prop · GL03141 · 1998-01-01 00:00:00 — Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning förstås sådana avsättningar enligt 7 kap. 1 § första stycket försäkringsrörelselagen (1982:713) (premiereserv, avsättning för oreglerade skador, tilldelad återbäring och utjämningsavsättning för kreditförsäkring) minskade med värdet av återförsäkringsgivares ansvarighet. Med säkerhetsreserv förstås den reserv skadeförsäkringsföretag får redovisa enligt en av regeringen eller efter regeringens bemyndigande av fastställd normalplan. Minskning av försäkringstekniska avsättningar för egen räkning, av säkerhetsreserv, av regleringsfond för trafikförsäkring och minskning av utjämningsfond skall anses som intäkt. Utöver vad ovan stadgas får avdrag inte ske för avsättning till omedelbar eller framtida vinstutdelning till försäkringstagare. Bestämmelserna i detta moment om inländskt livförsäkringsföretag har motsvarande tillämpning på försäkringsrörelse som utländskt livförsäkringsföretag drivit här i riket. Beträffande försäkringsrörelse, som här drivits av utländskt skadeförsäkringsföretag, anses som här i riket skattepliktig nettointäkt ett belopp motsvarande av företagets premieinkomst av här bedriven försäkringsrörelse. Med premieinkomst förstås bruttobeloppet av årets försäkringspremier, dvs. utan avdrag för återförsäkringspremier. Blir det på grund av bestämmelserna i detta moment nödvändigt att dela upp intäkt eller avdrag mellan olika delar av ett försäkringsföretags verksamhet, skall fördelningen av intäkten eller avdraget göras på skäligt sätt. Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200) Härigenom föreskrivs att 3 kap. 10 § mervärdesskattelagen (1994:200) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 10 § Från skatteplikt undantas omsättning av försäkringstjänster. Med försäkringstjänster förstås 1. tjänster vars tillhandahållande utgör försäkringsrörelse enligt försäkringsrörelselagen (1982:713), enligt lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder, enligt lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i eller enligt lagen (1993:1302) om utländska EES- försäkringsgivares verksamhet i , och 1. tjänster vars tillhandahållande utgör försäkringsrörelse enligt försäkringsrörelselagen (1982:713), enligt lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder eller enligt lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares verksamhet i , och 2. tjänster som tillhandahålls av försäkringsmäklare eller andra förmedlare av försäkringar och som avser försäkringar. Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter Härigenom föreskrivs att 3 kap. 32 b § lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 32 b § Ett utländskt företag som med stöd av 1 kap. 5 § 2 bankrörelselagen (1987:617), 1 kap. 3 c § 2 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, 2 kap. 9 § 2 lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet eller 2 kap. 1 § 2 lagen (1993:1302) om EES-försäk-ringsgivares verksamhet i driver bankverksamhet, värdepappersrörelse, finansieringsverk-samhet eller försäkringsverksamhet i utan att inrätta filial eller motsvarande etablering här, skall innan verksamheten inleds till lämna en skriftlig förbindelse att taxerings- året lämna kontrolluppgift enligt 15, 22, 25 a, 27 eller 32 c § till . Ett utländskt företag som med stöd av 1 kap. 5 § 2 bankrörelselagen (1987:617), 1 kap. 3 c § 2 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, 2 kap. 9 § 2 lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet eller 2 kap. 1 § 2 lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares verksamhet i driver bankverksamhet, värdepappersrörelse, finansieringsverksamhet eller försäkringsverksamhet i utan att inrätta filial eller motsvarande etablering här, skall innan verksamheten inleds till lämna en skriftlig förbindelse att taxeringsåret lämna kontrolluppgift enligt 15, 22, 25 a, 27 eller 32 c § till . Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Om besvär mot beslut, vilket meddelats med stöd av lag eller annan författning som utfärdats före , enligt vad gällt skall anföras hos Konungen, skall besvären, i den mån ej annat föreskrives i 2 §, i stället anföras hos kammarrätt i följande mål: 1. mål om val till befattning eller uppdrag, mål om val för upprättande av förslag till befattning eller uppdrag, 4. mål om annan ersättning som enligt författning utgår av statsmedel, såvida ej författningen hänvisar den som gör anspråk på ersättning att vid tvist anhängiggöra talan hos allmän domstol eller expropriationsdomstol eller ersättning enligt författningen utgår till kommun eller annan förvaltningsenhet eller fråga är om ersättning eller hittelön enligt lagen (1942:350) om fornminnen eller om ersättning enligt naturvårdslagen (1964:822), 5. mål om beslut av tullmyndighet i samband med in- eller utförsel av vara med undantag dock för sådant beslut om befrielse från eller nedsättning eller återbetalning av tull, skatt eller annan avgift som meddelats med stöd av regeringens bemyndigande, mål om tillstånd att hålla provianteringsfrilager, 6. mål om beslut rörande statens, kommunens eller annan förvaltningsenhets uttagande enligt gällande föreskrift av skatt eller annan avgift, såvida ej beslutet avser nedsättning eller befrielse och meddelats med stöd av regeringens bemyndigande eller fråga är om oljeavgift eller avgift, vars uttagande genom utmätning förutsätter beslut av allmän domstol, 7. mål om beslut rörande återbetalning av utskylder, böter eller andra allmänna medel, såvida ej beslutet meddelats med stöd av regeringens bemyndigande eller avser avgift vars uttagande genom utmätning förutsätter beslut av allmän domstol, 8. anmärknings- och avkortningsmål, mål om tillsyn över stiftelser, 9. mål om beslut som enligt författning eller föreskrift rörande den allmänna hälsovården, rörande förebyggande eller bekämpande av djur- eller växtsjukdomar eller rörande djurs vård eller behandling i särskilt fall meddelats angående förbud, föreläggande, föreskrift, tillstånd eller godkännande eller angående omhändertagande, smittrening, oskadliggörande eller liknande åtgärd, såvida ej fråga är om skyldighet, som enligt författning åvilar kommun eller annan förvaltningsenhet, eller om beslut enligt arbetarskyddslagen (1949:1) eller med stöd därav meddelade föreskrifter, allmänna ordningsstadgan (1956:617), lagen (1956:618) om allmänna sammankomster eller strålskyddslagen (1958:110) eller i ärende som avses i skogsförläggninglagen (1963:246), 11. mål om föreläggande vid vite, såvida ej fråga är om skyldighet, som enligt författning åvilar kommun eller annan förvaltningsenhet, eller om föreläggande enligt lagen (1919:240) om fondkommissionärsrörelse och fondbörsverksamhet, lagen (1948:433) om försäkringsrörelse, lagen (1950:272) om rätt för utländsk försäkringsanstalt att driva försäkringsrörelse här i riket, lagen (1950:596) om rätt till fiske, lagen (1955:183) om bankrörelse, lagen (1955:416) om sparbanker, lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen, lagen (1959:73) med vissa bestämmelser om inländsk försäkringsrörelse vid krig m.m., lagen (1959:118) om krigsansvarighet för liv- och invaliditetsförsäkring, lagen (1963:76) om kreditaktiebolag, jordförvärvslagen (1965:290), förordningen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar, miljöskyddslagen (1969:387), jordhävdslagen (1969:698), lagen (1970:65) om allmänna hypoteksbank och om landshypoteksföreningar, lagen (1970:596) om förenklad aktiehantering eller lagen (1971:827) om registrering av aktieinnehav, 11. mål om föreläggande vid vite, såvida ej fråga är om skyldighet, som enligt författning åvilar kommun eller annan förvaltningsenhet, eller om föreläggande enligt lagen (1919:240) om fondkommissionärsrörelse och fondbörsverksamhet, lagen (1948:433) om försäkringsrörelse, lagen (1950:596) om rätt till fiske, lagen (1955:183) om bankrörelse, lagen (1955:416) om sparbanker, lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen, lagen (1959:73) med vissa bestämmelser om inländsk försäkringsrörelse vid krig m.m., lagen (1959:118) om krigsansvarighet för liv- och invaliditetsförsäkring, lagen (1963:76) om kreditaktiebolag, jordförvärvslagen (1965:290), förordningen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar, miljöskyddslagen (1969:387), jordhävdslagen (1969:698), lagen (1970:65) om allmänna hypoteksbank och om landshypoteksföreningar, lagen (1970:596) om förenklad aktiehantering eller lagen (1971:827) om registrering av aktieinnehav, 12. mål om utdömande av vite, 13. mål om beslut som i särskilt fall meddelats angående behandlingen av häktad eller den som anhållits eller gripits för brott eller som eljest hålles i förvar tillfälligt eller angående verkställighet av straff eller annan brottspåföljd eller av intagning i arbetsanstalt, 14. mål om handräckning. Denna lag träder i kraft . I mål där beslut fattats med stöd av lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i skall äldre bestämmelser fortfarande tillämpas. Lagrådets yttrande Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: regeringsrådet , regeringsrådet , justitierådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1. lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i , 2. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713), 3. lag om ändring i lagen (1989:1079) om livförsäkring med anknytning till värdepappersfonder, 4. lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., 5. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410), 6. lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring, 7. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979), 8. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, 9. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200), 10. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, 11. lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i Den verksamhet som regleras genom den föreslagna lagen betecknas omväxlande som utländska försäkringsgivares verksamhet i (exempelvis i lagens rubrik) och försäkringsrörelse i (exempelvis i portalstadgandet i 1 kap. 1 §). Även andra uttryck förekommer, t.ex. en utländsk försäkringsgivares affärsverksamhet i (1 kap. 9 §) och att någon meddelar försäkringar eller driver en verksamhet som omfattas av lagen (1 kap. 13 § respektive 10 kap. 3 § första stycket). Av remissen kan inte utläsas om angivna och liknande uttryck avser att beskriva identiska företeelser eller - om så inte är fallet - vilka skillnader som åsyftas. Med tanke på att den föreslagna lagen kan ses som ett komplement till försäkringsrörelselagen (1982:713) framstår det enligt Lagrådets uppfattning som ändamålsenligt att i största möjliga utsträck- ning använda begreppet försäkringsrörelse. Det kan visserligen i olika situationer råda osäkerhet om viss verksamhet är att hänföra till för- säkringsrörelse eller inte (se härom bl.a. RÅ 1997 ref. 42 med vidare hänvisningar). Regelsystemet blir dock givetvis än svårare att tillämpa om den använda terminologin inte är enhetlig. Den föreslagna lagen är utformad så att det positivt anges att en ut- ländsk försäkringsgivare har rätt att bedriva försäkringsrörelse i såvida vissa villkor är uppfyllda. En EES-försäkringsgivare med tillstånd att driva försäkringsrörelse i sitt hemland har sålunda, sedan viss underrättelseskyldighet fullgjorts, rätt att driva försäkringsrörelse i antingen från en sekundäretablering (främst genom generalagent eller filial) eller genom s.k. gränsöverskridande verksamhet (2 kap. 1 §). För att en försäkringsgivare från tredje land skall få bedriva försäkringsrörelse här krävs som regel att företaget har beviljats kon- cession att bedriva sådan rörelse från en sekundäretablering här i landet (4 kap. 1 § första stycket). En försäkringsgivare från tredje land kan dock, under angivna förutsättningar, få tillstånd att marknadsföra försäkringar som gäller risker i trots att försäkringsgivaren inte är etablerad här (4 kap. 1 § andra stycket). En sådan försäkringsgivare har vidare rätt att efter underrättelse till öppna ett representationskontor i (4 kap. 11 §). Vid ett sådant kontor får inte bedrivas verksamhet som kräver koncession enligt 4 kap. 1 § första stycket eller tillstånd enligt 4 kap. 1 § andra stycket. Finner att någon bedriver försäkringsrörelse enligt den föreslagna lagen utan att förutsättningar enligt 2 kap. 1 § eller 4 kap. 1 § är uppfyllda, skall inspektionen förelägga denne att ändra eller upphöra med sin verksamhet (10 kap. 3 § andra stycket). Sådant föreläggande kan förenas med vite (10 kap. 5 §). Den lämnade redogörelsen leder till slutsatsen att en utländsk försäkringsgivare skall få bedriva försäkringsrörelse i bara om verksamheten sker i överensstämmelse med de villkor som uppställs i lagen. Bedrivs försäkringsrörelse här på annat sätt än vad som sägs i 2 kap. 1 § eller 4 kap. 1 § ankommer det på att ingripa. En för lagens tillämpning central fråga är därför vilka faktorer som skall ligga till grund för bedömningen av om en utländsk försäkringsgivare bedriver försäkringsrörelse i eller inte. Av definitionen på gränsöverskridande verksamhet följer att försäkringsrörelse i inte med nödvändighet förutsätter att den utländske försäkringsgivaren har någon form av etablering här. Med gränsöverskridande verksamhet avses nämligen att en EES-försäkringsgivare, från ett utländskt driftställe, meddelar försäkringar i utan en etablering här i syfte att ingå försäkringsavtal om en i belägen risk (1 kap. 13 §). Även den särskilda regeln i 4 kap. 1 § andra stycket om marknadsföring synes bygga på antagandet att försäkringsrörelse kan bedrivas i trots att den utländske försäkringsgivaren själv inte är etablerad här. Det förhållandet att en utländsk försäkringsgivare kan bedriva försäkringsrörelse i utan att vara etablerad här väcker frågan om varje form av etablering i innebär att den utländske försäkringsgivaren anses bedriva försäkringsrörelse i . Svaret på frågan beror bl.a. på hur verksamheten vid ett representationskontor skall bedömas. Den i 4 kap. 11 § första stycket föreslagna ordalydelsen kan tolkas så att verksamheten vid kontoret visserligen är försäkringsrörelse men inte rörelse av sådant slag som kräver koncession eller tillstånd enligt 4 kap. 1 §. Vad som sägs i 10 kap. 3 § andra stycket tyder däremot på att en försäkringsgivare från tredje land inte får driva annan försäkringsrörelse än sådan som avses i 4 kap. 1 §. Den logiska konsekvensen av detta är att verksamheten vid ett representationskontor inte utgör försäkringsrörelse. Det anförda visar att varken förekomsten av etablering eller andra i lagen angivna faktorer ger besked om vad som är avgörande för om en verksamhet, som bedrivs i av en utländsk försäkringsgivare, skall anses utgöra här bedriven försäkringsrörelse eller inte. Lagrådet kan inte heller finna att de uttalanden som görs i remissens allmänna motivering eller författningskommentar sprider nämnvärt ljus i saken. I kommentaren till 1 kap. 1 § sägs att en verksamhet måste vara yrkesmässig, varmed avses viss varaktighet och omfattning, för att kunna hänföras till försäkringsrörelse. För att kravet på yrkesmässighet skall anses vara uppfyllt krävs - när det gäller försäkringsgivare från tredje land - enligt kommentaren viss aktivitet av försäkringsgivaren i syfte att förvärva försäkringsaffärer på den svenska marknaden. Försäkringsavtal som ingås utan att försäkringsgivaren på något sätt har bjudit ut sina tjänster i , t.ex. genom att försäkringstagaren på eget initiativ kontaktat försäkringsgivaren i syfte att teckna försäkring, anses inte uppfylla kravet på yrkesmässighet och sådana aktiviteter skall därför inte omfattas av den föreslagna lagen. Varje utländsk försäkringsgivare som är internationellt verksam måste enligt Lagrådets uppfattning antas bedriva en yrkesmässig försäkringsrörelse, dvs. en varaktig verksamhet av viss minsta omfattning, i sitt hemland. Den verksamhet som en sådan försäkringsgivare bedriver i utgör en del av den totala verksamheten och uppfyller därmed oavsett den svenska verksamhetens varaktighet och omfattning kravet på yrkesmässighet. Såvitt Lagrådet kan förstå kan därför avsaknaden av yrkesmässighet knappast åberopas som stöd för att en utländsk försäkringsgivares verksamhet i inte utgör här bedriven försäkringsrörelse. Avgörande för om försäkringsrörelsen skall anses bedrivas i eller enbart utomlands synes i stället vara vilken anknytning rörelsen har till . Av betydelse i det sammanhanget är t.ex. om den utländske försäkringsgivaren har egna lokaler eller egen personal i samt om och i så fall på vilket sätt försäkringsgivaren marknadsför försäkringar i och om denna marknadsföring tar sikte på risker som är belägna här. Hänsyn kan också tas till om den utländske försäkringsgivaren träffat avtal om samarbete med försäkringsföretag eller försäkringsmäklare som är representerade på den svenska marknaden. Enligt Lagrådets mening är det angeläget att frågan om vilka faktorer som skall ligga till grund för bedömningen av om viss verksamhet utgör försäkringsrörelse i övervägs ytterligare under det fortsatta lagstiftningsarbetet. Därvid bör innebörden av begreppen gränsöver- skridande verksamhet, marknadsföring som avses i 4 kap. 1 § andra stycket och verksamhet vid ett representationskontor i möjligaste mån klarläggas och åsyftade skiljaktigheter belysas. Som Lagrådet i det föregående påpekat blir lagstiftningen svår att tillämpa om osäkerhet råder om innebörden av använda begrepp. Lagrådet återkommer till dessa gränsdragningsfrågor i anslutning till vissa av de föreslagna lagrummen. 1 kap. Av skäl som Lagrådet utvecklar vid 1 kap. 4 § bör i detta kapitel den första avsnittsrubriken ändras till Inledande bestämmelser och den andra . 1 kap. 1 § Enligt denna paragraf har utländska försäkringsgivare rätt att bedriva försäkringsrörelse i i enlighet med den nya lagen. I författningskommentaren sägs att begreppet försäkringsgivare i denna lag avses ha en vidare innebörd än i lagen (1927:77) om försäkringsavtal (försäkringsavtalslagen) och omfatta både juridiska och fysiska personer som driver försäkringsverksamhet och tillhandahåller försäkrings-avtal. Enligt 2 § första stycket försäkringsavtalslagen förstås med försäkringsgivare den som enligt försäkringsavtal har åtagit sig att vid inträffande försäkringsfall utbetala ersättning för uppkommen skada eller, om avtalet gäller livförsäkring eller annan personförsäkring, det överenskomna försäkringsbeloppet. Denna begreppsbestämning utesluter inte att försäkringsgivaren är en fysisk person eller en juridisk person som inte är försäkringsbolag. Att svenska personer av detta slag enligt 1 kap. 1 § första stycket försäkringsrörelselagen inte får driva försäkringsrörelse här i landet är en sak för sig. Det hindrar inte att försäkringsavtalslagen kan bli tillämplig på försäkringsavtal som meddelats av utländska fysiska personer eller andra juridiska personer än försäkringsbolag vilka enligt den föreslagna lagen får bedriva försäkringsrörelse här. Begreppet försäkringsgivare används även i lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i (LEF) som beteckning för juridiska och fysiska personer som driver försäkringsrörelse i (se prop. 1992/93:257 s. 162). Samma begrepp har införts i 5 § trafikskadelagen (1975:1410). I andra bestämmelser i den lagen förekommer emellertid uttrycket försäkringsanstalt. I de fall trafikförsäkring skulle meddelas här i landet av en utländsk fysisk person torde även denne få anses utgöra en sådan försäkringsanstalt som avses i dessa bestämmelser. En utländsk försäkringsgivare som får bedriva försäkringsrörelse här i landet kan meddela bl.a. konsumentförsäkringar som avses i kon- sumentförsäkringslagen (1980:38). I den lagen används genomgående beteckningen försäkringsbolag. Om avsikten är att även utländska fysiska personer och andra juridiska personer än försäkringsbolag skall kunna meddela sådana försäkringar, framstår denna beteckning som oegentlig. Lagrådet förutsätter att frågan om vilken terminologi som bör an- vändas i nämnda lagar för att beteckna den som meddelar försäkring övervägs närmare i lämpligt sammanhang. 1 kap. 4 § Enligt första stycket skall en försäkringsgivare i sin verksamhet i följa svensk lag och svenska myndigheters beslut och föreskrifter samt svara inför svensk domstol. I författningskommentaren sägs att denna bestämmelse motsvarar 5 § första stycket lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i (LUF). Enligt den bestämmelsen skall ett utländskt försäkringsföretag som driver försäkringsrörelse i lyda under svensk lag i alla rättsförhållanden som härrör från företagets verksamhet här i landet. I doktrinen har det ansetts osäkert om bestämmelsen utgör en regel om att svensk lag, inklusive svenska kollisionsnormer, skall tillämpas eller en lagvalsregel som innebär att utländsk materiell rätt inte får tillämpas även om allmänna svenska kollisionsnormer skulle anvisa tillämpning av främmande lag (se Eek, Internationell privaträtt, 2 uppl. 1967 s. 78 ff). Vid tillkomsten av lagen (1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal uttalades att bestämmelsen inte torde vara att anse som en sådan lagvalsregel utan som en regel om att det utländska försäkringsföretaget i alla rättsförhållanden som härrör från företagets verksamhet här i landet måste underkasta sig svensk lag, inklusive svensk internationell privaträtt (se prop. 1992/93:222 s. 15). Innebörden av detta uttalande synes vara att det utländska försäkringsföretaget skall i samma utsträckning som ett svenskt försäkringsbolag kunna överenskomma med försäkringstagaren om att deras rättsförhållande skall bedömas enligt rätten i ett annat land än (jfr Eek a.a. s. 79). Syftet med den bestämmelse som föreslagits i lagrådsremissen är enligt författningskommentaren främst att skydda försäkringsgivarens svenska kunder i deras ställning som konsumenter. Det kan sägas tala för att bestämmelsen utgör en ovillkorlig lagvalsregel som hindrar parterna i försäkringsavtalet att överenskomma att rätten i ett annat land än skall tillämpas på deras rättsförhållande (jfr , Internationell privaträtt, 1948, s. 87). När det gäller försäkringar som regleras i konsumentförsäkringslagen torde dock redan av den lagens tvingande karaktär följa att ett sådant avtalsvillkor inte i och för sig kan tillmätas avgörande betydelse (jfr , Konsumentförsäkringslagen, 1984, s. 36). Beträffande dessa försäkringar behövs därför knappast någon ytterligare skyddsregel till förmån för försäkringstagare som är konsumenter. Den lagstiftning om försäkringsavtal om bl.a. personförsäkringar som förbereds torde komma att ge konsumenterna ett motsvarande skydd (se SOU 1986:56 och Ds 1993:39). Med hänsyn till det anförda ligger det enligt Lagrådets mening närmast till hands att anse att förevarande bestämmelse inte utgör någon ovillkorlig lagvalsregel utan en regel om att svenska kontrollbestämmelser och annan lagstiftning, inbegripet svensk internationell privaträtt, skall tillämpas. För denna slutsats talar vidare att bestämmelsen är avsedd att gälla också då försäkringen har meddelats av en EES-försäkringsgivare. I det fallet kan bestämmelsen inte utgöra en självständig lagvalsregel.