prop · GL03122 · 1998-01-01 00:00:00 — uppvisar dock tendenser till en vändning. Den svenska exporten har ökat, vilket till stor del beror på att sanktionerna mot hävts. De svenska dotterbolagen återfinns framför allt i östra och södra , och då i synnerhet i . verksamhet i är begränsad till kontinentens södra del. För flera, framför allt större svenska företag är den afrikanska marknaden av betydelse. Övriga svenska dotterbolag återfinns främst i östra och södra . ABB och återfinns i stora delar av . Det kan nämnas att beslutat investera i en sammansättningsfabrik i , främst för leveranser till den sydafrikanska marknaden. har , tack vare sin positiva politiska och ekonomiska utveckling, förmått locka svenska investerare, däribland . möjlighet att garantera affärer i synes växa som en följd av att strukturanpassningsprogrammen nu börjar ge utdelning. Det är viktigt att länder med en svår eller bräcklig skuldsituation inte frestas att ta upp stora kommersiella lån som motverkar ansträngningarna att komma ur skuldfällan. Således avtecknar sig en outnyttjad potential för ökat ekonomiskt utbyte. Denna har redan upptäckts av näringslivet i en rad andra länder den amerikanska satsningen på en nystart av de ekonomiska och kommersiella förbindelserna med är ett exempel medan svenska företag, särskilt de små och medelstora, generellt varit försiktiga i sin hållning. En förutsättning för ett ökat utbyte genom handel och investeringar är att näringslivet utvecklas i de afrikanska länderna. Sida har på regeringens uppdrag 1997 gjort dels en översyn av näringslivssamarbetet, dels en utredning om den finansiella sektorn. Näringslivsstödet skall breddas och mer inriktas på att bidra till uppbyggnad av det institutionella ramverket liksom infrastruktur och offentlig affärsverksamhet. Inom den finansiella sektorn föreslås att prioritet ges åt att bidra till en bättre infrastruktur och utveckling av finansiella marknader och institutioner, som är av avgörande betydelse för näringslivets finansiering och utveckling. Ett viktigt instrument för att främja näringslivsutveckling och svenska investeringar i är . Huvuduppgiften är att medverka till överföring av svenskt näringslivskunnande till och länder i och att främja en industriell och ekonomisk utveckling i dessa länder. Syftet är att tillhandahålla riskkapital, främst i s.k. joint mellan lokala och svenska företag, och kunnande för långsiktiga satsningar. Verksamheten skall bedrivas på kommersiell basis, vilket innebär att projekturvalet sker på affärsmässiga grunder och att investeringarna skall täcka egna kostnader. har medverkat i projekt i , , , , , och i samarbete med svenska företag som ABB, , , SAS och , för att nämna några. medverkar också till finansiering av främst små och medelstora företag genom insatser i riskkapitalfonder i flera . planerar särskilda satsningar dels för att stärka insatserna i , dels för att finna former för att främja svenska små och medelstora företags internationalisering. Afrikasatsningen innefattar bl.a.att ha en person placerad på en strategisk plats i söder om . Ett ytterligare instrument för ekonomiskt samarbete med är StartSyd som syftar till att stimulera svenska små- och medelstora företag att investera i produktiv verksamhet i bl.a. de där Sida bedriver att aktivt näringslivssamarbete. 7 i det internationella samfundet 7.1 och De nordiska länderna har sammantaget ett betydande bistånd till . Det är lika stort som eller större än , och bistånd. Bara EU, , och är klart större givare. Handelsutbytet mellan och ligger dock ej på motsvarande nivå. I har, förutom , även och länge fört en aktiv Afrikapolitik och upprätthållit ett bistånd kring av BNP. har å sin sida ökat sitt bistånd till . Den nordiska profilen är i det afrikanska sammanhanget distinkt och väl sammanhållen. I flera länder i östra och södra är det nordiska samarbetet en viktig del av det svenska agerandet. I exempelvis har de nordiska länderna gått samman om en gemensam policy, som haft ett avgörande inflytande på samtliga givares relationer till . Det nordiska samarbetet tar sällan formen av gemensamma projekt. Däremot finns en långt gången samordning och inte sällan kan administrativa besparingar göras. Inom FN och de multilaterala bankerna förekommer ett systematiskt och intensivt samagerande. Den nordiska dimensionen kommer fortsatt att vara en viktig del av Afrikapolitik. Ett exempel på nordiskt utvecklingssamarbete är () som beviljar krediter för projekt som främjar ekonomisk och social utveckling i . Kreditgivningen sker i samfinansiering med bl.a. Världsbanksgruppen, de regionala utvecklingsbankerna, Nordiska Investeringsbanken samt de bilaterala utvecklingsorganisationerna. NDF:s målsättning är att av fondens aktiviteter skall riktas mot , i synnerhet de allra fattigaste länderna, vilket avspeglar de nordiska ländernas prioritering av som huvudmottagare av nordiskt bistånd. NORSAD (Nordic/Southern African Development) är ett annat exempel på nordiskt samarbete, i detta fall mellan , , och och medlemsstaterna i SADC. NORSAD:s målsättning är att bidra till ekonomisk och industriell utveckling, bl.a. genom bildande av samriskföretag mellan företag i de båda regionerna. Ett annat syfte är överföring av kunskap och teknologi. 7.2 och Europeiska unionen EU-medlemskapet ger en ny dimension i våra relationer med . För många av EU:s medlemsstater utgör Afrikapolitiken en utomordentligt viktig aspekt. Kolonialismen och även den post- koloniala perioden är passerade, men banden med de forna kolonierna är fortfarande starka. De är också betydligt bredare än med . Det följer av starka emotionella band, stor utvandring, delvis gemensam historia och starka kontakter inom kultur- och utbildningsområdet. För som ny EU-medlem är det av mycket stor vikt att orientera sig i denna miljö. bär vi med oss en egen unik Afrikaerfarenhet, som ytterligare bör stärka unionens Afrikaprofil. För gäller det att utnyttja EU:s möjligheter, bl.a. som aktör i den gemensamma handelspolitiken, utrikes- och säkerhetspolitiken samt inom ramen för unionens utvecklingssamarbete. EU:s betydelse för kontinenten är stor. Av export går till . Tillsammans svarar EU:s medlemsstater för hälften av biståndet till kontinenten. Den gemensamma handelspolitiken innebär att EU:s medlemsländer har gemensamma yttre tullar och att alla handelsrelationer med tredje land hanteras gemensamt. Handelssamarbetet sker således inom den s.k. första pelaren. Handelspolitiken ger medlemsländerna en stor tyngd i handelsförhandlingar, som förändringar av den gemensamma politiken förutsätter ett stöd av majoriteten av dessa länder. EU-länderna är starka tillskyndare av det internationella handelssystemet i WTO, varför möjligheterna att vidta förändringar begränsas av de där gjorda åtagandena baserade på principen om mest gynnad nation . Genom unionsfördraget har medlemsländerna etablerat ett samarbete på det utrikes- och säkerhetspolitiska området (GUSP). Samarbetet sker inom den s.k. andra pelaren, som är mellanstatlig till sin karaktär och inom vilken beslut fattas med enhällighet. Inom ramen för GUSP behandlar EU aktuella frågor rörande politiska och säkerhetspolitiska förhållanden i . I medlemskretsen sker fortlöpande konsultationer om den politiska utvecklingen i , vilka utgör underlag för uttalanden av ministerrådet, uppvaktningar i berörda afrikanska huvudstäder och beslut om gemensamma ståndpunkter. kan vidare besluta om gemensamma åtgärder. Ett exempel på en sådan åtgärd är beslutet att utse ett särskilt sändebud för kriserna i Stora sjöregionen. Frågor om konfliktförebyggande och konfliktlösning står högt på agendan inom GUSP-arbetet. Andra områden av särskilt intresse i ett afrikanskt perspektiv är demokrati och mänskliga rättigheter. EU följer aktivt utvecklingen på dessa områden och begär regelbundet in rapporter från beskickningscheferna på plats som underlag för olika åtgärder. EU:s utvecklingssamarbete ingår i den s.k. första pelaren och faller därmed liksom handelspolitiken under Europeiska Gemenskapernas kompetens. Samarbetet finansieras dels över EG:s reguljära budget, dels genom särskilda bidrag från medlemsstaterna till den Europeiska utvecklingsfonden (). Trots en volymmässig ökning, har relativa andel av det gemensamma biståndet minskat från år . En av EU:s potentiella styrkor är att unionen i ett och samma sammanhang kan hantera frågor som handel, utrikes- och säkerhetspolitik, utveckling, migration m.m. Det finns därmed förutsättningar för unionen att gentemot ett enskilt land eller region föra en politik som är konsistent, dvs. vars olika delar samverkar på ett för landet och/eller regionen gynnsamt sätt. Det finns emellertid brister i samstämmigheten mellan unionens olika politikområden. verkar aktivt inom EU för att öka denna samstämmighet. EU:s samarbete med äger främst rum inom ramen för , som styr unionens relationer med de s.k. AVS- länderna (, och ). De tre första Lomékonventionerna löpte vardera, medan den nuvarande (IV) löper . Målen är att åstadkomma ekonomisk, kulturell och social utveckling i AVS-länderna. Utöver bistånd och tullpreferenser för AVS-länderna framför andra , omfattar en klausul för att kompensera en del av förlusten vid fallande råvarupriser. Samarbetet har knappast svarat mot de ursprungliga förväntningarna. Flera av de centrala målen har inte uppnåtts: AVS-ländernas råvaruberoende har inte minskat och andel av EU:s import har fallit från till . Även om huvudregeln för handeln är att AVS-länderna har fritt tillträde till EU-marknaden, är de flesta produkter som ingår i EU:s gemensamma jordbrukspolitik undantagna. För dessa varor tillämpas ett komplicerat regelverk med bl.a. omfattande tullkvoter. IV löper ut . Senast skall förhandlingar inledas om det framtida samarbetet, som på syftar till bl.a. frihandel. Medlemsstaterna har i stort ställt sig bakom fem riktlinjer inför förhandlingarna om ett nytt samarbetsavtal med AVS- länderna. För det första gäller det att ge en stark politisk dimension åt partnerskapet. Detta kräver bl.a. en effektivare och mer öppen dialog syftande till en gemensam politisk vision omfattande MR, demokrati, rättsstaten, gott styrelseskick, konfliktförebyggande och konfliktlösning. För det andra skall kampen mot fattigdomen ställas i centrum för det nya partnerskapet. Det gäller att angripa fattigdomen under beaktande av såväl de ekonomiska tillväxtfaktorerna som tillväxtens sociala och miljömässiga aspekter. Jämställdhet skall särskilt uppmärksammas. Förutom regeringar föreslås att partnerskapets aktörer skall omfatta det civila samhället (enskilda organisationer, fackföreningar m.fl.) och den privata sektorn. Samtliga aktörer skall få möjlighet att delta i planering och genomförande av samarbetet. För det tredje är syftet att främja AVS-ländernas integration i världshandeln genom en övergång från handelspreferenser till ett bredare ekonomiskt partnerskap. Detta skall bygga på samarbetsavtal på regional eller till en början subregional nivå, vilka kan utvecklas till frihandelsavtal. EU vill också utveckla ett nära samarbete på områden såsom investeringar samt utveckling av den privata och finansiella sektorn, som får allt större betydelse för de internationella ekonomiska och kommersiella flödena. För det fjärde vill EU förenkla och rationalisera instrumenten inom det ekonomiska och tekniska samarbetet. Ett mål är att möjliggöra en större differentiering mellan länder och att främja större effektivitet. Detta skall bl.a. uppnås genom en tydligare programmering av biståndet och utarbetande av landstrategier. För det femte skall AVS-länderna kvarstå som en sammanhållen grupp, som en regionalisering äger rum. har aktivt bidragit till debatten om de framtida relationerna mellan EU och AVS-länderna och flera svenska ståndpunkter återfinns i riktlinjerna för det framtida samarbetet. De svenska prioriteringarna i Lomésamarbetet angavs till partnerskap, Afrikafokus, fattigdomsbekämpning, effektivitet och förenlighet med WTO. En förutsättning för större effektivitet i utvecklingssamarbetet är att fokus förskjuts från och EU till och de afrikanska samarbetsländerna. Detta kräver att EU:s fältrepresentation i samarbetsländerna förstärks. Helt grundläggande är att landprogrammeringen skall utgå från samarbetslandets behov och prioriteringar. Den stora uppsättningen instrument måste också ses över. Genom preferenser, som EU erbjuder de afrikanska länderna inom ramen för , kan alla industrivaror och flertalet jordbruksvaror tas in tullfritt på den europeiska marknaden. Som en följd av utformningen av den gemensamma jordbrukspolitiken är emellertid Europamarknaden för vissa jordbruksvaror kraftigt skyddad, som EU subventionerar exporten av sitt eget jordbruksöverskott. Från svensk sida förespråkas att ett framtida avtal måste utformas i enlighet med . Vi strävar efter förenkling av för preferenser till och önskar att det separata systemet för preferenser till AVS-länderna avvecklas. verkar starkt pådrivande för att alla de minst utvecklade länderna skall erbjudas tullfrihet för samtliga varor. Det är även viktigt att de ursprungsregler som tillämpas för att bevilja preferensbehandling är generösa och enkla att tillämpa. Det är viktigt att utveckla den förtroendeskapande karaktär som Lomésamarbetet har. EU bör visa ett långsiktigt och brett engagemang för utvecklingen i . Ett genuint partnerskap måste bygga på ett politiskt åtagande såväl från AVS-länderna som från EU. Samarbetet bör utnyttjas bättre för politisk dialog. Dessutom bör partnerskapet mellan och utvidgas till att omfatta inte endast statliga aktörer utan också det civila samhället och den privata sektorn. 7.3 och har en lång historia av engagemang i . Under frigörelsen från kolonialmakterna tog många länder hjälp av FN för att sprida förståelse, skapa sympati och förankra sin kamp. Särskilt vad gäller kampen mot apartheid i södra spelade FN en central roll. utestängdes från organisationen och utsattes för FN-ledda sanktioner. De tydligaste spåren av FN:s arbete finns kanske ändå inom utvecklingsområdet. Organisationer som UNDP, (), Programme (WFP), Internationella jordbruksutvecklingsfonden (, ) och utför ett mycket viktigt arbete inom sina respektive ansvarsområden. vaccinationsprogram, informationsarbete och WFP:s livsmedelsförsörjning av flyktingar på kontinenten kan nämnas som exempel på FN-verksamheter som ger resultat. Inom konfliktförebyggande, fredsfrämjande, humanitär rätt, utvecklingsbistånd och mänskliga rättigheter står och deras situation ofta högt på agendan. av säkerhetsrådets arbete har avsett afrikanska frågor. Dessutom har ett flertal fredsfrämjande FN-insatser genomförts i söder om , medan FN:s fonder, program och centrala fackorgan beräknar att av deras verksamhet är riktade mot regionen. relation till FN är således mångfacetterad, och också mycket komplicerad. I takt med att andelen interna konflikter ökar, både globalt och i söder om , har pressen ökat på FN att förändras för att kunna möta de nya kriser och behov som uppstått. FN:s insatser i bl.a. och Stora sjöregionen har gett upphov till allvarlig kritik. Kritiken är dock ofta motstridig: FN anses antingen för drivande och uppmanas avhålla sig från inblandning i staters inre angelägenheter, eller så tycker man att organisationen har agerat för sent och för svagt på humanitära behov. Balansgången är mycket svår och ofta brister den politiska samstämmighet och vilja, som krävs från medlemsstaterna för att fatta svåra beslut. Resultatet har blivit att FN:s rykte i främst centrala försämrats och därmed organisationens möjligheter att agera i enlighet med sitt mandat. kan man, i ljuset av just de allvarliga politiska, humanitära och utvecklingsmässiga problem som drabbar regionen, peka på att behovet av FN:s verksamheter ökar. Att möjliggöra för organisationen att agera initierat och konstruktivt i kriser i , samt att säkerställa förtroendet för FN, bör vara en central uppgift för länder som med en tydlig multilateral utrikespolitisk profil. I det mellanstatliga arbetet i FN tillhör de afrikanska länderna den s.k. 77-gruppen (döpt efter det ursprungliga antalet länder), som utgjorde ett i vissa frågor starkt och enigt u-landsblock men som företräder starkt divergerande intressen. Dagens u-landsgrupp rymmer ofta fler olika intressen och än vad som var fallet före det slut. En ökad regionalisering kan märkas, men i traditionell G 77- samordning förefaller den afrikanska gruppen att i vissa sammanhang ha svårt att vinna gehör för sina ståndpunkter. För FN:s legitimitet och trovärdighet är det centralt att samtliga regionala grupperingar uppfattar sig som ägare och ansvarstagare i arbetet. Det globala FN-samarbetet gynnas därför av att och deras frågor ges tydlig uppmärksamhet. Förtroendet för FN:s arbete i har traditionellt varit stort, men som nämnts har vissa negativa förändringar skett . För att vända denna utveckling och ta itu med bl.a. det dåliga arvet efter passiviteten under folkmordet i krävs ett flertal åtgärder: FN bör mer kraftfullt kunna visa att man värnar de små länderna och inte i första hand identifierar sig med stormaktsintressen. FN:s närvaro på landnivå bör förstärkas och samordnas i enlighet med de reformtankar, som varit med om att utarbeta. FN bör också bidra till att utveckla de afrikanska ländernas förmåga att hantera kriser och verka för att denna förankras i , med ett afrikanskt ägarskap . prioriterar ofta de afrikanska länderna i FN frågor rörande utvecklingssamarbete, som på policynivå hanteras inom både generalförsamlingen och FN:s ekonomiska och sociala råd (ECOSOC), och operationellt bedrivs av FN:s olika fonder och program. och är mycket aktiva i FN:s utvecklingssamarbete och lämnar proportionellt sett mycket stora bidrag till detta. står för 7 av de centrala fondernas och programmens frivilligt finansierade reguljära budgetar. Totalt ger till FN:s utvecklingssamarbete, varav 35 beräknas gå till söder om . Denna aktiva roll kan ses bl.a. som en fortsättning av det stöd som vi, inte bara bilateralt, utan också genom FN gav de afrikanska ländernas självständighetssträvanden. Det nordiska samarbetet fyller en naturlig och viktig funktion i FN- arbetet, inte minst mot bakgrund av det goda samarbete som grundlagts genom de s.k. nordiska FN-projekten. De nordiska länderna agerar ofta samfällt i styrelserna för FN:s operationella organ. FN har lanserat ett antal initiativ för att lyfta upp utvecklingsproblemen i på den internationella agendan. Bl.a. har samtliga världskonferenser uppmärksammat allvarliga ekonomiska och sociala situation och rekommenderat åtgärder för att främja en hållbar utveckling. 1996 tog FN:s generalsekreterare, som en följd av att biståndsflödena till minskat, ett samlat initiativ, i vilket också och ingick, för att mobilisera ytterligare resurser för utveckling i . Framgången har varit begränsad. Vissa är utöver utvecklingsfrågorna också aktiva i frågor som bl.a. rör nedrustning, konfliktförebyggande, humanitära insatser, internationell handel och vissa miljöfrågor. Deras intressen varierar ofta och ligger ibland långt ifrån svenska positioner. I FN-arbetet märks inom dessa och andra områden en klyfta mellan nord och syd. Fattiga länder känner sig sig marginaliserade och upplever att FN styrs av nord. Men tydliga tecken tyder på att traditionella landgrupperingar ersätts av nya allianser som uppstår kring sakfrågor. Inom de handelspolitiska organisationerna för handel och utveckling (on Trade and Development, ) och WTO har nord/syd-konflikten mattats av och en ökad samsyn på underutvecklingens orsaker och vilka åtgärder som bör vidtas för att uppnå en hållbar utveckling har vuxit fram. I- och är överens om nödvändigheten av fortsatta ekonomiska reformer och liberalisering av handel i . 7.4 och de internationella finansiella institutionerna För är (), Världsbanksgruppen, Afrikanska och andra internationella finansiella institutioner, bl.a. Internationella jordbruksutvecklingsfonden (), centrala aktörer. Tillsammans förmedlade institutionerna resurser motsvarande mer än i form av lån och gåvobidrag för finansiering av ekonomiska reformprogram och projektverksamhet i (med särskild tonvikt på de fattigaste). Deras tekniska rådgivningsverksamhet spelar också en viktig roll. De internationella finansiella institutionerna är inte några helt självständiga maktcentra som enväldigt fattar beslut om hur låntagarna skall bedriva sin politik. De är mellanstatliga organ och har mandat och agerar utifrån de riktlinjer som ägarna, dvs. medlemsländerna, har gett dem. Institutionernas engagemang har varit föremål för intensiv debatt i de afrikanska länderna. Mångas upplevelse av att ha varit utsatta för diktat utifrån har emellertid med tiden bytts ut mot ett alltmer avspänt och pragmatiskt samarbete. I synnerhet har över tiden ändrat sitt arbetssätt och framstår för många av dagens afrikanska företrädare för det ekonomisk-politiska området som en konstruktiv partner. Inte desto mindre arbetar de internationella finansiella institutionerna i en miljö och med frågor som har stor politisk räckvidd och sprängkraft. Både arbetsmetoder och policy-rekommendationer kommer säkerligen att prövas och omprövas . är den största multilaterala finansiären i söder om med en årlig utlåning på ca . I stort sett allt kanaliseras genom bankens mjuka lånefacilitet (). Dessutom har (), som är privatsektordel, ökat sin verksamhet i . Investeringarna uppgick till . Som ett ytterligare tecken på ökande privata flöden har även investeringsgarantiorganet MIGA (ett organ inom ) etablerat sig i regionen. betydelse för utveckling beror inte bara på resursvolymen, utan minst lika mycket på dess dominerande inflytande över de flesta länders utvecklingsstrategi. Långt innan strukturanpassning och makroekonomisk konditionalitet stod på agendan, utövade banken sitt inflytande genom valet och utformningen av projekt. I efterhand kan konstateras att många av dessa var felsatsningar, ofta storskaliga och orealistiska projekt i statlig regi. blev det som i många fall utformade detaljerna i strukturanpassningsprogrammen, även om IMF stod för den grundläggande makroekonomiska konditionaliteten. De afrikanska låntagarna förhandlade fram lån med ditresta världsbankstjänstemän, medan bankens permanenta representation i landet var relativt begränsad. pågår omfattande arbete inom banken för att reformera detta arbetssätt. I sitt sökande efter en förändrad roll och en ny typ av partnerskap ser över sitt förhållande till . Det har präglats av år av strukturanpassning, men också av övertag över låntagarländerna, när det gäller kompetens och effektivitet. Risken har då funnits att man inte har tålamod att vänta utan tar över, driver processer och därmed underminerar det lokala ägarskap, som banken har velat skapa. Samma problem har återfunnits i förhållande till andra biståndsgivare. De pågående reformerna är de mest genomgripande sedan tillblivelse. De stärker bankens strävan att inte bara bli en volymmässigt viktig utan också en bättre och kunnigare partner för . Anklagelserna för ointresse att lyssna på motparten har lett till omfattande utbildningsprogram för personalen och en systematisk decentralisering av verksamheten till samarbetsländerna. Attitydförändringar tar tid, och det är en stor organisation som skall förändras, men syftet med den pågående omorienteringen är att införa en annan kultur i banken. Forskningsresultaten visar att ökat deltagande leder till ökad måluppfyllelse. Banken har tagit fasta på dessa resultat, även om graden av deltagande i projekt och program fortsätter att variera. Mera arbete behövs med den lokala förankringsprocessen. Det civila samhället är betydligt mera aktivt involverat i beredningen av landstrategier än förut. Mer kan göras även här, men förändringen är tydlig. Vidare har behovet av bättre förankring av strukturanpassningsprogrammen diskuterats.