prop · GL0355 · 1998-01-01 00:00:00 — Som Arbetsdomstolen påpekat i den anförda domen ges dessutom genom ett aktivt och snabbt agerande från arbetsgivarens sida en signal om att sexuella trakasserier inte accepteras på arbetsplatsen och att den som utsätts för sådana trakasserier kan påräkna stöd från arbetsgi- varen. TCO har anfört att det direkt av lagtexten bör framgå att arbetsgivaren skall handla skyndsamt. På det sätt regeringens förslag är utformat så följer att utredningsskyldigheten inträder i och med att arbetsgivaren får kännedom om att arbetstagaren anser sig sexuellt trakasserad. Som redan sagts skall arbetsgivaren då utan dröjsmål utreda de närmare omständig- heterna. Förutom den inledande utredningsskyldigheten skall arbetsgivaren också vara skyldig att i förekommande fall av sexuella trakasserier vidta även andra åtgärder som skäligen kan krävas för förhindra fortsatta sexu- ella trakasserier. Med i förekommande fall avses att om arbetsgivaren har vetskap om eller vid sin utredning kommer fram till att en arbetstagare blir utsatt för sexuella trakasserier så skall arbetsgivaren vidta åtgärder för att få stopp på dessa. Om vid en objektiv bedömning arbetsgivaren gjort vad han kunnat för att utreda frågan och bilda sig en uppfattning om vad som skett men inte kommit fram till att det varit eller är fråga om sexuella trakasserier skall arbetsgivaren inte vara skyldig att vidta ytterli- gare åtgärder. Om det senare skulle visa sig att arbetsgivaren gjort en felbedömning skall han inte drabbas av skadeståndsskyldighet. Vilka åtgärder som skäligen kan krävas att arbetsgivaren vidtar ut- vecklas i författningskommentaren (avsnitt 21.5). I många fall, både när det gäller utredningsåtgärder och övriga åtgär- der, kan det vara lämpligt att samråda med de fackliga organisationerna och företagshälsovård eller liknande. Sammanfattningsvis kan sägas att en arbetsgivare inte har brutit mot bestämmelsen om arbetsgivaren gör vad som rimligen kan begäras för att få klarhet i förhållandena och vid fall av sexuella trakasserier gör vad som skäligen kan krävas för att få slut på dessa missförhållanden. vid har anfört att regeringen i förhållande till utredarens förslag bör överväga en annan placering av bestämmelsen som rimmar bättre med systematiken i lagen. Även SAF har framfört liknande synpunkter och påpekat att arbetsmark- nadsutskottet i samband med antagandet av jämställdhetslag uttalade att utskottet anslöt sig till vad som sägs i propositionen om att man inte bör utforma en regel inom ramen för de aktiva åtgärderna som innefattar en konkret skyldighet i det enskilda fallet (bet. 1990/91:AU 17 s. 42). Regeringen vidhåller denna inställning och anser att det är av vikt att behålla systematiken i jämställdhetslagen och att avsnittet om aktiva åtgärder därför endast bör innehålla regler om generella insatser. Den skadeståndssanktionerade bestämmelsen om att vidta åtgärder i det en- skilda fallet bör därför inte placeras i avsnittet om aktiva åtgärder utan kan med fördel placeras efter 22 § om förbud mot trakasserier. Enligt utredarens förslag skall arbetsgivaren även vidta nödvändiga åt- gärder för att förhindra fortsatta trakasserier på grund av en anmälan om könsdiskriminering. Regeln i denna del skall dock enligt utredaren vara vare sig vites- eller skadeståndssanktionerad. Med denna typ av trakasse- rier avses repressalieåtgärder från arbetsgivarens sida i form av t.ex. för- sämrade arbetsuppgifter, större arbetsbelastning eller uteblivna förmåner etc. Enligt 22 § är emellertid arbetsgivaren förbjuden att vidta sådana trakasserier och regeln är skadeståndssanktionerad enligt 27 §. Rege- ringen anser inte att det utöver själva förbudsregeln i 22 § och skyldig- heten i 6 § att vidta aktiva åtgärder skall införas en osanktionerad regel som ålägger arbetsgivaren att vidta åtgärder i det enskilda fallet för att förhindra trakasserier från en annan arbetstagare på grund av en anmälan om könsdiskriminering. 17.5 Skadeståndet Regeringens förslag: Allmänt skadestånd skall lämnas för den kränk- ning arbetsgivarens underlåtenhet att vidta åtgärder innebär. Utredarens förslag: Enligt utredarens förslag skall en arbetsgivare betala skadestånd om arbetsgivaren inte fullgör sina skyldigheter att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra sexuella trakasserier. Av utredarens förslag framgår inte vilken form av skadestånd som skall utgå och inte heller vilken den skadegörande handlingen som skall ersättas är. Remissinstanserna: Få av remissinstanserna uttalar sig i frågan om skadeståndsskyldighetens utformning. och anser att det är oklart om endast allmänt skadestånd avses eller även ekonomiskt. De anser att båda borde utgå och anför att ekonomiskt skadestånd kan vara väl motiverat i ett fall när den trakasse- rade behövt uppsöka läkare eller fått lov att sjukskriva sig. JämO och föreslår att även arbetsgivarens skyldighet att vidta åtgärder för att förebygga och förhindra sexuella trakasserier bör läggas till grund för skadeståndsskyldigheten i det enskilda fallet. Skälen för regeringens förslag: En skadeståndspåföljd har dubbla syften. Den syftar dels till att få arbetsgivaren att generellt motverka sex- uella trakasserier i arbetet och att vidta åtgärder för att få stopp på sexu- ella trakasserier i ett enskilt fall, dels till att ge den som trakasserats er- sättning. Regeringen anser att det är arbetsgivarens underlåtenhet att vidta ut- redningsåtgärder och i förekommande fall åtgärder för att förhindra fort- satta trakasserier som skall skadeståndssanktioneras. Om arbetsgivaren t.ex. får kännedom om att en arbetstagare anser sig ha blivit sexuellt tra- kasserad av en annan arbetstagare och arbetsgivaren inte gör något skall arbetsgivaren alltså vara skadeståndsskyldig på grund av just underlåten- heten att vidta åtgärder. Skadestånd för de trakasserande handlingarna i sig, såväl före som efter det att arbetsgivaren får kännedom om dem, får prövas gentemot den som utfört de trakasserande handlingarna, t.ex. inom ramen för en process om skadestånd på grund av ofredande. Om arbetsgivaren inte fullgör sin skyldighet att vidta åtgärder för att före- bygga och förhindra sexuella trakasserier kan JämO enligt 35 § jäm- ställdhetslagen förelägga arbetsgivaren att vid vite vidta sådana åtgärder. Fråga är därutöver om både allmänt och ekonomiskt skadestånd skall kunna utgå. Det faktum att arbetsgivaren inte agerar, inte utreder frågan eller inte vidtar andra åtgärder, är kränkande för den som anser sig utsatt för sexu- ella trakasserier. Allmänt eller ideellt skadestånd skall därför utgå för den kränkning som underlåtenheten innebär. En arbetstagare som utsatts för sexuella trakasserier kan på grund av detta drabbas av ekonomisk förlust, t.ex. i form av kostnader för sjuk- skrivning eller vårdkostnader. Den direkta orsaken till dessa kostnader är dock den trakasserande handlingen i sig och inte arbetsgivarens underlå- tenhet. Arbetsgivarens underlåtenhet kan dock förvärra situationen och indirekt vara orsak till den ekonomiska förlusten. Huruvida den ekono- miska skadan uteblivit om arbetsgivaren hade agerat är dock oftast mycket osäkert. Regeringen stannar därför vid bedömningen att ekono- miskt skadestånd inte skall kunna utgå enligt denna bestämmelse. För trakasserier som en arbetsgivare utsätter en arbetstagare för enligt 22 §, dvs. trakasserier på grund av att arbetstagaren avvisat arbetsgivarens sexuella närmanden eller anmält arbetsgivaren för könsdiskriminering, utgår inte heller ekonomiskt skadestånd. När det gäller skadeståndsbeloppens storlek instämmer regeringen i ut- redarens bedömning att dessa bör anknyta till vad som i övrigt gäller för skadestånd enligt jämställdhetslagen och därmed till vad som allmänt gäller på det arbetsrättsliga området. En möjlighet att jämka skadeståndet bör finnas på samma sätt som för annat skadestånd enligt jämställdhetslagen. 18 Sekretessfrågor Regeringens bedömning: Gällande bestämmelser vad gäller möjlighe- terna för personal inom hälso- och sjukvården och att lämna uppgifter till polis och åklagare vid misstanke om brott bör inte ändras. Detsamma gäller bestämmelserna i 36 kap. 5 § om frågeförbudets omfattning. Kommissionens förslag: Kommissionen föreslår att 14 kap. 2 § sek- retesslagen (1980:100) ändras så att sekretess inte hindrar att vårdperso- nal lämnar uppgifter till polis och åklagare, när det föreligger misstanke om att en person utsatts för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § brottsbal- ken, grovt sexuellt utnyttjande enligt 6 kap. 3 § samt de fö- reslagna kvinnofrids- respektive fridsbrotten. I konsekvens härmed före- slår kommissionen även att det s.k. frågeförbudet i 36 kap. 5 § rätte- gångsbalken såvitt avser vårdpersonal bör vika vid de ovan nämnda brotten. Ändringarna föreslås även gälla inom försam- lingsvårdande verksamhet. Remissinstanserna: Utfallet är blandat vad gäller inställningen till ge- nombrott i vårdsekretessen. En knapp majoritet tillstyrker eller har att erinra, medan ett antal instanser avstyrker, ställer sig tvek- samma eller inte har tagit ställning. Bland dem som ifrågasätter förslaget kan nämnas domstolarna, , och Rikskvinnocentrum. Bland dem som är positiva eller inte har någonting att erinra kan nämnas länsstyrelserna, och Fred- rika . I stort anförs samma argument beträffande för- slaget om ändring i det s.k. frågeförbudet. tar bestämt avstånd från förslaget. Bakgrund: All hälso- och sjukvårdspersonal och socialtjänstpersonal i allmän tjänst är underkastad tystnadsplikt enligt bestämmelser i sekre- tesslagen. För hälso- och sjukvårdspersonal i enskild tjänst är tystnads- plikt föreskriven i lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården. På motsvarande sätt föreskrivs i socialtjänstlagen (1980:620) tystnadsplikt för den som är eller har varit verksam inom yr- kesmässigt bedriven enskild verksamhet som avser insatser enligt social- tjänstlagen, eller inom enskild familjerådgivning. Enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen gäller med vissa undantag sekretess inom den offentliga hälso- och sjukvården för uppgifter om enskildas hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstå- ende lider men. Sekretessen inom för uppgifter om enskil- das personliga förhållanden är enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen utformad på samma sätt. Sekretessen på dessa områden avgränsas alltså med ett s.k. omvänt skaderekvisit. Såvida inte den enskilde själv medger att vissa uppgifter lämnas ut får utlämnande ske endast om man är övertygad om att detta inte länder till men. Begreppet men har i sekretesslagen en mycket vidsträckt innebörd och tar framförallt sikte på de olika kränk- ningar av den personliga integriteten som kan uppstå om uppgifterna lämnas ut (jfr. 1979/80:2, del A, s. 83). Med men avses sådant som att någon blir utsatt för andras missaktning, om hans personliga förhål- landen blir kända. Utgångspunkten för en bedömning av om men förelig- ger är den enskildes egen upplevelse. Därmed kan även helt rättsenliga åtgärder utgöra men. Hänsyn kan dock tas till vad som enligt gängse vär- deringar i samhället uppfattas som men. Uppgiftslämnande till polisen vid misstanke om brott I 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen finns en generell bestämmelse om myndighetens rätt att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar till po- lis- och åklagarmyndighet m.fl. Sekretess hindrar sålunda inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. Det är dock inte fråga om någon uppgiftsskyldighet. Bestämmelsens tillämplighet begränsas såvitt gäller sekretess som rör områden där skyddsintresset ansetts särskilt stort, såsom i fråga om uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårds- eller socialtjänstsekretessen. För dessa uppgifter gäller att de endast får lämnas ut om det brott som misstankarna gäller är av sådan svårighetsgrad att det lindrigaste straff som är föreskrivet är fängelse . Innebörden av denna gränsdragning är att endast misstanke om mycket allvarliga brott, såsom t.ex. mord, dråp och våldtäkt, kan an- mälas av hälso- och sjukvårdspersonal och socialtjänstpersonal till polis och åklagare. Vid misstanke om brott mot den som är har dock ytterligare genombrott gjorts i sekretessen, så att den inte hindrar att hälso- och sjukvården och lämnar uppgifter till polis och åklagare under förutsättning att det är fråga om misstanke om ett brott enligt 3, 4 eller 6 kap. , dvs. brott mot liv eller hälsa, brott mot frihet och frid eller sexualbrott. Uppgifterna kan lämnas ut på myn- digheternas eget initiativ och utan att uppgiftslämnandet har något sam- band med t.ex. en förundersökning. De skall dock angå misstanke om ett brott som har begåtts. Sekretesslagen gäller som nämnts inte utanför den offentliga hälso- och sjukvården och . För personal i motsvarande enskild verksamhet gäller i stället, som framgått ovan, tystnadsplikt enligt sär- skild lagstiftning. Tystnadsplikten innebär att personalen inte obehörigen får röja uppgifter om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga för- hållanden. En sådan tystnadsplikt anses inte hindra att misstankar om allvarliga brott framförs till polisen. Vid tolkningen av obehörighetsrek- visitet har det ansetts naturligt att söka ledning i det skaderekvisit som finns i sekretesslagens bestämmelser. Sålunda föreligger i praktiken en nära överensstämmelse mellan tystnadsplikten för offentligt anställda och tystnadsplikten för vårdpersonal i enskild tjänst (jfr. 1980/81:28 s. 23 och prop. 1981/82:186 s. 26). Den som röjer en uppgift som vederbörande är skyldig att hemlighålla, kan enligt 20 kap. 3 § dömas för brott mot tystnadsplikt. Straffet är böter eller fängelse i högst . I vissa fall kan disciplinåt- gärder enligt tjänstelagar komma i fråga. Bestämmelsen om nöd i 24 kap. 4 § kan dock i vissa fall möjliggöra att sekretessbelagda uppgifter om förestående brott får lämnas ut om fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat av rättsordningen skyddat viktigt intresse. Vittnesplikt m.m. enligt Enligt svensk rätt är det en allmän medborgerlig skyldighet att inställa sig som vittne vid domstol och där avlägga vittnesmål. Som en allmän grundsats i fråga om vittnesskyldigheten gäller att tystnadsplikt får vika för vittnesplikt. I 36 kap. 5 § finns dock vissa undantag från denna huvudregel. Paragrafen begränsar för speciella fall möjligheten att ställa frågor till vittne. Man talar om att det råder ett frågeförbud. Till sin om- fattning sammanfaller frågeförbudet inte med förekommande tystnads- plikter. I vissa fall får sålunda en person höras som vittne angående ett förhållande som inbegripits i dennes tystnadsplikt utanför rätten. I andra fall förekommer frågeförbud beträffande personer för vilka ingen tyst- nadsplikt är föreskriven. I 36 kap 5 § andra stycket fö- reskrivs att personer som tillhör vissa angivna yrkesgrupper får höras om något som de har blivit anförtrodda i sin yrkesutövning eller som de i samband därmed har erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller, samtycker till det. De angivna yrkes- grupperna är advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter samt familjerådgivare enligt socialtjänstla- gen. Frågeförbudet gäller också för biträden till de uppräknade yrkes- grupperna. Därutöver undantas ytterligare yrkesgrupper enligt lagrum- mets tredje och femte stycke. Genom en lagändring som trädde i kraft (SFS 1997:314, prop. 1996/97:124, bet. 1996/97:SoU18, rskr. 1996/97:264) blir dock de angivna yrkesgrupperna skyldiga att vittna i mål om dels brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , dels samtliga brott enligt 3,4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt . Dessutom finns ytterligare några undantag från frågeförbudet i vissa mål som rör barn. Frågeförbudet gäller oavsett om det är fråga om verksamhet i allmän el- ler enskild tjänst. Förbudet skall iakttas självmant av domstolen och kan inte efterges av vittnet utan endast av den till vars förmån sekretessen gäller. Det kan noteras att frågeförbudet inte gäller i fråga om annan social- tjänstpersonal än familjerådgivare enligt socialtjänstlagen. Socialtjänst- personal är därför i princip skyldiga att avlägga vittnesmål utan de be- gränsningar som gäller för hälso- och sjukvårdspersonal enligt paragra- fens andra stycke. Bestämmelserna i 36 kap. 5 § är tillämpliga också i fråga om vittnesförhör under en förundersökning i brottmål (23 kap. 13 § ). Ett vittnesförhör under förundersökningen får dock inte äga rum innan förundersökningen har fortskridit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet. I 38 kap. finns bestämmelser om editionsplikt, dvs. skyldighet att tillhandahålla domstolar skriftliga handlingar. Om en handling kan antas ha betydelse som bevis, får en domstol förordna att handlingen skall tillhandahållas domstolen. Vissa undantag från editions- plikten finns emellertid. Bl.a. gäller, såvitt avser allmänna handlingar, undantag som svarar mot frågeförbudet i 36 kap. 5 § , vilket är av särskild betydelse när det gäller t.ex. sjukjournaler (38 kap. 8 § ). Av 23 kap. 14 § andra stycket följer att den som leder förundersökningen kan begära att rätten skall besluta att en handling skall tillhandahållas redan under förundersök- ningen. Begränsningarna i 38 kap. 8 § är tillämpliga också i sådana fall. Skälen för regeringens bedömning: Sekretessen inom hälso- och sjukvården och har utformats med hänsyn till att kravet på sekretess för enskildas personliga förhållanden gör sig särskilt starkt gällande på dessa områden. En av socialtjänstlagens viktigaste utgångs- punkter är att insatser i individuella ärenden skall präglas av frivillighet och självbestämmande. insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med vederbörande (1 och 9 §§ socialtjänstlagen). I motiven till lagen sägs också att samråd med andra myndigheter i regel inte bör ske utan att den enskilde sam- tycker till det (prop. 1979/80:1, del A, s. 364 och 398). Lagstiftningen har utformats så att den enskilde skall känna förtroende och respekt för och så att vederbörande skall våga vända sig till denna. På motsvarande sätt anger hälso- och sjukvårdslagen att en god hälso- och sjukvård särskilt skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Även här betonas att vården och behandlingen så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten (2 a § hälso- och sjukvårdslagen). Dessa skäl har sålunda vägt tungt vid ut- formningen av den sekretess som gäller inom hälso- och sjukvården och . Det är mot den bakgrunden som lagstiftaren har varit re- striktiv när det gäller att skapa genombrott i sekretessen även för sådana andra starka samhällsintressen som möjligheten att ingripa mot brott. Möjligheterna att från bl.a. hälso- och sjukvården och lämna ut uppgifter som angår misstanke om brott för vilka inte är före- skrivet lindrigare straff än fängelse infördes genom en lagändring . Året därefter infördes den generella bestämmelsen som inte är tillämplig inom vårdområdet om att sekretess inte hindrar att myndig- heterna lämnar uppgifter som angår misstankar om brott till polis eller åklagare eller till någon annan myndighet som är ålagd att ingripa mot brottet, om brottet föranleder annan påföljd än böter. I samband med dessa lagändringar fördes utförliga diskussioner om avvägningen mellan intresset av en effektiv brottsbekämpning och intresset av sekretess (prop. 1981/82:186 s. 20 ff. och 1983/84:142 s. 28 ff.). Då det gällde att bestämma omfattningen av uppgiftslämnandet inom hälso- och sjukvården och sades det att sekretesskyddet inte fick ges en sådan utformning att det försvårade den del av polisens spanings- och utredningsverksamhet som är inriktad på den särskilt all- varliga brottsligheten. En väsentlig invändning mot att tillåta att uppgifter om misstankar om vissa brott med lägre straffminimum än lämna- des till polisen ansågs vara att uppgifterna i så fall i viss utsträckning kunde lämnas under en förundersökning men inte vid ett vittnesförhör, nämligen beträffande uppgifter som härrör från en förtroendesituation inom hälso- och sjukvården. Det ansågs därför rimligt att ta vittnesplik- tens omfattning i förtroendefallen till utgångspunkt för regleringen av polisens möjligheter att få uppgifter vid misstanke om allvarligare brott. I lagstiftningsärendet diskuterades frågan om en längre gående lättnad i sekretessen för just misstänkta fall av kvinnomisshandel. Kort tid dess- förinnan hade beslutat att upphäva kravet på angivelse av mål- säganden för åtal för misshandel i hemmet, vilket gjorde det möjligt för en åklagare att väcka åtal även om den misshandlade kvinnan underlät att själv göra polisanmälan eller tog tillbaka en sådan anmälan. Röster höj- des därför för införande av regler som innebar att bl.a. hälso- och sjuk- vårdspersonalen oberoende av kvinnans samtycke skulle kunna lämna polisen uppgifter angående misstankar om kvinnomisshandel. Departe- mentschefen uttalade dock att han inte var beredd att utan ytterligare överväganden införa en sådan möjlighet, eftersom det fanns en uppenbar risk för att kvinnornas benägenhet att söka sjukvård kunde minska (prop. 1981/82:186 s. 24). Kommissionen anser att intresset av att beivra våldsbrott och förhindra upprepat våld bör väga tyngre än den enskilda personens intresse av in- tegritet och sekretess. Som inte minst framgår av remissinstansernas olika ståndpunkter är avvägningen mellan intresset av en effektiv brotts- bekämpning och intresset av sekretess mycket svår att göra. Beträffande vissa typer av brott finns det regelmässigt ett större intresse av effektiv brottsbekämpning än beträffande andra. Till denna kategori hör bl.a. våldsbrott. Enligt regeringens mening kan visserligen goda skäl anföras för att öppna möjligheter för personalen inom hälso- och sjukvården och att oberoende av kvinnans samtycke lämna polisen upp- gifter som rör misstankar om t.ex. kvinnomisshandel. Det finns emeller- tid också stora nackdelar med en regel av denna innebörd. Framförallt skulle en sådan regel kunna leda till att kvinnor som utsatts för våld av en närstående avstår från att söka hjälp. Ett flertal remissinstanser har också uttryckt farhågor om att en lättnad i sekretessen kan få denna konsek- vens. Kommissionen har ifrågasatt om den starka sekretessen på vårdområ- det verkligen har en avgörande betydelse för om de utsatta kvinnorna skall våga vända sig till vården för hjälp och stöd. Kommissionen menar att en ökad möjlighet för personal inom hälso- och sjukvården och so- cialtjänsten att anmäla misstankar om brott även om kvinnan inte själv vill ta ett så avgörande steg i stället bör kunna ses som ett stöd för kvinnan. Regeringen anser emellertid att även om en begränsning i vårdsekre- tessen skulle möjliggöra att våldets konsekvenser synliggörs och identi- fieras på ett bättre sätt och att polis och åklagares utredningar av vålds- brott mot kvinnor skulle underlättas, kan en begränsning i vårdsekretes- sen likaväl få till följd att kvinnor som utsätts för våld från närstående inte känner förtroende för bl.a. läkare, psykologer och företrädare för , eftersom dessa kan avslöja sådant kvinnan vill hålla hem- ligt. De av kommissionen föreslagna ändringarna skulle i så fall inte ligga i de våldsutsatta kvinnornas intresse. Risken för att kvinnor, av rädsla för att en anmälan kan ske mot deras vilja, avstår från att söka hjälp får inte underskattas. En anmälan som sker mot kvinnans vilja, eller till och med utan hennes kännedom, kan dessutom upplevas som en yt- terligare kränkning av hennes person. Vid våld mellan närstående kan det inte heller uteslutas att den som utövat misshandeln skulle kunna hindra kvinnan från att söka nödvändig sjukvård.