet Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) 28 Bilaga 4 Författningsförslag i promemorian Ändrade bestämmelser vid hävande av återställandebeslag 29 Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser rörande promemorian Ändrade bestämmelser vid hävande av återställandebeslag 30 Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 31 Bilaga 7 Lagrådets yttrande 33 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 34 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1. lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre, 2. lag om ändring i . 2 Lagtext 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 § En förvärvare skall anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. En förvärvare skall anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Denna lag träder i kraft . I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller 3 § i sin äldre lydelse. 2.2 Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 27 kap. 8 § skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 27 kap. 8 § Har ej inom tid, som avses i 7 §, åtal väckts eller till rätten inkommit framställning om förlängning av tiden eller förekomma eljest ej längre skäl för beslag, skall det hävas. Om det inte inom den tid som avses i 7 § har väckts åtal eller kommit in någon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, skall beslaget hävas. Beslag av föremål som någon har framställt anspråk på får dock hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Om denne medger det, skall dock beslaget hävas . Den som beslaget har gjorts hos behöver inte underrättas. Om hävande av beslag förordnar rätten eller, om beslaget ej med- delats eller fastställts av rätten, av undersökningsledaren eller åklagar- en. Då målet avgöres, pröve rätten, om beslag fortfarande skall bestå. Rätten äge ock i samband med domen förordna om beslag. Ett beslag hävs av rätten eller, om beslaget inte har meddelats eller fastställts av rätten, av under- sökningsledaren eller åklagaren. När målet avgörs, skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Om målet avgörs genom dom, skall andra stycket inte tillämpas. Rätten får i samband med dom besluta om beslag. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning Mot bakgrund av ett tillkännagivande från om behovet av en utvärdering av lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre (bet. 1992/93:LU2) höll en hearing. Med anledning av de synpunkter som framfördes vid hearingen bemyndigade regeringen det statsråd i Justitie- departementet som hade till uppgift att föredra ärenden om civilrätt att tillkalla en särskild utredare för att se över lagen. Utredarens huvuduppgift var att utvärdera tillämpningen av lagen såvitt gäller godtrosförvärv av stöldgods och att utreda om reglerna borde ändras i syfte att motverka handeln med stöldgods. Godtrosförvärvslagen bygger på den s.k. exstinktionsprincipen som innebär att en förvärvare, under förutsättning att han eller hon är i god tro, blir ägare till egendomen även om den förvärvas från någon som inte har rätt att överlåta den. En huvudlinje i utredarens arbete borde enligt direktiven vara att överväga fördelar och nackdelar med en lagstiftning som när det gäller stöldgods baseras på den s.k. vindikationsprincipen i stället för exstinktionsprincipen. Vindikationsprincipen innebär att den ursprung- lige ägarens rätt består och att han eller hon har rätt att få tillbaka egendomen från en godtroende förvärvare utan att betala lösen för den. överlämnade utredaren betänkandet Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52). En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Utredarens lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats och i bilaga 3 finns en förteckning över remiss- instanserna. En remissammanställning finns tillgänglig i Justitie- departementet (dnr Ju95/2151). Förutom frågorna om ändring i lagen om godtrosförvärv av lösöre tog utredaren i betänkandet också upp vissa andra frågor som gällde en målsägandes möjligheter att få tillbaka stulet gods. Med utgångspunkt i de tankar som utredaren framförde i betänkandet utarbetades det i en promemoria med ett förslag till ändring av reglerna om beslag i 27 kap. . Promemorians lagförslag finns i bilaga 4. Förslaget har remissbehandlats och i bilaga 5 finns en förteckning över remissinstanserna. Remissyttrandena finns tillgängliga i (dnr Ju96/1615). Regeringen behandlar nu förslagen i betänkandet och promemorian. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkter och har därför justerat författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissen har vissa smärre redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. 4 Skall godtrosförvärv alltid vara möjligt? Regeringens bedömning: Det bör inte vara möjligt att genom förvärv i god tro få äganderätten till stöldgods. Regeringen avser att ge en utredning i uppdrag att ta fram ett lagförslag med denna innebörd. Utredningens bedömning: Utredningen har ansett att det även i fortsättningen skall vara möjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods (se betänkandet s. 167). Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland vid , och , anser att det inte längre skall vara möjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods. De anser att en ändring skulle leda till en minskad handel med stöldgods. Dessutom framhåller de att den nuvarande möjligheten att göra godtrosförvärv inte synes ha någon förankring i det allmänna rättsmedvetandet. Remissinstanserna framhåller också att när det gäller stöldgods tillämpas vindikationsprincipen både i de övriga nordiska länderna och i länder som , , och . Kontakter med de nordiska länderna visar att systemet fungerar väl och att vindikationsprincipen stämmer väl överens med respektive lands rätts- uppfattning. De remissinstanser, däribland Riksåklagaren och , som delar utredningens bedömning hänvisar till att problemet med hur allmänheten uppfattar möjligheten att göra godtrosförvärv inte beror på brister i lagen utan snarare på brister i tillämpningen av den. Några remissinstanser framhåller vidare som skäl för att behålla exstinktions- principen att den har en lång tradition i . och pekar på risken att omsättningen av varor hämmas vid en övergång till vindikations- principen. Bakgrund: När en person förvärvar egendom, t.ex. genom köp, från någon som saknar rätt att förfoga över den och köparen inte inser eller borde inse säljarens bristande förfoganderätt brukar man säga att förvärvet görs i god tro. I fråga om lösöre avgörs i svensk rätt konflikten mellan den ursprunglige ägaren och den godtroende förvärvaren på så sätt att förvärvaren får en rättsligt skyddad äganderätt till egendomen genom ett s.k. exstinktivt förvärv (exstinktionsprincipen). Principen modifieras genom att den ursprunglige ägaren alltid har en rätt att lösa till sig egendomen från det han fick kännedom om förvärvarens innehav. Alternativet till exstinktionsprincipen är vindikationsprincipen. Den innebär att den ursprunglige ägarens äganderätt består även om förvärvaren är i god tro. Den ursprunglige ägaren har således enligt denna princip en rätt att få tillbaka egendomen utan att betala lösen. Godtrosförvärv av lösöre regleras i lagen (1986:796) om godtros- förvärv av lösöre, godtrosförvärvslagen (prop. 1985/86:123, bet. 1986/87:LU4, rskr. 1986/87:6). Regler om godtrosförvärv finns även för andra slag av lös egendom, se t.ex. 2 kap. 10 § sjölagen (1994:1009), 14 § lagen (1936:81) om skuldebrev och 3 kap. 6 § aktiebolagslagen (1975:1385). För ett godtrosförvärv enligt godtrosförvärvslagen krävs att egendomen har överlåtits och alltså inte överförts t.ex. genom arv eller bodelning, att överlåtaren hade egendomen i sin besittning och att besittningen överförts till förvärvaren (2 §). Härtill kommer den avgörande förutsättningen, nämligen att förvärvaren var i god tro. Den goda tron skall föreligga såväl vid avtalstillfället som vid besittnings- övergången (prop. 1985/86:123 s. 20). En förvärvare anses vara i god tro om egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha insett överlåtarens bristande förfoganderätt (3 §). Det är förvärvaren som skall göra det sannolikt att förhållandena var sådana. Bedömningen av om förvärvaren skall anses ha varit i god tro är rent rättslig och grundas på förhållandena sådana de gjorts sannolika av förvärvaren. Det sätt på vilket egendomen har kommit ur den ursprunglige ägarens besittning har i och för sig inte någon betydelse för möjligheten att göra godtrosförvärv av egendomen. Det är således möjligt att göra godtros- förvärv av stöldgods. Skälen för regeringens bedömning: Exstinktionsprincipen tillämpas i . När godtrosförvärvslagen tillkom avsågs den i huvudsak vara en kodifiering av den rättspraxis som då hade utvecklats och som byggde på denna princip. Lagen har sedermera kritiserats, framför allt när det gäller möjligheten att göra godtrosförvärv av stöldgods. Kritikerna menar att denna möjlighet förmedlar en bild till allmänheten att lagen underlättar handeln med stöldgods. Allmänheten kan då få intrycket att lagen inte motverkar brottslighet utan snarare bidrar till den genom att utgöra ett stöd för en marknad för stöldgods. Till detta kommer att den ursprunglige ägaren har kunnat få det beskedet att han måste betala lösen för att få egendomen åter, om han inte kan bevisa att förvärvaren inte var i god tro. Dessa förhållanden har bidragit till att det bland allmänheten är en vanlig missuppfattning att det är lätt att göra ett godtrosförvärv. I själva verket ställer godtrosförvärvslagen relativt höga krav för att någon skall anses vara i god tro. Om en ursprunglig ägare gör gällande att någon har sålt egendom utan att ha rätt till det, är det förvärvaren som måste redogöra för hur det gick till när han köpte den och göra sannolikt att omständigheterna var sådana att han inte borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Om den rättsliga bedömningen leder till att förvärvaren inte borde ha insett överlåtarens bristande förfoganderätt, anses han vara i god tro. Först vid en sådan situation är den ursprunglige ägaren tvungen att betala lösen för att få tillbaka egendomen. Något som kan ha bidragit till den felaktiga uppfattningen om godtrosförvärv är reglerna om beslag i samband med förundersökning (27 kap. ). Om någon grips misstänkt för t.ex. stöld eller häleri är det vanligt att egendom som misstänks vara stöldgods tas i beslag. Om förundersökningen inte leder till att bevisningen är tillräcklig för åtal skall den läggas ned. skall alla beslag hävas och godset återlämnas till den som beslagen gjordes hos. Detta gäller även i de fall när någon annan har gjort anspråk på egendomen. Denna utformning av regelsystemet kan leda till att allmänheten får uppfattningen att frågan om godtrosförvärv därmed är avgjord. Så är dock inte fallet; att beslaget hävs är endast en följd av bestämmelserna om tvångsmedel. Frågan om ett godtrosförvärv har skett kan avgöras slutligt endast av domstol och inte av polisen eller av åklagaren i samband med att en förundersökning läggs ned. Det kan sålunda visserligen antas att en del av kritiken mot godtrosförvärvslagen har sin grund i en felaktig uppfattning om innebörden av de gällande bestämmelserna och i beslagsreglernas utformning. Det måste emellertid också konstateras att en väsentlig del av kritiken faller på exstinktionsprincipen som sådan och särskilt att den tillämpas även på stöldgods. Att den ursprunglige ägaren över huvud taget kan förlora sin stulna men återfunna egendom till någon som hunnit köpa den framstår för många som svårbegripligt och orimligt. Regeringen måste konstatera att principen att man kan göra godtros- förvärv också av stöldgods är svår att förankra i det allmänna rättsmed- vetandet, trots att denna princip är etablerad i svensk rätt. Enligt regeringens mening väger också remisskritiken i denna del tungt. Det går inte att komma ifrån att lagen i detta hänseende förmedlar ett budskap som från kriminalpolitiska utgångspunkter är olyckligt. I ett läge där rättsordningen måste ge hög prioritet åt brottsförebyggande åtgärder och brottsbekämpning bör dessa omständigheter tillmätas stor vikt. Av betydelse i sammanhanget är också att den svenska rättens inställning är ovanlig i ett internationellt perspektiv. I alla de andra nordiska länderna är rättsläget mer förmånligt för den ursprunglige ägaren och i och är godtrosförvärv över huvud taget inte möjligt beträffande stöldgods. I , , och är vindikationsprincipen huvudprincip, varvid undantagen är mycket begränsade i och . I och särbehandlas viss ordinär handel och det är möjligt att i sådana sammanhang göra godtrosförvärv även av stöldgods. Även där synes dock exstinktions- möjligheterna vara betydligt mindre än i . Av utredningens genomgång att döma ger jämförelser med de flesta andra länder likartade resultat. I en alltmer internationell miljö finns det anledning att fästa större vikt än tidigare vid önskemålet att våra regler bygger på rättsgrundsatser som inte avviker för mycket från jämförbara länders. Vindikationsprincipen innebär, som tidigare framgått, en oinskränkt rätt för den ursprunglige ägaren att få tillbaka sin egendom. En regel som bygger på denna princip är enkel och lättbegriplig och har därför inte minst pedagogiska förtjänster. Av särskild betydelse är också att de civilrättsliga regler som har till syfte att lösa tvister om stöldgods har stor betydelse för vilken uppfattning allmänheten har om det stöd som samhället ger en målsägande. Allmänhetens uppfattning i denna fråga hänger samman med uppfattningen om samhällets förmåga att bekämpa brottslighet och att ställa till rätta verkningarna av den. En klar och enkel regel som säger att den som blivit bestulen på sin egendom alltid har rätt att få tillbaka den ger en tydlig signal att handel med stöldgods inte tolereras och att man aldrig kan räkna med att få behålla det man köpt, om det visar sig att det är stulet. Det är rimligt att anta att vindikationsprincipens entydiga budskap skulle få effekt på möjligheterna att avyttra stöldgods. Detta bör i sin tur ha betydelse för bekämpandet av framför allt bil-, villa- och lägenhets- inbrott. Mot vindikationsprincipen kan i och för sig anföras en rad argument (se betänkandet, kap. 19). Det viktigaste är att den har nackdelar när det gäller omsättningen av varor och att den ibland ger effekter som kan te sig betänkliga från konsumentsynpunkt. Sådana effekter synes emellertid kunna neutraliseras genom lämpliga ersättningsregler e.d. Utredningens slutsats är att det även fortsättningsvis bör vara möjligt att göra godtrosförvärv av lösöre trots att överlåtaren saknar rätt att förfoga över egendomen. Och utredningen anser att detta bör gälla även för stöldgods. Mot den angivna bakgrunden är regeringen emellertid inte beredd att dra samma slutsats. I stället anser regeringen att inriktningen nu bör vara att vindikationsprincipen skall gälla i fråga om stöldgods och egendom som bör jämställas med stöldgods. Emellertid är det beredningsunderlag som finns i lagstiftningsärendet inte tillräckligt för att det nu skall kunna genomföras en sådan ändring. Denna är av stor principiell och praktisk betydelse och detaljerna i en ny reglering måste övervägas noga. Bl.a. krävs en noggrann analys av hur gränsdragningen skall göras när det gäller vilka brottsliga förfaranden som skall göra godtrosförvärv omöjligt. Vidare måste det analyseras om andra slag av lös egendom skall regleras på samma sätt som lösöre. Det behövs således ett genomarbetat utredningsförslag som kan kritiskt granskas av en bred samling remissinstanser. Regeringen kommer därför att tillsätta en utredning med uppdrag att ta fram ett lagförslag som bygger på att vindikationsprincipen skall gälla vid åtminstone stöld av lösöre. Det är emellertid angeläget att redan nu få till stånd de förändringar som är möjliga för att försvåra handeln med stöldgods och för att åstadkomma en bättre avvägning mellan berörda intressen. Utrednings- förslaget och promemorieförslaget leder enligt regeringens mening till sådana klara förbättringar att de bör tas tillvara i avvaktan på resultatet av den nya utredningens arbete. Det bör i sammanhanget beaktas att ett så pass betydelsefullt lagförändringsarbete som en partiell övergång till vindikationsprincipen innebär erfarenhetsmässigt kan komma att ta i anspråk. 5 Skärpt aktsamhetskrav vid godtrosförvärv förslag: Kravet för att god tro skall anses föreligga skärps. Om en förvärvare borde ha misstänkt att överlåtaren saknade behörighet att förfoga över egendomen, skall han inte anses ha varit i god tro. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 159). Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig, däribland Riksåklagaren och , tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. ombudsmän () och Hovrätten för har invändningar mot förslaget. JO är tveksam till om förslaget innebär någon ändring i sak och om det föreslagna uttryckssättet är mer klargörande än det nuvarande. Hovrätten för ifrågasätter om en ändring är sakligt befogad. Hovrätten anser vidare att det valda uttryckssättet är mindre väl valt eftersom det leder tanken till brottmål. Bakgrund: En första förutsättning för att någon skall anses vara i god tro enligt godtrosförvärvslagen är att han eller hon inte känner till att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Detta är emellertid inte tillräckligt. Även om en förvärvare faktiskt inte kände till att överlåtaren saknade en sådan rätt, kan förhållandena ibland vara sådana att han ändå inte skall anses vara i god tro. Det krävs nämligen också av förvärvaren att han iakttar en rimlig grad av aktsamhet när det gäller överlåtarens rätt att förfoga över egendomen (se prop. 1985/86:123 s. 20 f.). Bedömningen av om förvärvaren har varit tillräckligt aktsam skall, som framgår av bakgrundsbeskrivningen i föregående avsnitt, i princip göras i två led. I det första ledet utreds vilka omständigheter som förelåg vid förvärvet. Här ligger bevisbördan på förvärvaren som har att göra sannolikt att omständigheterna var sådana att han inte borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen (prop. 1985/86:123 s. 21). I det andra ledet skall man med utgångspunkt från de omständigheter som förvärvaren gjort sannolika göra en bedömning av om denne borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. Vid bedömningen skall egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt vägas in (se 3 §). Det skall alltså göras en samlad bedömning. Denna är rent rättslig, varför man inte kan tala om bevisbörda i denna del. Leder bedömningen till att man inte kan kräva av förvärvaren att denne borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen, skall förvärvaren anses ha varit i god tro. När det gäller faktorer som har med egendomens beskaffenhet att göra, krävs en särskilt hög grad av aktsamhet vid förvärv av egendom som erfarenhetsmässigt har visat sig känslig, t.ex. sådan egendom som ofta säljs på kredit med äganderättsförbehåll. Vidare krävs ett större mått av aktsamhet än annars vid förvärv av särskilt värdefull egendom. Vid förvärv av t.ex. smycken, konst- och prydnadsföremål, pälsverk, antikviteter och olika slag av samlingar kan det finnas särskild anledning att beakta möjligheten att det kan röra sig om egendom som har åtkommits på ett obehörigt sätt (se prop. 1985/86:123 s. 21). När det gäller förhållandena under vilka egendomen bjöds ut har tiden och platsen för överlåtelsen särskild betydelse. Vid försäljning som sker "på gatan", krävs det normalt att förvärvaren är extra noggrann i sin kontroll av om överlåtaren har rätt att förfoga över egendomen. Av denna anledning kan den som har köpt en sak på gatan, till skillnad från den som har gjort sitt inköp i en etablerad butik, mera sällan med framgång hävda att han varit i god tro. Även varans pris kan ha betydelse för bedömningen av den goda tron. Är priset osedvanligt lågt har köparen all anledning att vara försiktig (jfr prop. 1985/86:123 s. 22). Slutligen skall hänsyn även tas till omständigheterna i övrigt. På detta sätt markeras att de ovan angivna vägledande omständigheterna endast är avsedda att vara exemplifierande. Vid bedömningen av en förvärvares goda tro skall enligt förarbetena en helhetsbedömning ske av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Omfattningen av en eventuell undersökningsplikt får därvid bedömas från fall till fall. Avviker situationen från vad som kan anses vara normalt, fordras särskild försiktighet. När det gäller frågan om vilka krav på insikt och aktsamhet som kan ställas på en förvärvare får hänsyn tas till dennes person och ställning. Ofta torde man kunna ställa strängare krav på en yrkesman inom den aktuella branschen än på en privatperson (se prop. 1985/85:123 s. 22). Skälen för regeringens förslag: En förvärvare anses vara i god tro om han inte borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. Denna utformning av lagtexten kan ge intryck av att en förutsättning för att förvärvaren inte skall anses vara i god tro är att det har varit möjligt för honom att ta reda på att överlåtaren inte var behörig. Som utredningen anför bör någon sådan förutsättning inte gälla. En förvärvare bör inte heller anses vara i god tro i sådana fall då det visserligen inte fanns någon reell möjlighet för förvärvaren att ta reda på hur det förhöll sig med överlåtarens behörighet, men omständigheterna gav anledning till misstanke att allt inte stod rätt till.