prop · GL03102 · 1998-01-01 00:00:00 — Beredningskravet har uppfyllts genom att utkastet till lagrådsremiss har sänts för synpunkter till , , Hovrätten över och , , juridiska fakultetsstyrelsen vid , juridiska fakultetsnämnden vid , , , advokat- samfund, , , , och . Yttranden har avgetts av , , Hovrätten över och , , , , , , , och . Yttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Ju97/6983). Synpunkterna behandlas i avsnitt 7 och 8. Utkastets lagförslag finns intagna i bilaga 1. I bilaga 2 återfinns tillträdeskonvention i den svenska versionen. De svenska, engelska och franska texterna av Bryssel- konventionen och protokoll i en konsoliderad sammanställd version finns i bilaga 3. Den konsoliderade versionen av Bryssel- konventionen och protokoll, tillträdeskonvention, har publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT), se 98/C 27/01 s. 1. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten. 4 Brysselkonventionen 4.1 Allmänt om Brysselkonventionen Brysselkonventionen är en s.k. dubbel konvention. Den reglerar inte bara frågor om erkännande och verkställighet av utländska domar utan innehåller också regler om domstols internationella behörighet, domsrättsregler och vissa andra regler som är tillämpliga redan under rättegången. I s.k. enkla verkställighetskonventioner brukar normalt ingå indirekta behörighetsregler som tillämpas på verkställighetsstadiet i verkställig- hetsstaten. En enkel verkställighetskonvention hindrar således inte staterna från att fortsätta tillämpa sina egna internationella behörighetsregler. Om en dom meddelas i en stat som har tillträtt en sådan verkställighetskonvention och domstolen har grundat sin behörighet på en behörighetsregel som inte är godkänd i konventionen kan andra stater i stället vägra erkänna och verkställa domen. Denna typ av indirekta behörighetsregler saknas nästan helt i Brysselkonventionen. Tvärtom gäller enligt huvudregeln att domstolens behörighet inte får ifrågasättas i verkställighetsstaten. Konventionen söker i största möjliga mån att åstadkomma en fri rörlighet för domar över statsgränserna. De enhetliga behörighetsreglerna gäller bara konventionsstaterna emellan. Staterna är alltså fria att behålla och tillämpa andra behörighetsregler i förhållande till stater som inte har tillträtt konventionen. Till konventionen hör ett protokoll med bestämmelser som enbart rör vissa stater, och med bestämmelser av mera praktisk natur. Det protokollet är enligt konventionens artikel 65 en del av konventionen. Konventionen kompletteras av ett protokoll av om domstolens tolkning av Brysselkonventionen (i fortsättningen kallat protokoll). Bestämmelserna protokoll innebär att EG- domstolen har behörighet att avgöra tolkningsfrågor angående konven- tionen och det till konventionen hörande protokollet samt till protokoll. Brysselkonventionen kan tillträdas enbart av stater som är medlemmar i . Som har nämnts (avsnitt 3) är nya medlemsstater skyldiga att tillträda konventionen. Konventionens tillämpningsområde är begränsat till att avse tvister med internationell anknytning. Det internationella momentet är uppenbart när det gäller konventionens regler om erkännande och verkställighet av utländska domar. Men även när det gäller reglerna om domstols behörighet krävs det att tvisten innehåller ett internationellt element för att konventionens regler skall gälla. Detta framgår inte uttryckligen av konventionstexten men kan utläsas av bl.a. ingressen som talar om domstolars internationella behörighet. Konventionen blir alltså normalt inte tillämplig när båda parterna har hemvist i en och samma stat. Innehåller tvisten ett internationellt moment, t.ex. att svaranden har hemvist i en annan konventionsstat eller att domstol i en annan kon- ventionsstat är exklusivt behörig att pröva tvisten, blir dock konven- tionens bestämmelser tillämpliga på rättegången. Brysselkonventionen finns kommenterad i fyra rapporter som har publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT). Det rör sig om en rapport av Jenard till den urprungliga Brysselkonventionen (, C 59), en rapport av Schlosser till tillträdes- konvention (samma publikation), en rapport av Evrigenis/Kerameus till tillträdeskonvention (86/C 298/01), och, slutligen, en rapport av de /Desantes Real/Jenard (90/C 189/06) till tillträdeskonvention. En rapport till tillträdeskonvention är under utarbetande. finns kommenterad i en rapport av Jenard/(90/C 189/07). I följande avsnitt ges en översiktlig redogörelse för Bryssel- konventionens bestämmelser, inklusive konventionens protokoll, protokoll om tolkning, för innehållet tillträdeskonvention samt för de skillnader som finns mellan Bryssel- och Luganokonventionerna. En kort redovisning ges också för det arbete med att revidera Bryssel- och Luganokonventionerna som har inletts. 4.2 Konventionens huvudsakliga innehåll Tillämpningsområdet I artikel 1 anges konventionens tillämpningsområde. Det är begränsat till privaträttens område, och omfattar således inte straffrätten och heller inte skattefrågor, tullfrågor och liknande förvaltningsrättsliga frågor. Konven- tionen är dock inte tillämplig på hela privaträttens område. Den omfattar tvister om underhållsbidrag men flera andra familjerättsliga frågor har uttryckligen undantagits från tillämpningsområdet. Skiljeförfarande samt konkurs, ackord och liknande förfaranden omfattas inte. pågår inom EU ett arbete med en särskild konvention om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål (den s.k. ). På det insolvens- rättsliga området har inom EU utarbetats en insolvenskonvention, som bl.a. behandlar frågor om domstols behörighet och om erkännande av utländska insolvensförfaranden. Den har dock inte undertecknats av samtliga medlemsländer. Behörighetsreglerna I konventionens Avdelning II finns bestämmelser om domstols internationella behörighet. Inga andra behörighetsregler än de som framgår av konventionen får tillämpas gentemot en svarande som har hemvist i en konventionsstat. Enligt huvudregeln i artikel 2 skall tvister som faller inom konventionens tillämpningsområde prövas i den stat där svaranden har hemvist. Artikel 2 andra stycket innehåller en regel som förbjuder särbehandling på grund av medborgarskap. I artikel 3 räknas vissa s.k. exorbitanta behörighetsregler upp som förekommer i de olika konventionsstaternas rättsordningar och som alltså är förbjudna. För del anges här allmänt förmögenhetsforum (10 kap. 3 § första stycket första meningen , RB). Uppräkningen är inte uttömmande. Inte heller andra regler i som inte har stöd i Brysselkonventionen, t.ex. kontraktsforum enligt 10 kap. 6 § RB, får användas i mål där konventionen är tillämplig. Nationella behörig- hetsregler, också sådana som faller inom kategorin exorbitanta regler, får med ett undantag (se vid artikel 16 nedan) användas gentemot svarande som har hemvist i andra stater än dem som har tillträtt Bryssel- konventionen, se artikel 4. Andra stycket i artikel 4 innehåller en regel om att en kärande som har hemvist i rättegångsstaten, oberoende av medborgarskap, har rätt att åberopa samma regler om domstols behörighet som statens egna medborgare. Artiklarna 5 och 6 innehåller särskilda behörighetsregler av olika slag som innebär ett avsteg från huvudregeln om svarandens hemvist. Bestämmelserna utgör alternativ till artikel 2. Käranden kan alltså välja mellan svarandens hemvistforum och de alternativa fora som utpekas i artikel 5 och 6. Till skillnad från flertalet av konventionens övriga behörighetsregler, anges i dessa artiklar inte bara i vilken konventionsstat talan får väckas. Det anges också utom i fråga om artikel 5.6 vid vilken domstol i denna stat som målet skall prövas. Enligt artikel 5.1 kan tvister om avtal prövas vid domstol i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas (uppfyllelseforum). För tvister om anställningsavtal finns det härutöver en speciell bestämmelse. Talan kan i sådana fall även väckas vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete. Om arbetstagaren inte vanligtvis utför sitt arbete i ett och samma land kan en talan mot arbetsgivaren även väckas vid domstolen i den ort där det affärsställe där arbetstagaren har anställts finns. Brysselkonventionen avviker i detta avseende från (se avsnitt 4.6). Utöver avtalsrättsliga tvister nämns i artikel 5 tvister om under- hållsbidrag (punkt 2), utomobligatoriska skadeståndsanspråk (punkt 3), talan om enskilt anspråk i anledning av brott (punkt 4), tvister som hänför sig till verksamheten vid en filial osv. (punkt 5), tvister som gäller "truster" (punkt 6) samt tvister om betalning av bärgarlön (punkt 7). Ytterligare särskilda behörighetsregler finns i artikel 6 (bl.a. för mål med flera svarande) och i artikel 6 a (om ansvar till följd av ett fartygs användning eller drift). Artiklarna 7 15 innehåller tvingande behörighetsregler för försäk- ringstvister och vissa konsumenttvister. Syftet bakom dessa regler är att skydda försäkringstagare och konsumenter som ju normalt är den svagare parten i ett avtalsförhållande. Reglerna tillåter i princip alltid försäk- ringstagaren respektive konsumenten att processa i sitt eget hemvistland, oavsett om han eller hon är kärande eller svarande i målet. Artikel 16 innehåller bestämmelser om exklusiv behörighet. Reglerna är tvingande och gäller oberoende av var parterna har hemvist. Till skillnad från de övriga särskilda behörighetsreglerna gäller artikel 16 alltså även när svaranden har hemvist i en stat som inte har tillträtt konventionen. Enligt punkt 1 a) i artikel 16 skall tvister som gäller sakrätt i eller nyttjanderätt till fast egendom handläggas i den stat där fastigheten är belägen, oberoende av var parterna har hemvist. Särskilda regler gäller enligt punkt 1 b) för vissa tidsbegränsade avtal om nyttjanderätt till fast egendom, exempelvis avtal om hyra av en semesterbostad. Tvister med anledning av sådana hyresavtal kan som alternativ till vad som följer av punkt 1 a) prövas där svaranden har hemvist, under förutsättning att fastighetsägaren och hyresgästen är fysiska personer och har hemvist i samma konventionsstat. Brysselkonventionen avviker i detta avseende från (se avsnitt 4.6). Bestämmelserna i punkt 1 gäller endast om det är fråga om fastigheter i en konventionsstat. Övriga exklusiva behörighetsregler i artikel 16 rör frågor om en juridisk persons giltighet eller upplösning och frågor om giltigheten av beslut som den juridiska personens organ har fattat (punkt 2), giltigheten av inskrivningar i offentliga register (punkt 3), registrering eller giltighet av patent, varumärken, mönster och liknande rättigheter (punkt 4) samt talan om verkställighet av domar (punkt 5). En exklusiv behörighetsregel av ett speciellt slag finns i artikel Vb i konventionens protokoll. Den gäller vissa tvister mellan befälhavare och besättningsmedlem på havsgående fartyg. Konventionen tillåter att parterna avtalar om att viss domstol skall vara behörig att pröva en tvist dem emellan (prorogation), se artikel 17. Avtalet får dock inte strida mot de tvingande behörighetsregler som konventionen ställer upp för försäkrings- och konsumenttvister (se artikel 12 resp. 15) samt för tvister om anställningsavtal. I mål om anställ- ningsavtal är prorogationsavtal giltiga enbart om de har ingåtts efter det att tvisten mellan parterna har uppstått, se femte stycket. Brysselkon- ventionen avviker i detta avseende från (se avsnitt 4.6). För att ett prorogationsavtal skall vara giltigt måste vissa formkrav vara uppfyllda (första stycket). Brysselkonventionen tillåter också s.k. tyst prorogation. En domstol kan bli behörig att pröva en tvist om svaranden går i svaromål inför domstolen utan att göra invändningar om att domstolen är obehörig (artikel 18). Denna regel gäller dock inte om en annan domstol är exklusivt behörig att pröva tvisten enligt reglerna i artikel 16. Handläggningen av behörighetsfrågorna Domstolarna är skyldiga att självmant pröva sin behörighet och detta oberoende av om konventionens bestämmelser åberopas eller inte. Om svaranden inte gör någon invändning om domstolens behörighet blir dock, enligt artikel 18, i allmänhet domstolen behörig. Av artikel 19 framgår att domstolen måste avvisa ett mål, om en annan domstol är exklusivt behörig att pröva tvisten enligt artikel 16. Om svaranden inte går i svaromål, måste domstolen självmant undersöka om den är behörig enligt konventionens bestämmelser och i annat fall avvisa målet, se artikel 20 första stycket. Bestämmelsen är uppställd till skydd för svaranden och är begränsad till sådana svarande som har hemvist i en konventionsstat. I andra stycket föreskrivs att domstolen inte får pröva ett mål förrän det har klarlagts att svaranden har fått del av stämningsansökan eller motsvarande handling och haft tillräcklig tid på sig att förbereda sitt svaromål. I förhållandet mellan de stater, bl.a. , som har tillträtt om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur gäller i stället för andra stycket den konventionens bestämmelser (tredje stycket). Delgivningsfrågor behandlas också i artikel IV i konventionens protokoll. Delgivningsfrågor har också beaktats i konventionens Avdelning III om erkännande och verkställighet. Litispendens och vilandeförklaring m.m. Artiklarna 21 23 anger hur domstolarna skall agera när mål om samma sak väcks i flera stater och när mål vid olika domstolar har samband med varandra. Om mål om samma sak mellan samma parter väcks vid domstolar i olika konventionsstater föreligger litispendens. Den domstol där talan har väckts först är ensam behörig att pröva målet. Övriga domstolar är skyldiga att avvisa käromålet, se artikel 21. Detta är en naturlig följd av att meddelade domar automatiskt skall erkännas i alla konventionsstater och bl.a. utgöra hinder mot en ny rättegång om samma sak (res judicata). Avvisningsskyldigheten inträder dock inte genast utan först sedan det har klarlagts att den domstol där talan väckts först verkligen är behörig att pröva tvisten. Fram till dess skall målet vila hos övriga domstolar. Artikel 22 tar sikte på mål som handläggs i olika stater, och där målen har samband med varandra utan att det är fråga om samma sak. Också i detta slags situationer har den domstol där talan först väcktes företräde. Bestämmelserna om vilandeförklaring och avvisning i artikel 22 är dock, till skillnad från vad som gäller i litispendenssituationerna enligt artikel 21, fakultativa för domstolarna i övriga stater. I artikel 23 föreskrivs att den domstol där talan har väckts först har företräde i de fall då flera domstolar enligt konventionens bestämmelser är exklusivt behöriga att pröva en tvist. Övriga domstolar skall avvisa målet. Särskilda bestämmelser om vilandeförklaring av mål finns också i artikel Vb i konventionens protokoll. Dessa bestämmelser gäller vissa mål mellan befälhavare och besättningsmedlem på havsgående fartyg (se också artikel 30 och 38 i konventionen). Säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder Enligt artikel 24 får en domstol i en konventionsstat meddela de säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder som följer av dess nationella lagstiftning, även om den enligt konventionens bestämmelser skulle vara obehörig att pröva målet i sak. Käranden kan således med stöd av denna bestämmelse t.ex. utverka kvarstad i den stat där svaranden har sina tillgångar och dessa kan därefter, sedan dom har meddelats i den andra staten, tas i anspråk för verkställighet av domen. Ett beslut om en säkerhetsåtgärd eller ett annat interimistiskt beslut gäller inte bara i den stat där det har meddelats utan kan också, under vissa förutsättningar, verkställas i andra konventionsstater (jfr artikel 25). Erkännande och verkställighet Bestämmelserna om erkännande och verkställighet gäller generellt för alla avgöranden som har meddelats av domstolar i konventionsstaterna, om avgörandet faller inom konventionens sakliga tillämpningsområde. De förutsätter för sin tillämplighet inte att konventionen har varit tillämplig på målet i rättegångsstaten. Detta följer av konventionens struktur som bygger på en princip om fri rörlighet för domar som har meddelats i en konventionsstat, och på att domstolens behörighet endast undantagsvis får prövas i erkännande-/verkställighetsstaten. Bestämmel- serna är dock inte utan undantag, se artikel 59. Av artikel 25 framgår att med uttrycket dom avses varje avgörande som har meddelats av en domstol i en konventionsstat oavsett avgörandets rubricering i det enskilda fallet. För del jämställs kronofogdemyndighet med domstol, inom ramen för den summariska processen (se avsnitt 4.3). Erkännande Enligt artikel 26 första stycket gäller att en dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas i andra konventionsstater utan att något särskilt förfarande behöver anlitas. Att en utländsk dom erkänns innebär att den tilläggs positiv och negativ rättskraft i den stat där den görs gällande och medför bl.a. res judicataverkan, dvs. utgör hinder mot en ny rättegång om samma sak. Om den part som önskar åberopa sig på domen vill få klarlagt att domen erkänns, kan han eller hon utverka ett beslut härom genom att använda samma förfarande som gäller för verkställighet (artikel 26 andra stycket). Om frågan om en dom erkänns eller inte är av betydelse i en annan pågående rättegång, får man i den rättegången prejudiciellt avgöra frågan om domen erkänns eller inte (tredje stycket). Presumtionen är alltså att domen skall erkännas. I artiklarna 27 och 28 anges uttömmande under vilka förutsättningar erkännande får vägras. Av artikel 34 framgår att samma begränsade möjligheter att vägra också gäller i fråga om verkställighet av det utländska avgörandet. I artikel 27 anges att erkännande skall vägras om ett erkännande skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den stat där domen görs gällande (punkt 1), om en dom har meddelats i svarandens utevaro och denne inte på rätt sätt har delgivits stämningsansökan i tillräcklig tid för att förbereda sitt svaromål (punkt 2) och om domen är oförenlig med en dom som har meddelats i erkännandestaten (punkt 3) eller med en tidigare meddelad dom i en icke fördragsslutande stat, om domen gäller i erkännandestaten (punkt 5). I punkt 4 finns en mer speciell vägransgrund som innebär att en fråga om lagval har tillåtits inverka på frågan huruvida den utländska domen skall erkännas eller verkställas. Bestämmelserna hänför sig till fall då domstolen pre- judiciellt, dvs. som en förfråga, har tagit ställning till en fråga om fysisk persons rättsliga ställning, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv eller testamente, dvs. sådana frågor som enligt artikel 1 är uteslutna från konventionens tillämpnings- område. Vägransgrunderna i artikel 27 är obligatoriska. Enligt artikel 28 första stycket utgör bristande behörighet för domstolen i ursprungsstaten i vissa uppräknade fall en vägransgrund. Bestämmelsen är obligatorisk. Erkännande skall vägras om de tvingande behörighetsreglerna för försäkrings- och konsumenttvister eller de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16 har åsidosatts av domstolen i ursprungsstaten. Erkännande skall också vägras om erkännandestaten enligt bestämmelserna i artikel 59 genom ett avtal med tredje stat har förbundit sig att inte erkänna domen. Domstolens behörighet får enligt artikel 28 tredje stycket inte omprövas i några andra fall. Där framhålls också särskilt att ordre public-skäl inte får åberopas som stöd för en omprövning av domstols behörighet. I andra stycket av artikel II i konventionens protokoll finns regler om att erkännande och verkställighet under vissa förutsättningar får vägras i de fall domen gäller ett civilrättsligt anspråk som har prövats inom ramen för en brottmålsprocess. Av artikel 28 andra stycket följer att de faktiska omständigheter på vilka domstolen i rättegångsstaten grundat sin behörighet inte får ifrågasättas. I artikel 29 anges att en utländsk dom aldrig får omprövas i sak. Regeln är undantagslös och avser såväl den utländska domstolens bedömning av fakta som dess rättsliga bedömning. Det ställs inga krav på att den utländska domen har vunnit laga kraft innan den erkänns i andra konventionsstater. Om frågan om en icke lagakraftvunnen utländsk dom skall erkännas eller inte kommer upp inför domstol i en annan konventionsstat, får denna domstol låta handlägg- ningen av sitt mål vila i avvaktan på att domen vinner laga kraft (artikel 30). Verkställighet Artiklarna 31 45 i konventionen innehåller regler om verkställighet. Av artikel 31 framgår att en dom som har meddelats i en konventionsstat skall verkställas i andra konventionsstater efter ett särskilt förfarande, exekvaturförfarande, i verkställighetstaten. För att verkställighet skall kunna medges i andra konventionsstater krävs att domen är verkställbar i ursprungsstaten. Exekvaturförfarandet kan delas in i tre olika stadier. Ansökan ges in till domstol (artikel 32) som prövar verkställighetsfrågan på grundval av de handlingar som sökanden åberopar. Det är härvid fråga om ett enpartsförfarande och framställningen skall således inte delges motparten på detta stadium (artikel 34). Om verkställighet medges kan motparten i stället begära omprövning av beslutet (artikel 36) varvid förfarandet skall vara kontradiktoriskt, dvs. båda parter skall höras i frågan (artikel 37.1). Om verkställighet skulle vägras, kan sökanden begära omprövning (artikel 40). Också i detta fall gäller att förfarandet skall vara kontradiktoriskt (artikel 40.2). Beslutet från det andra skedet av prövningen kan i sin tur överprövas på begäran av motparten om det har gått honom emot eller på sökandens begäran om domstolen beslutat vägra verkställighet (artikel 37.2 respektive 40.2). De domstolar som i respektive konventionsstat skall pröva verkställig- hetsfrågan i de olika stadierna räknas upp i artikel 32 (första stadiet), artikel 37.1 respektive 40.1 (andra stadiet; artikel 37.1 reglerar de fall då motparten begär omprövning av ett bifallande beslut och artikel 40.1 på de fall då sökanden begär omprövning av ett avslagsbeslut) och artikel 37.2 respektive 41 (tredje stadiet; artikel 37.2 reglerar de fall då överprövningen skett på motpartens begäran och artikel 41 på de fall då överprövningen skett på sökandens begäran). För del anges i artiklarna 32, 37.1 och 40.1 och i artiklarna 37.2 och 41 . Det innebär att det är som har att pröva verkställighetsfrågan såväl i det första som i det andra stadiet, vare sig prövningen sker på sökandens eller gäldenärens begäran, medan prövningen i det tredje stadiet ankommer på . Av artikel VI i konventionens protokoll framgår att konventions- staterna ensidigt kan besluta om ändring i fråga om de utsedda exekvaturmyndigheterna. I artikel 34 slås fast att verkställighet får vägras endast på de grunder som anges i artiklarna 27 och 28, dvs. att samma begränsningar som gäller för erkännande gäller i fråga om verkställighet. När det gäller förfarandet skall nationella regler tillämpas (artikel 33 första stycket). I övrigt innehåller konventionen bl.a. regler om underrättelse till/del- givning med sökanden respektive motparten (artikel 35 respektive 36 första stycket), ställande av säkerhet (artikel 38 tredje stycket och artikel 45), partiell verkställighet av domen (artikel 42), verkställighet av förpliktelse att betala vite (artikel 43) och rättshjälp (artikel 44). Det är enbart exekvaturprövningen som regleras i konventionen, inte verkställigheten som sådan. För denna gäller således den nationella lagstiftningen.