prop · GL0395 · 1998-01-01 00:00:00 — Alkohol-, narkotika- våldsbrotts- eller sexualbrottsrelaterade program är exempel på den förstnämnda typen av program medan brottspreventiva ungdoms- och kvinnoprogram är exempel på mer målgruppsinriktade program. Man brukar också skilja mellan olika programslag där informationsprogram har till syfte att informera och ge ny kunskap, motivationsprogram att motivera och ge nya insikter och behandlingsprogram att genom behandling uppnå ett förändrat beteende och förhållningssätt. Skälen för regeringens förslag: Det är viktigt att verkställighetstiden tas till vara på ett meningsfullt sätt som är ägnat att motverka återfall i brott. Många av de intagna har en bristande kompetens både vad gäller arbetslivserfarenhet, grundläggande utbildning och förmågan att socialt anpassa sig till ett liv utan kriminalitet. En höjning av deras sociala kompetens i olika hänseenden är därför en mycket viktig faktor i det brottsförebyggande arbetet. Därigenom skapas bättre förutsättningar för att de skall kunna klara av att leva ett laglydigt liv. Något som i sin tur stärker samhällsskyddet på lång sikt. Många av de intagna har också läs- och skrivsvårigheter, vilket är ett social handikapp som på ett högst påtagligt sätt försvårar deras möjligheter att anpassa sig till samhället. Det finns därför ett stort behov av undervisning på grundskolenivå, framför allt för yngre intagna. I en del fall rör det sig sannolikt om dyslexi som kräver särskilda behandlingsinsatser. Insatser på detta område får därför ses som en viktig uppgift för kriminalvården. Sysselsättningen i anstalt har av tradition präglats av arbetsinriktad produktion. Även om undervisning, utbildning, arbetsträning, social färdighetsträning och brotts- och missbruksrelaterade program fått ett ökat utrymme är arbete av olika slag en dominerande form av sysselsättning. Enligt kriminalvårdens årsredovisning för utgjorde andelen timmar i utbildning och olika former av brotts- och missbruksrelaterade program sammanlagt närmare en fjärdedel av den totala programverksamheten, medan arbetsdrift samt service och tjänster stod för närmare hälften. En strävan bör vara att ytterligare förstärka inslaget av grundläggande praktisk och teoretisk utbildning samt att utvidga och utveckla den särskilt anordnade verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk (brotts- och missbruksrelaterade program). De intagna som bedöms vara i behov av deltagande i sådana program bör erbjudas möjlighet att delta. Den utökade verksamheten bör i första hand ske genom en ökning av sysselsättningsgraden och i andra hand genom en minskning av sysselsättningen service och tjänster (t.ex. städning). Vidare bör produktionsarbetet, som alltjämt kommer att vara ett dominerande inslag i verkställighetsinnehållet, ändras genom att arbetsuppgifterna görs mer meningsfulla och anpassade efter de intagna och får mer inslag av lärande, träning och utbildning. Överhuvudtaget finns det målsättning inom kriminalvården att bättre integrera de olika typerna av programverksamhet med varandra. En målsättning som regeringen understödjer. Regeringen föreslår att allt vad som sagts kommer till uttryck i KvaL genom att arbete och andra former av sysselsättning jämställs. Vidare bör, för att markera betydelsen därav, särskilt anordnad verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk föras in som en särskild form av sysselsättning. Härmed avses alltså vad som inom kriminalvården benämns som brotts- och missbruksrelaterade program. 10 Behandling av män dömda för övergrepp mot kvinnor och barn Regeringens bedömning: har beslutat att inrätta särskilda platser för sexualbrottsdömda och regeringen har meddelat direktiv i regleringsbrev om att alla de sexualbrottsdömda som vill och har behov av det skall erbjudas behandling. Några ytterligare åtgärder från regeringens sida som gäller behandling av dessa gärningsmän är därför inte nödvändiga. Deltagande i behandlingsprogram skall alltid bygga på frivillighet. Vad gäller våldsbrottsdömda bör den kartläggning av vårdbehovet och den utvärdering av behandlingsinsatserna som regeringen tagit initiativ till avvaktas innan några ytterligare åtgärder vidtas från regeringens sida. förslag: och region- myndigheterna bör avgöra vilka anstalter som skall användas för män som är dömda för övergrepp mot kvinnor och barn samt vilken behandlingsinriktning som skall finnas vid de olika anstalterna. bör upprätta allmänna riktlinjer för hur behandlingen skall bedrivas. Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna accepterar kommitténs förslag, även om många av remissinstanserna anser att förslagen inte tillför något nytt. Många av remissinstanserna framhåller behovet av forskning på området, både beträffande psykoterapeutisk behandling och hormonbehandling. Enligt finns det inget vetenskapligt stöd för att psykoterapi skulle minska benägenheten för återfall i sexualbrottshänseende. inom kriminalvården samt lyfter fram behovet av behandling av dömda med utländsk bakgrund. Skälen för regeringens bedömning: har uttalat att målet måste vara att de intagna, dömda för sexualbrott och våldsbrott, som vill och har behov av det skall erhålla behandling. (1990/91:JuU17 s.15, rskr.1990/91:154). Att säkerställa att män, som är dömda för övergrepp mot kvinnor och barn, erbjuds lämplig behandling är egentligen inte någon lagstiftningsfråga, utan bör behandlas i samband med budgetarbetet och i regleringsbrev. förslag om anstalter med en särskild inriktning mot sexualbrottsdömda och riktlinjer för behandlingen har i sak redan uppfyllts genom att har inrättat särskilda platser för sexualbrottsdömda och utarbetat särskilda program för denna kategori. Regeringen har vidare vad gäller behandlingen av dömda för sexualbrott i regleringsbrevet för och för uttalat att kriminalvården skall se till att intagna som är dömda för sexualbrott och som vill och har behov därav erhåller behandling som är inriktad på att förhindra återfall i sådana brott. Vidare har angivits att i sin återrapportering skall redovisa antalet intagna som är dömda för sexualbrott och hur många av dem som har erbjudits eller erhållit behandling som är inriktad på att förhindra återfall i sådana brott. Några ytterligare åtgärder från regeringens sida i denna fråga är därför inte påkallade. I har i motioner framförts önskemål om att intagna som ett obligatoriskt inslag i verkställigheten skall kunna åläggas att delta i vissa former av behandlingsprogram för att förebygga återfall i brott. Det har särskilt gällt sexualbrottsdömda. Frivillighet är förutsatt vad avser medicinsk-psykologisk eller annan behandling enligt 10 § andra stycket KvaL. Den nuvarande sysselsättningsplikten enligt 12 § KvaL omfattar således inte vård eller behandling av medicinsk karaktär (se prop. 1989/90:154 s. 29). Regeringen anser i likhet med vad justitieutskottet har uttalat att denna ordning av principiella och medicinskt-etiska skäl fortfarande skall råda (jfr 1996/97:JuU11 s. 19). Vad avser behandling för dem som dömts för våldsbrott mot kvinnor (eller barn) har i sitt betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60) föreslagit att får i uppdrag att kartlägga vilka behov som finns när det gäller behandling av dessa män och hur många intagna som är hänförda till olika kategorier. Ett sådant uppdrag bör enligt kommissionen också innefatta utarbetande av ett behandlingsprogram för behandlingen av män som gjort sig skyldiga till övergrepp mot närstående liknande det som tidigare utarbetats när det gäller sexualbrottsdömda. förslag har remissbehandlats. Regeringen har uppdragit åt Kriminalvårds- styrelsen att i samråd med kartlägga vilka metoder som används för behandlingen av män som dömts för våldsbrott mot kvinnor samt redovisa vilka behov som kan finnas för en utbyggnad av behandlingen av dessa män. Uppdraget skall redovisas till regeringen senast i samband med årsredovisningen för . Vidare har regeringen avsatt medel för en utvärdering av de behandlingsmetoder som förekommer för män som dömts för vålds- och sexualbrott mot kvinnor. Redovisningen av dessa uppdrag bör avvaktas innan några ytterligare åtgärder vidtas från regeringens sida. 11 Övriga förslag som avser vistelser utanför anstalt 11.1 Permissioner Regeringens förslag: För att anpassa lagtexten till den terminologi som används inom kriminalvården förs termerna normalpermission och särskild permission in i KvaL och ersätter den nuvarande benämningen korttidspermission. Regeringens bedömning: förslag om ändrade förutsättningar för att medge normalpermission och om krav på en skriftlig permissionsplan inför varje permissionstillfälle bör inte genomföras. förslag: Benämningen "regelbunden korttidspermission" ersätts med benämningen "normalpermission" och lagtexten anpassas till den skärpta praxis som tillämpas inom kriminalvården, så att sådan permission skall vägras om det föreligger en inte obetydlig fara för fortsatt brottslighet eller annat missbruk. Särskild permission skall inte kunna beviljas om den aktuella angelägenheten kan ombesörjas under en normalpermission. En skriftlig permissionsplan skall upprättas inför varje permissionstillfälle. Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att den nya formuleringen beträffande de regelbundna korttidspermissionerna är olämplig, eftersom den kan bädda för ytterligare inskränkningar i möjligheterna att bevilja permissioner. Också förslaget om en skriftlig permissionsplan kritiseras av flera remissinstanser som alltför omständligt. Bestämmelser om permission finns i 32 och 33 §§ KvaL samt i 12 § KvaF. Kriminalvårdstyrelsen har utfärdat nya föreskrifter och allmänna råd rörande permissioner (permissionsföreskrifterna) [KVVFS 1997:4], som trätt i kraft . För att underlätta anpassningen i samhället kan en intagen enligt 32 § första stycket KvaL beviljas tillstånd att lämna anstalten (korttidspermission). I föreskrifter numera benämnd normalpermission. Sådan permission får beviljas om inte påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet eller avsevärd fara för annat missbruk föreligger. Vid bedömningen skall särskilt beaktas om den intagne har nyttjat eller förfarit olagligt med narkotika inom anstalten eller utan giltigt skäl vägrat lämna urinprov enligt 52 d §. Frågan om normalpermission skall beviljas avgörs efter en samlad bedömning i varje enskilt fall. Prövningens syfte är att utröna om det föreligger sådan påtaglig fara för fortsatt brottslighet eller sådan avsevärd fara för annat missbruk att permissionen inte bör beviljas. Vid prövningen skall enligt permissionsföreskrifterna bl.a. arten och omfattningen av den intagnes aktuella och eventuellt tidigare brottslighet, strafftidens längd och den intagnes personliga förhållanden som t.ex. missbruksproblem och förekomsten av psykisk störning beaktas. Normalpermission skall föregås av en individuellt bestämd kvalifikationstid (5 § permissionsföreskrifterna). Därutöver föreskrivs vissa minimitider för beräkningen av denna kvalifikationstid, beroende bl.a. på strafftidens längd. Enligt 12 § andra stycket KvaF får den som dömts till fängelse i lägst beviljas normalpermission innan han har avtjänat av straffet endast om det finns särskilda skäl. Enligt tredje stycket samma paragraf bör den som dömts för s.k. terroristbrott inte beviljas normalpermission annat än om det finns särskilda skäl. Enligt 32 § andra stycket KvaL får korttidspermission också ges om annan särskild anledning förekommer. I föreskrifter numera benämnd särskild permission. Sådan permission får enligt 8 § permissionsföreskrifterna beviljas för att en intagen utanför anstalten skall kunna ombesörja angelägenheter som är av väsentlig betydelse för honom och som inte kan ombesörjas genom normalpermission eller på annat sätt. Det kan t.ex. röra sig om närståendes begravning, besök hos tandläkare eller optiker, besök hos frivårdsmyndigheten eller sociala myndigheter som en förberedelse inför frigivningen eller angelägna aktiviteter inom ramen för programverksamhet som inte kan tillgodoses genom frigång eller fritidsvistelse utanför anstalten. Vid särskilda permissioner skall alltid ställas villkor om ändamål och vistelseort. Särskild permission får inte omfatta än vad som är nödvändigt för att tillgodose syftet med permissionen. Enligt permissionsföreskrifterna skall det vid bedömningen av en ansökan om särskild permission alltid göras en avvägning mellan angelägenheten för den intagne å ena sidan och risken för missbruk å andra sidan. En intagen som avses i 7 § tredje stycket KvaL får enligt 32 § tredje stycket samma lag inte beviljas normalpermission och får beviljas särskild permission endast om synnerliga skäl föreligger. I syfte att minska skadeverkningarna av ett långt frihetsberövande och efter en bedömning av den intagnes behov av en kortare utevistelse och kraven på säkerhet i varje enskilt fall får enligt 11 § permissionsföreskrifterna en intagen som särbehandlas enligt 7 § tredje stycket KvaL eller av annan anledning inte medges normalpermission beviljas en kortare bevakad permission, s.k. lufthålspermission. Enligt 32 § fjärde stycket KvaL får för normalpermission och särskild permission ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Finns det behov av noggrann tillsyn kan föreskrivas att den intagne under permissionen skall vara ställd under bevakning. Intagna som avses i 7 § tredje stycket KvaL skall vara ställda under bevakning. Vid misskötsamhet inträder en ny individuellt anpassad kvalifikationstid. Minimitiden uppgår vid allvarligare former av misskötsamhet och annars . Enligt 33 § KvaL kan en intagen till förberedande av frigivning beviljas permission under viss (frigivningspermission). Sådan permission får inte beviljas för tid före den dag då villkorlig frigivning tidigast kan komma i fråga. Beslut om frigivningspermission fattas av . Frågan om frigivningspermission behandlades inte av . Som har nämnts föreslår regeringen i propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet att den nuvarande möjligheten till frigivningspermission skall slopas. har det totala antalet permissioner ökat, som andelen misskötta permissioner har minskat kraftigt. Enligt kriminalvårdens verksamhetsstatistik har av de påbörjade permissionerna (51 874 st) genomförts utan känd misskötsamhet. Misskötsamhet genom uteblivande skedde i 294 fall (ca ). av de påbörjade permissionerna har därför genomförts utan misskötsamhet genom uteblivande. De nu nämnda siffrorna skall jämföras med när ca 1 000 fall missköttes genom uteblivande. Den siffran har således mer än halverats . Skälen för regeringens förslag och bedömning: En av grundtankarna i KvaL är att anstaltsvistelsen redan från början skall inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. utgör ett mycket väsentligt inslag i denna strävan och är viktigt för att den intagne skall kunna behålla kontakten med anhöriga och andra personer i hans närhet. Det utgör också ett betydelsefullt medel för att underlätta den intagnes anpassning i samhället och för att motverka anstaltsskador. Permissioner är ofta den mest betydelsefulla länken mellan anstalten och samhället i övrigt för den intagne. Det emellertid också viktigt för kriminalvårdens förtroende hos allmänheten att samhällsskyddsfaktorerna tillmäts stor betydelse vid bedömningen av om en permission skall beviljas. För att uppnå fördelarna med permissionerna är det nödvändigt med en väl genomtänkt permissionsplanering, så att risken för missbruk minimeras. Den redovisade statistiken visar att permissionsmiss- bruket har minskat till en mycket låg nivå. Detta torde ha sin huvudsakliga förklaring i att planeringen inför permissionerna har avsevärt förbättrats . Tillämpningen av permissionsbestämmelserna fungerar med andra ord mycket tillfredställande. Enligt regeringens bedömning ger också det nuvarande regelverket uttryck för en lämplig avvägning mellan olika intressen där såväl samhällsskyddsfaktorer som den intagnes egna behov beaktas i erforderlig grad. Det saknas därför skäl att i sak förändra bestämmelsen i 32 § KvaL i en mer restriktiv riktning. förslag till omformulering av förutsättningarna för normalpermission, som av flera remissinstanser har tolkats som en inskränkning av möjligheterna till permission, bör därför inte genomföras. Däremot är det viktigt att kriminalvården även framöver kan upprätthålla sin höga ambitionsnivå när det gäller permissions- planeringen. förslag om att det inför varje permission skall upprättas en skriftlig permissionsplan har fått ett delat remissutfall. Kritiken går oftast ut på att ett formellt krav på skriftlig permissionsplan är otympligt och resurskrävande, utan att motsvarande fördelar kan uppnås. Vad som sagts rörande den förbättrade permissionsplaneringen i allmänhet visar enligt regeringens mening att det saknas behov av nya regleringar som mera i detalj styr tillämpningen av permissionsbestämmelserna. Något formellt krav på en skriftlig permissionsplan bör därför inte ställas upp. Den nuvarande terminologin i 32 § KvaL är mindre lämplig. I stället bör lagtexten anpassas till den terminologi som används inom kriminalvården. Regeringen föreslår därför att termerna normalpermission och särskild permission förs in i KvaL och ersätter den nuvarande benämningen korttidspermission. 11.2 Placering enligt 34 § KvaL Regeringens förslag: om fortsatt behandling för tid efter villkorlig frigivning skall kunna meddelas redan i samband med beslut om placering. Regeringens bedömning: förslag om ett ändrat kostnadsansvar bör inte genomföras. förslag: Möjligheterna till verkställighet utanför anstalten i främst behandlingssyfte (§ 34-placering) behålls, men det skall benämnas behandlingsplacering utom anstalt. Det föreslås ingen ändring av förutsättningarna för behandlingsplacering, men en hänvisning görs till kommitténs förslag att verkställigheten skall utformas så att straffets ändamål beaktas och till förslaget att särskild uppmärksamhet skall ägnas åt frigivningsförberedelser under den senare hälften av verkställigheten. En behandlingsplacering bör inte ske så tidigt att den planerade vård- eller behandlingstiden blir kortare än den beräknade återstående verkställighetstiden. om fortsatt behandling för tid efter villkorlig frigivning skall kunna meddelas redan i samband med beslut om placering. Kostnadsansvaret ändras så att har kostnadsansvaret även under prövotid efter villkorlig frigivning. I storleksordningen av statsbidragen till kommunerna skall föras över till kriminalvården för att täcka detta. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig i denna del är positiva till att behålla möjligheterna till behandlingsplacering utom anstalt. Ett par remissinstanser anser dock att en sådan placering bara bör få ske för missbruksvård. Samtliga är positiva till att föreskrift om fortsatt behandling för prövotid efter villkorlig frigivning skall kunna meddelas redan i samband med beslutet om placering. Beträffande kostnadsansvaret är remissutfallet delat. Till de negativa hör och , som menar att det innebär en risk för att kommunerna inte sitt ansvar för missbruksvården. Bakgrund: Kan en intagen genom vistelse utanför anstalt bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället, kan han enligt 34 § KvaL få medgivande att för sådant ändamål vistas utanför anstalten, om särskilda skäl föreligger (s.k. § 34 - placering). Vid bedömningen skall särskilt beaktas om den intagne behöver vård eller annan behandling mot missbruk av beroendeframkallande medel. En § 34-placering medges främst för att den intagne skall få möjlighet att undergå behandling mot sitt missbruk på behandlingshem (hem för vård eller boende), men även placering för andra ändamål som studier vid en internatskola och vård i familjehem är möjliga. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen ansluter sig till uppfattning att det nuvarande institutet § 34-placering bör vara kvar för samma ändamål som . Det utgör framför allt ett viktigt ge drogmissbrukare - som genom missbruksrelaterade motivationsprogram eller på annat sätt kommit till insikt om sina problem - passande vård och behandling utanför anstalten i en miljö som är bättre lämpad för ändamålet. Samhället i stort har oerhört mycket att vinna på att missbrukande intagna kommer till insikt om och är villiga att underkasta sig vård eller behandling för sina problem. Antalet § 34-placeringar har minskat , men det är inte fråga om någon mera drastisk minskning. En bidragande orsak till minskningen kan vara att antalet intagna med medellånga fängelsestraff, som av tradition varit den främsta målgruppen för § 34-placeringar, också har minskat. En annan orsak kan vara att kommunerna är lika villiga att stå för kostnaden efter tidpunkten för villkorlig frigivning. Med beaktande av det stora antalet intagna som har drogproblem är det emellertid uppenbart att det finns ett stort behov av att även framöver kunna använda sig av § 34-placeringar, framför allt som ett led i behandlingen vid de särskilda motivations- och behandlingsavdelningar för narkotikamissbrukare som finns vid ett stort antal anstalter. Målsättningen bör därför vara att utveckla verksamheten och undanröja de hinder som finns mot en ökning av antalet § 34- placeringar. En förutsättning för att medge en § 34-placering på ett behandlingshem bör vara att hela den planerade behandlingen fullföljs. Det bör därför som med instämmande av remissinstanserna föreslår införas en möjlighet att redan i samband med placeringsbeslutet meddela föreskrift om att behandlingen skall fullföljas även för tid efter den villkorliga frigivningen. Om den intagne har meddelats en sådan föreskrift och efter frigivningen avviker eller på annat sätt missköter behandlingen kan därför villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad enligt 26 kap. 15 § BrB. Möjligheten att meddela en sådan föreskrift bör dock användas endast när det med hänsyn till behandlingens innehåll finns sakliga skäl för det. Utgångspunkten måste vara att frihetsberövande inslag i behandlingen minskar i samband med villkorlig frigivning. Det bör därför krävas särskilda skäl för att kunna meddela en föreskrift om fortsatt behandling redan i samband med beslutet att medge § 34-placeringen. förslag om att kriminalvården skulle överta hela kostnadsansvaret för § 34-placeringarna har fått ett delat remissutfall. Det finns indikationer på att kommunerna av ekonomiska skäl är lika villiga att stå för sin del av kostnaderna. Några remissinstanser har också pekat på att den nuvarande ordningen kan ge upphov till orättvisa resultat beroende på vilka budgetmässiga överväganden som görs i den intagnes hemkommun. Andra remissinstanser, däribland Kriminalvårds- styrelsen och , har uttryckt oro för att ett frångående av normalitetsprincipen på denna punkt kan medföra att kommunerna inte tar sitt ansvar för missbruksvården. Problem av i huvudsak samma slag uppträder också i samband med kontraktsvård. Enligt regeringens mening bör de problem som hänger samman med fördelningen av kostnadsansvaret vid § 34-placeringar och kontraktsvård bli föremål för ytterligare utredning. Inom bereds direktiv till en särskild utredare att se över dessa frågor. förslag om ett ändrat kostnadsansvar för § 34- placeringarna bör därför inte genomföras. 11.3 Frigång Regeringens förslag: För att markera den vikt som vid prövningen bör fästas vid samhällsskyddsfaktorer skall det i lag framgå att frigång inte skall kunna beviljas om det på grund av viss omständighet kan befaras att den intagne kommer att avvika, återfalla i brott eller missbruka alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel. I samband med frigång skall kunna ställas de villkor som kan anses nödvändiga, t.ex. förbud mot alkoholförtäring. Behandling förs in i lagen som ett uttryckligt skäl för frigång. Det väsentlighetsrekvisit som framgår av bestämmelsen i 11 § fjärde stycket KvaF förs över till KvaL.