prop · GL0397 · 1998-01-01 00:00:00 — Personuppgiftslagen hindrar inte heller att en myndighet bevarar uppgiften för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål Regeringen delar utredningens bedömning att det är lämpligt att i gallringshänseende skilja mellan uppgifter som behandlas i en förundersökning och andra personuppgifter som behandlas av polisen. Uppgifter i förundersökningar som dokumenteras på papper arkiveras enligt arkivlagens (1990:782) bestämmelser om inte akten enligt särskilda föreskrifter får gallras. Frågan om gallring bör i regel inte vara beroende på vilka tekniska hjälpmedel polisen väljer för sitt arbete. Uppgifter som behandlas automatiserat under en förundersökning bör därför behandlas på samma sätt som motsvarande uppgifter som behandlas manuellt. Även de uppgifter som behandlas automatiserat bör därför behandlas enligt arkivlagens bestämmelser. När det gäller annan behandling av uppgifter, dvs. uppgifter som samlas in och lagras för framtida bruk, bör uppgifterna däremot, som utredningen föreslagit, normalt gallras när de inte längre behövs för sitt egentliga ändamål. Regeringen bör dock få föreskriva att uppgifterna i stället skall bevaras om t.ex. forskningens intresse för vissa uppgifter kan anses väga tyngre än integritetsskyddsintresset. Utredningen har föreslagit att uppgifter som ingår i en automatiserad behandling i en särskild undersökning i kriminalunderrättelseverksamhet skall behandlas på samma sätt som uppgifter som behandlas i en automatiserad förundersökning. Datainspektionen har kritiserat detta och förordat att en gallringsbestämmelse införs för dessa uppgifter. Regeringen instämmer i Datainspektionens uppfattning att uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet är särskilt integritetskänsliga. En automatiserad behandling av sådana uppgifter blir därför extra känslig från integritetssynpunkt. Sådana uppgifter bör därför gallras. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 11.7.3. För de register som regleras i detta lagstiftningsärende föreslår vi särskilda gallringsregler. 10.9 Register 10.9.1 Fingeravtrycks- och signalementsregister Regeringens förslag: Fingeravtrycks- och signalementsregister som förs för att underlätta identifiering av personer i samband med brott skall endast få innehålla uppgifter om misstänkta och dömda personer. Registren skall gallras. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att uppgifterna med hänsyn till registrens ändamål bör gallras tidigast när den registrerade personen fyllt . i och i är också kritiska till att gallring skall ske. Skälen för regeringens förslag: Enligt 28 kap. 14 § samt förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. skall fingeravtryck och fotografi alltid tas av den som häktats misstänkt för brott. I vissa uppräknade fall skall fingeravtryck och fotografi också tas av den som är anhållen. Fingeravtrycket och fotografiet skall enligt 7 § i förordningen skyndsamt sändas till tillsammans med en beskrivning av personen. för ett fingeravtrycksregister och ett signalements- och känneteckensregister med tillstånd från Datainspek- tionen. Dessa register bygger på uppgifter som sänds till enligt förordningen om fingeravtryck m.m. I fingeravtrycksregistret finns också uppgifter om fingeravtryck som tas enligt 19 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. De personer som får registreras i fingeravtrycks- och signalements- registret är de som är misstänkta för brott och som har fått lämna fingeravtryck med stöd av 28 kap. 14 § . Personuppgiftslagen innebär att polisen får möjlighet till automatiserad behandling av uppgifter om fingeravtryck, signalement och kännetecken. Ur integritetssynpunkt finns det dock skäl att begränsa att sådana uppgifter behandlas för att underlätta identifiering av personer i samband med brott. Polisdatalagen bör därför innehålla bestämmelser som anger under vilka förutsättningar uppgifter om fingeravtryck, signalement och särskilda kännetecken får behandlas i syfte att underlätta identifiering av personer i samband med brott. Sådana uppgifter bör naturligtvis, när det är nödvändigt, få behandlas i automatiserade förundesökningar och särskilda undersökningar. För övrigt bör endast få behandla uppgifter för detta ändamål. Polisdatalagen bör därför innehålla bestämmelser som reglerar de register för med Datainspektionens tillstånd. Ett sådant register bör, som utredningen föreslagit, även få användas för identifiering av okända personer i andra fall. Utredningen har ansett att kopplingen till reglerna om fingeravtryck är onödig och att ett signalement av en misstänkt person bör få antecknas i registret även om något fingeravtryck på personen inte tagits när signalementet upprättades. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot detta. Regeringen delar utredningens bedömning. Ett fingeravtrycks- eller signalementsregister som förs för att underlätta identifiering av personer i samband med brott bör således få innehålla uppgift om den som är misstänkt eller dömd för brott eller som har fått lämna fingeravtryck med stöd av 19 § lagen om särskild utlännings- kontroll. I ett sådant register bör endast uppgift om fingeravtryck, signalement och särskilda kännetecken samt ärendenummer och den registrerades identitet få antecknas. Ett fingeravtrycks- eller signalementsregister kommer således i huvudsak att innehålla uppgifter om den som är misstänkt eller dömd för brott. Det är därför naturligt att införa gallringsregler som motsvarar vad som gäller för misstänkta och dömda personer. Utgångspunkten bör därför vara att uppgifter om en person skall gallras när förunder- sökningen läggs ned utan att åtal väcks eller om åtal läggs ned eller den misstänkte friges. I avsnitt 10.3 föreslås emellertid att uppgifter om att en person är misstänkt för brott skall få behandlas automatiserat i vissa fall även om åtal inte väcks. Under samma förutsättningar bör uppgifter om en misstänkt person få sparas i ett fingeravtrycks- eller signalementsregister. Om en misstänkt person döms bör uppgifterna i ett fingeravtrycks- eller signalementsregister bevaras så länge personen är registrerad i det allmänna belastningsregistret. Vad bl.a. Rikspolis- styrelsen anfört om att det finns ett behov av att bevara uppgifterna föranleder inte regeringen till någon annan bedömning. Hänsynen till den enskildes integritet väger, enligt regeringens bedömning, tyngre. Om det inte längre finns anledning att bevara uppgifterna i ett misstanke- eller belastningsregister bör uppgifterna inte heller få finnas kvar i ett fingeravtrycks- eller signalementsregister eftersom dessa register huvudsakligen innehåller uppgifter om misstänkta eller dömda personer. 10.9.2 Register för övervakning av personer Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om register som förs för övervakning av personer bör inte införas. Utredningens förslag: Register som förs för att underlätta övervakningen av personer skall endast få innehålla uppgifter om allvarligt kriminellt belastade personer eller personer som kan antas vara farliga för annans säkerhet. Registren skall gallras. De s.k. O-fallen bör inte registreras. Remissinstanserna: ombudsmän avstyrker förslaget och framhåller att utredningen inte redogjort närmare för sin bedömning att det finns ett behov av att - utöver vad som följer av bestämmelserna om registrering av underrättelseuppgifter - registrera övervakning av vissa personer. Justitiekanslern anser att kriterierna för registrering är allt för vaga för att ge vägledning i fråga om vilka personer som bör omfattas av registreringen. uppger att det finns ett behov av att kunna registrera de s.k. O-fallen även i fortsättningen. Skälen för regeringens bedömning De s.k. O-fallen Enligt 5 § andra stycket polisregisterkungörelsen får i polisregister tas in uppgift om intagning i eller utskrift från sjukvårdsinrättning av den som under allvarlig psykisk störning har begått brott mot annans personliga säkerhet eller psykiska eller fysiska hälsa, för vilket åtal inte väckts, om intagningen skett med stöd av lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade eller lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Denna bestämmelse har sin bakgrund i den gällande lagstiftningen om sluten psykiatrisk vård. Vid tillämpningen av denna lagstiftning klassificerades patienterna i fyra grupper. Av dessa grupper avsåg O-fallen sådana patienter som under inflytande av psykisk sjukdom begått brott mot någon annans personliga säkerhet, för vilket åtal inte väckts. kom nya lagar på den psykiatriska vårdens område. Enligt den nu gällande lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård saknas grund för en sådan klassificering. I förarbetena till lagstiftningen underströks att förslaget inte syftade till att bevara en äldre tids tradition att förse vissa patienter med någon farlighetsbeteckning som för en obestämd tid ledde till en särbehandling av dem som säkerhetsrisker (prop. 1990/91:58 s. 98). Regeringen delar därför utredningens bedömning att någon bestämmelser motsvarande 5 § andra stycket polisregisterkungörelsen inte bör införas. I sammanhanget bör dock påpekas att registrering av de s.k. O-fallen i vissa fall ändå kan komma att ske. I avsnitt 8.2.2 föreslår regeringen nämligen, till skillnad från utredningen, att åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § 4 även i fortsättningen skall få ske. Övervakning av farliga personer Enligt gällande rätt får någon registrering av personer som inte är misstänkta för ett visst brott inte förekomma. Utredningen anser att det kan finnas skäl för att registrera uppgifter om allvarligt kriminellt belastade personer som kan antas vara farliga för annans säkerhet för att därigenom på ett effektivt sätt kunna förebygga och förhindra brott. Uppgifter om personer som är dömda för brott kommer att finnas registrerade i belastningsregistret till dess förflutit från frigivningen. I detta lagstiftningsärende lägger regeringen också fram ett förslag till registrering av uppgifter redan innan det finns anledning att anta att ett visst brott begåtts. Regeringen kan därför instämma i ombudsmäns bedömning att det är svårt att se att det finns ett behov av ett särskilt register för att övervaka personer som tidigare är dömda för brott. Det bör i sammanhanget också påpekas att polisen har tillgång till de uppgifter om permission, frigivning etc. som antecknas i kriminalvårdens register. Regeringen kan inte se att det med hänsyn till samhällsskyddet finns större anledning att inrätta ett särskilt register för övervakning av vissa allvarligt kriminellt belastade personer än att registrera de s.k. O-fallen. Det är dessutom svårt att fastställa vilka kriterier som skall gälla för att en person skall anses vara så allvarligt kriminellt belastad eller så farlig för annans säkerhet att det är motiverat att registrera honom eller henne. Utredningen har inte heller lagt fram något underlag för denna bedömning. Beträffande så farliga personer som diskuteras torde också kriterierna för att registrera dem i kriminalunderrättelseregister vara uppfyllda. Något register av det slag utredningen föreslår bör därför inte införas. 10.9.3 Andra register Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om inrättandet av andra register än de som uttryckligen regleras i den nu föreslagna lagen bör inte införas. Utredningens förslag: Innan ett register inrättas skall registrets ändamål och innehåll bestämmas samt tiden för gallring av uppgifterna i registret fastställas. Registret skall ges en benämning. Remissinstanserna: Flera remissinstanser pekar på svårigheten att bedöma när automatiserad behandling av uppgifter innebär att ett nytt register inrättas. Datainspektionen framhåller att det inte kan godtas att register får upprättas vid sidan av de särskilda bestämmelserna om register i samband med vilken slags annan undersökning eller utredning som helst. Skälen för regeringens bedömning: Med stöd av personuppgiftslagen blir det möjligt för polisen att behandla uppgifter automatiserat. Av personuppgiftslagen framgår att uppgifter endast får samlas in för uttryckligt angivna ändamål och sedan inte behandlas för något annat ändamål samt att uppgifterna inte får bevaras längre än nödvändigt (9 §). Dessa bestämmelser motsvarar i allt väsentligt den av utredningen föreslagna bestämmelsen. Med hänsyn till det och till att det, som flera remissinstanser påpekat, kan vara svårt att avgöra när ett nytt register inrättas anser regeringen inte att det finns något behov av särskilda bestämmelser om inrättandet av register. Polisen kommer således att med stöd av personuppgiftslagen ha möjlighet att inrätta register för uttryckligt angivna ändamål. I avsnitt 10.8 har vi vidare föreslagit att uppgifter som behandlas i regel skall gallras när de inte längre behövs. Att härutöver införa bestämmelser om inrättandet av register kan inte anses nödvändigt. I sammanhanget bör också framhållas att införandet av personuppgiftslagen inte innebär någon avvikelse från målsättningen att myndighetsregister med ett stort antal registrerade och ett särskilt känsligt innehåll skall regleras i lag (jfr prop 1997/98:44 s. 41). 10.10 Utlämnande av uppgifter Regeringens förslag: Bestämmelser om när uppgifter får lämnas ut behövs endast för att framställa rättsstatistik samt för att lämna ut uppgifter till utlandet. Utredningens förslag: Utredningen föreslår dessutom att det behövs en särskild bestämmelse om utlämnande av uppgifter till länstyrelse för prövning av personal som avses i lagen om bevakningsföretag. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I de flesta fall är sekretesslagens bestämmelser tillräckliga för att uppgifter skall kunna lämnas ut till de myndigheter som kan behöva dem. Uppgifter som behandlas av polisen och inte ingår i belastnings- eller misstankeregistret behövs i regel inte hos någon annan myndighet än polis- och åklagarmyndighet. Några särskilda regler om att lämna ut uppgifter mellan polis och åklagare eller mellan olika polismyndigheter är inte nödvändiga. Bestämmelserna i 14 kap. sekretesslagen är tillräckliga. Däremot behövs bestämmelser om att uppgifter skall lämnas ut till den myndighet som ansvarar för rättsstatistiken och till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation om detta följer av en internationell överenskommelse som efter godkännande har tillträtt. Utredningen har vidare föreslagit en bestämmelse om utlämnande av uppgifter till länsstyrelse för prövning av personal, föreståndare och styrelseledamoter hos ett auktoriserat bevakningsföretag. Enligt 10 § förordningen (1989:149) om bevakningsföretag m.m. skall begära registerkontroll i väktarärenden. Bestämmelserna i säkerhets- skyddslagen (1996:627) blir därvid tillämpliga. Någon särskild bestämmelse om utlämnande av uppgifter ur behövs därför inte. 11 Kriminalunderrättelseregister m.m. 11.1 Kriminalunderrättelseverksamhet Till polisens uppgifter hör att bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. En annan viktig uppgift för polisen är att förebygga störningar av den allmänna ordningen och säkerheten. Polisens verksamhet för att förebygga, upptäcka och beivra brott kan bedrivas inom ramen för en förundersökning enligt regler, men kan också utgöra verksamhet som faller utanför en förundersökning. Den verksamhet som förekommer hos polisen innan förundersökningen inleds brukar benämnas kriminalunderrättelse- verksamhet eller förspaning. Den innebär i korthet att polisen samlar in och bearbetar uppgifter om personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet utan att det finns misstanke om något konkret brott. Kriminalunderrättelseverksamheten bedrivs med stöd av de allmänna bestämmelserna i 2 § polislagen (1984:387). Några närmare bestämmelser om denna verksamhet finns inte. Kriminalunderättelseverksamhet har i många sammanhang framhållits som en av de effektivare metoderna för att bekämpa internationell eller annan kvalificerad brottslighet. Underrättelseverksamheten fyller inte bara en viktig funktion för den nationella brottsbekämpningen utan är viktig även i internationella sammanhang. 11.2 Behovet av lagstiftning Polisen har tillgång till modern informationsteknik. Många polismyndigheter för med Datainspektionens tillstånd förundersöknings- register som hjälpmedel för att lagra, systematisera och återvinna uppgifter i förundersökningar med komplicerat och omfattande utredningsmaterial. När det gäller hanteringen av personuppgifter av underrättelsekaraktär är polisen däremot hänvisad till register. Det är bara Säkerhetspolisen och finanspolis som getts rätt att utnyttja datorstöd i underrättelsearbetet. ansökte hos Datainspektionen om tillstånd att föra ett förspaningsregister med stöd av ADB. Registret skulle enligt ansökningen användas för spanings- och utredningsinsatser rörande grov och svårupptäckt brottslighet. Datainspektionen avslog ansökningen. överklagade beslutet till regeringen som meddelade beslut . Regeringen avslog överklagandet. Enligt beslutet gällde frågan om polisunderrättelseregister den svåra avvägningen mellan intresset av skyddet för den enskildas integritet och vikten av en effektiv brottsbekämpning. Den dåvarande regeringen ansåg att den avvägningen borde göras i samband med översynen av polisregisterlagstiftningen. Det är nu dags att göra de avvägningar som behövs. 11.3 Tullens rätt att föra register för underrättelseverksamhet Tullen har rätt att föra datoriserade register för underrättelseverksamhet avseende allvarlig brottslighet (prop. 1997/98:11, bet. 1997/98:SkU08, rskr. 1997/98:74 samt lagen [1997:1058] om register i brottsbekämpande verksamhet). I den proposition som låg till grund för lagstiftningen uttalade regeringen att det informationsflöde som tullens underrättelseverksamhet hanterar är så omfattande att det är en närmast hopplös uppgift att på väg behandla informationsflödet på ett effektivt sätt så att nödvändiga analyser och prioriteringar kan göras. Regeringen anförde att användningen av datorteknik i denna verksamhet ger sådana effektivitetsvinster att datoriserade register innehållande personuppgifter bör tillåtas. Regeringen framhöll vidare att en effektivare underrättelseverksamhet även är en viktig kompensatorisk åtgärd med hänsyn till medlemskap i och de effekter det fått för gränskontrollen ( a. prop. s.38 f.) 11.4 Polisen får möjlighet till automatiserad behandling av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet Regeringens förslag: Polisen får möjlighet att under vissa förutsättningar i kriminalunderrättelseverksamhet 1. utföra automatiserad behandling av personuppgifter i särskilda undersökningar, 2. föra datoriserade kriminalunderrättelseregister. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva till förslaget. Skälen för regeringens förslag: Kriminalunderrättelseverksamhet bedrivs på alla nivåer inom polisväsendet, inte minst i det vardagliga polisarbetet ute på fältet. Genom egna iakttagelser, tips eller upplysningar samlar polisen fortlöpande in sådan information som ger anledning att misstänka att brottslig verksamhet förekommer. Det internationella samarbetet på brottsbekämpningens område leder också till att polisen får information av sådant slag. Underrättelseverksamhet innebär att polisen samlar in och bearbetar uppgifter som tyder på brottslig verksamhet utan att det finns någon misstanke om ett konkret brott. Uppgifterna bevaras och bearbetas för att i ett senare skede kunna komma till nytta i polisens brottsbekämpande verksamhet. Kriminal- underrättelseverksamhet har i många sammanhang framhållits som en av de effektivare metoderna när det gäller bekämpning av internationell eller annan kvalificerad brottslighet. Den allt mer välorganiserade och gränsöverskridande brottsligheten gör det angeläget att polisen har tillgång till effektiva hjälpmedel för att brott skall kunna upptäckas och förhindras. En utbyggd underrättelse- verksamhet och användning av modern informationsteknik är därför grundläggande för att verksamheten skall fungera. Inte minst i det internationella samarbetet med brottsbekämpning tillmäts utvecklingen av informationsteknik stor betydelse. I EU-arbetet hyser man stora förhoppningar om att ett informationsutbyte och samarbete med hjälp av informationsteknik skall kunna bidra till att myndigheterna effektivare kan ingripa mot den allvarliga och internationella brottsligheten. Av avsnitt 5.4 har framgått att såväl Europolkonventionen som bygger på att nödvändiga och relevanta uppgifter kan utväxlas mellan medlemsstaterna med hjälp av modern informations- teknik. Om polisen får rätt att använda tillgänglig informationsteknik, skulle underrättelsearbetet kunna effektiviseras avsevärt. Vi föreslår därför att polisen, på motsvarande sätt som tullen numera får, skall få rätt att dels behandla personuppgifter automatiserat i särskilda undersökningar, dels löpande föra kriminalunderrättelseregister. Vid utformandet av de regler som skall gälla för automatiserad behandling av personuppgifter måste integritetsfrågorna ställas i förgrunden. En utgångspunkt är härvid bestämmelserna i 2 kap. 3 § andra stycket regeringsformen att en person i den utsträckning som föreskrivs i lag skall skyddas mot att den personliga integriteten kränks genom att uppgifter om honom eller henne registreras med hjälp av automatiserad databehandling. Generella bestämmelser om tillåten behandling av personuppgifter finns i datalagen (1973:289). I avsnitt 5.2 har vi redogjort för vår proposition med förslag till personuppgiftslag som skall ersätta datalagen. Personuppgiftslagens bestämmelser innebär i och för sig att det så länge de allmänna bestämmelserna för behandling av uppgifter är uppfyllda skulle vara möjligt för polisen att behandla personuppgifter av underrättelsekaraktär automatiserat, såväl i särskilda undersökningar, som i datoriserade underrättelseregister. Detta innebär emellertid ofrånkomligen ett ökat intrång i den personliga integriteten i förhållande till vad som gäller . Behovet av datorstöd i polisens underrättelseverksamhet måste därför noga vägas mot integritets- skyddsintresset. Det är därför regeringens uppfattning att det behövs särskilda bestämmelser om automatiserad behandling av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet. För att minska risken för kränkningar av den personliga integriteten som en automatiserad behandling av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet kan innebära bör det krävas att underrättelseverksamheten bedrivs på en viss nivå. Användningen av datorstöd i underrättelseverksamhet bör vidare förbehållas den allvarliga brottsligheten. Regeringen anser att det är av stor vikt att bestämmelserna utformas på ett sådant sätt att de kan accepteras av allmänheten som ett nödvändigt redskap i kampen mot den allvarligare brottsligheten. I det följande behandlas först vissa förutsättningar för automatiserad behandling av uppgifter som enligt förslaget skall gälla för såväl särskilda undersökningar som kriminalunderrättelseregister. Det gäller definitionen av underrättelseverksamhet (avsnitt 11.5) och kravet på allvarlig brottslighet (avsnitt 11.6). Därefter följer en närmare redogörelse för förslagen till automatiserad behandling av uppgifter i särskilda undersökningar (avsnitt 11.7) och kriminalunderrättelseregister (avsnitt 11.8). Kapitlet avslutas med en redogörelse för behovet av insyn och kontroll (avsnitt 11.9). 11.5 Underrättelseverksamhet definieras Regeringens förslag: Med underrättelsverksamhet skall avses sådan polisverksamhet som består i att samla in och bearbeta information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. . Med kriminalunderrättelseverksamhet skall avses annan underrättelseverksamhet än den som bedrivs av Säkerhetspolisen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.