prop · GL0310 · 1998-01-01 00:00:00 — Bestämmelser om beslag i brottsutredningar i allmänhet finns i 27 kap. RB. Enligt huvudregeln får föremål tas i beslag om de skäligen kan antas vara av betydelse för en utredning om brott eller ha avhänts någon genom brott eller kunna komma att förverkas på grund av brott. Skriftliga handlingar får i regel också tas i beslag, men inte obegränsat. Begränsningen gäller skriftliga handlingar som har ett innehåll som kan antas vara sådant att ett vittne kan vägra att uttala sig om det på grund av vissa fall av tystnadsplikt. Det är i regel undersökningsledaren eller en åklagare som skall besluta att ett föremål eller en handling skall tas i beslag. Beslut om husrannsakan verkställs av polisen. En polisman får beslagta föremål som han anträffar då han griper eller anhåller någon eller då han verkställer häktning, husrannsakan, kropps- visitation eller kroppsbesiktning. Även i andra fall får en polisman beslagta ett föremål som han anträffar, när dröjsmål innebär fara, dock inte en försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag. Även en domstol kan förordna om beslag under vissa förutsättningar. Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande kan den som har drabbats av beslaget begära att rätten prövar det. Om rätten förordnar om beslag eller fastställer ett verkställt beslag skall rätten sätta ut den tid inom vilken åklagaren skall väcka åtal. Om inte är tillräcklig får rätten medge förlängning. När polisen tar något i beslag skall det dokumenteras i ett protokoll. beslagsprotokollet skall det beslagtagna föremålet beskrivas noga. Där skall vidare anges vad som är ändamålet med beslaget och andra omständigheter av betydelse. Husrannsakan i brottsutredningar i allmänhet regleras i 28 kap. RB. Med husrannsakan avses undersökning av hus, rum eller annat slutet för- varingsställe. Begreppet hus omfattar inte bara bostadshus utan även andra typer av byggnader, som fabriker, magasin och uthus. Med rum avses bl.a. kontor och lagerlokaler. En husrannsakan kan vara antingen reell eller personell. Reell husrann- sakan görs för att söka efter föremål som kan komma att tas i beslag, eller för att undersöka omständigheter som kan få betydelse för en utredning om misstänkt brott. Personell husrannsakan tillgrips när en person eftersöks. För att en reell husrannsakan skall få göras förutsätts att det finns anled- ning att anta att det har begåtts ett brott på vilket fängelse kan följa. Man får alltså inte göra en husrannsakan i syfte att upptäcka brott eller för att skaffa information om annat brott än det som ligger till grund för åtgärden. Reell husrannsakan får ske hos den som är skäligen misstänkt för brot- tet. I tre fall får husrannsakan ske även hos annan än den som är skäligen misstänkt för brottet, nämligen hos den där brottet har förövats eller där den misstänkte har gripits eller om det annars finns synnerlig anledning att tro att åtgärden kommer att leda till det avsedda resultatet. Beslut om husrannsakan meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Husrannsakan verkställs av polisen. En polisman får också göra husrannsakan utan föregående beslut av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten om dröjsmål innebär fara. Den som verkställer en husrannsakan får anlita biträde av t.ex. en sak- kunnig om det behövs. I förundersökningar om misstänkt skattebrottslighet är det vanligt att en revisor från skattemyndigheten biträder polisen som sakkunnig och upplyser polisen om t.ex. vilka handlingar som kan vara av värde för utredningen. En sakkunnig får emellertid inte genomsöka lokalen efter handlingar. Polisens befogenheter att använda våld Polisen har enligt 10 § polislagen (1984:387) särskilda befogenheter att genomföra tjänsteåtgärder med våld i vissa fall. Våldsbefogenheten får bara användas om andra medel är otillräckliga och det är försvarligt med hänsyn till omständigheterna i övrigt. Vidare har poliser samma rätt som var och en att bruka våld i skilda nödsituationer m.m. enligt 24 kap. brotts- balken. I 23 § polislagen finns regler som, under särskilda förutsättningar, ger polismans rätt att bruka våld också till vissa andra befattningshavare än polismän. Det gäller bl.a. personer som med laga stöd skall verkställa ett frihetsberövande samt den som i myndighetsutövning har befogenhet att verkställa vissa tvångsåtgärder såsom husrannsakan, beslag och kropps- visitation. 4.3.4 Brottsutredning utanför förundersökning Åklagarens och polisens verksamhet för att beivra brott regleras inte helt uttömmande i . En allmän spaningsverksamhet, som till skillnad från spaning under förundersökning inte förutsätter någon konkret brottsmisstanke, sker med stöd av bestämmelserna i 2 § polislagen (1984:387) om polisens uppgifter. Innan förundersökning formellt inleds kan det företas olika slag av utredningsåtgärder som bl.a. avser att skapa underlag för en närmare prövning av om förundersökning skall inledas eller inte. Hit hör kriminalunderrättelseverksamhet och förutredning. Med kriminalunderrättelseverksamhet avses åtgärder som inte grundas på en misstanke om ett konkret brott. Till skillnad från förutredning kan kriminalunderrättelseverksamhet pågå och innebära ett omfattande utredningsarbete. Genom de uppgifter som kommer fram kan brottsmisstankarna växa sig så starka att förundersökning skall inledas, eller också kan det klarläggas att misstankarna saknar grund. Underrättelseverksamhet rörande ekobrott förekommer bl.a. vid Riks- kriminalpolisen och länskriminalavdelningarna. En samverkan kan före- komma med andra myndigheter, t.ex. skattemyndigheter och kronofogde- myndigheter. Med förutredning avses som regel olika utredningsåtgärder som en undersökningsledare behöver vidta för att få ett tillräckligt underlag för att besluta om en formell förundersökning skall inledas. Det kan röra sig exempelvis om att inhämta kompletterande upplysningar eller att kontrollera dokument som har överlämnats till åklagarmyndigheten. När det gäller ekonomisk brottslighet där affärstransaktionerna kan vara komplicerade och den rättsliga bedömningen långtifrån självklar utnyttjas inte sällan förutredningen för att söka klarhet i om ett visst förfarande är straffbart eller inte. Skillnaden gentemot underrättelseverksamhet kan sägas vara att förutredningen är klarare inriktad på ett konkret brott. 4.5 Myndigheternas bekämpning av skattebrottslighet I avsnittet redovisas hur de regler för skattebrottsutredning m.m. som behandlats tidigare fungerar i praktiken. Kapitlet bygger i allt väsentligt på Ekobrottsberedningens rapport vilken i sin tur grundas på Riksrevisions- verkets rapport 1996:32 Tre skattemyndigheters hantering av skatte- brott, en skrivelse från Riksåklagaren m.fl. till Justitiedeparte- mentet med årlig redovisning av ekobrottsbekämpningen i landet enligt 3 § förordningen (1995:736) om regional myndighetssamverkan för be- kämpning av ekonomisk brottslighet, en av genomförd enkät gällande utredning av brott mot skatteförfattningarna som anmälts samt intervjuer som eko- brottsberedningen har gjort med företrädare för skatte-, åklagar- och polis- myndigheter. Dagens skattebrottsling har i större utsträckning än tidigare ett kriminellt förflutet. Även de skattebrottslingar som inte är kriminellt belastade kan enligt polisen avvika från den traditionella bilden av skattebrottslingen. Som exempel kan anges s.k. målvakter. En del förundersökningar om skattebrott gäller brottslighet som utövas av organiserade grupper. Enligt polisen domineras de förundersökningarna av polisiära inslag, medan de skatterättsliga aspekterna i sig inte är komplicerade. Det gäller t.ex. många mervärdesskattebedrägerier. Det förekommer i ökande utsträckning att ekonomisk brottslighet be- drivs som ett led i en mera allmänt kriminell verksamhet. Erfarenheten vid de flesta av polisens ekorotlar är dock att utredningar om skattebrott i de flesta fall inte omfattar annan brottslighet. I bland förekommer dock skatte- brottsligheten tillsammans med brottslighet av sekundär karaktär, särskilt bokföringsbrott. Av de skattebrott som anmäldes bedömdes i genomsnitt kräva endast enkla utredningar och en mindre utredningsinsats, inte omfatta tvångsmedel riktas mot person samt innefatta beslag eller husrannsakan endast i mindre omfattning. De fall där skattemyndighetens anmälan till åklagaren åtföljs av en färdigställd revisionspromemoria uppskattas till i genomsnitt . De anmälningarna sammanfaller huvudsakligen med de som anges som enkla utredningar. Det synes aldrig eller mycket sällan förekomma i skattebrottsutredning- ar att polisen behöver använda våld. Det bör anmärkas att , som har flest anmälningar om skattebrott, har ansett det omöjligt att ange hur vanligt det är med våldsanvändning. Andelen utredningar där det förekommer tvångsmedel mot person anges av ett fåtal län till , medan flertalet län anger mellan något enstaka fall och av ärendena. I stort sett samtliga utredningar anges kunna genomföras av högst två utredare. Även om bilden av skattebrottslingen håller på att förändras synes det stora flertalet utredningar om skattebrott fortfarande vara relativt enkla från utredningsteknisk synpunkt. Hur en skattebrottsutredning initieras Skattemyndigheterna skall enligt 17 § skattebrottslagen göra anmälan till åklagare så snart det finns anledning att anta att brott enligt skattebrotts- lagen har begåtts. Även brott enligt vissa andra författningar inom skatte- området skall anmälas. Skattemyndigheterna har vidare rätt att anmäla vissa brott utanför skatteområdet. Skattemyndigheterna behöver dock inte anmäla skattebrott m.m. om det kan antas att brottet inte kommer att medföra påföljd eller om anmälan av annat skäl inte behövs. En ringa grad av misstanke om brott är dock till- räcklig. Det undandragna skattebeloppets storlek har stor betydelse vid bedöm- ningen av hur allvarliga brotten är och om det över huvud taget föreligger något brott. Riksåklagaren och har haft överläggningar om vilka beloppsgränser som skall anses gälla för de olika brotten samt i vilka fall anmälan om misstanke om brott kan underlåtas. har tagit fram en lathund som anger beloppsgränser för undandragen skatt som riktmärken för när misstanke om olika brott bör anmälas, t.ex. misstänkt skattebrott: 3/4 basbelopp per period, misstänkt vårdslös skatteuppgift: 1 basbelopp , misstänkt brottslighet i samband med innehållande och betalning av personalens preliminärskatt: 2 basbelopp. Beloppen utgör endast riktmärken och de bör sättas lägre vid upprep- ning eller särskilt allvarliga fall. I praktiken har dock väsentligt högre beloppsgränser kommit att tillämpas på många håll. Brott kan upptäckas inom olika delar av skatteförvaltningens kontroll- verksamhet även om det huvudsakligen är i revisionsverksamheten som skattebrott upptäcks. Brottsmisstankar kan även uppkomma efter tips från andra myndigheter eller från allmänheten. I de fall tipset inte kan placeras i en pågående kon- troll, förekommer det att tipset utreds och föranleder att en kontroll av den skattskyldige inleds. I vissa län är den verksamhet som är inriktad på brottsmisstankar förlagd till särskilda enheter på skattemyndigheten, medan den i andra län ligger på de lokala skattekontoren. Det är vanligt att särskilda enheter på skattemyndigheten utför revisioner där det föreligger misstanke om allvar- ligare brottslighet. Det innebär att det inom skatteförvaltningen finns en viss organisation för handläggning av ärenden som har anknytning till ekonomisk brottslighet. Samarbetet mellan skattemyndigheten, åklagaren och polisen När en misstanke om brott uppkommer inom kontrollverksamheten eller när skatteförvaltningen tar emot ett tips om brott, tar man där fram de uppgifter man har om den skattskyldige. Vidare kan komplettering ske genom den registerslagning och annat inhämtande av uppgifter som skatte- myndigheten kan utföra. Om revisorn på skattemyndigheten bedömer att det föreligger misstanke om brott är det vanligt att han, i de fall misstankarna omfattar allvarlig eller svårutredd brottslighet, tar underhandskontakt med polis eller åklagare. På många håll förekommer det att revisorn sammanträffar med polis och ibland åklagare. Vid sådana sammanträffanden presenterar revisorn sin utredning och redogör för sina misstankar. Diskussionen kan resultera i en bedömning att det föreligger en brottsmisstanke som bör föranleda en formell anmälan till åklagaren. Men ibland mynnar diskussionen ut i att det inte finns tillräckligt underlag för att inleda en förundersökning. I de fall det inte finns tillräckligt underlag för att inleda förundersökning kan utredningen komma att kompletteras från skatteförvaltningens sida, eventuellt med bistånd från polisen som genomför en förutredning med t.ex. spaning. Ärendet kan även bedömas som så utsiktslöst att några vidare utredningsåtgärder inte vidtas. Finns det i förekommande fall efter nödvändig komplettering tillräckligt underlag för att inleda förundersökning, gör skatteförvaltningen i regel en anmälan om brottsmisstanke, om den misstänkta brottsligheten anses tillräckligt allvarlig. När skattemyndigheten har gjort en anmälan om misstänkt brottslighet och åklagaren har beslutat att inleda förundersök- ning, är det polisens uppgift att utföra utredningsåtgärderna. I praktiken är det mycket vanligt att polisen har kontakt med den tjänsteman på skatte- myndigheten som har utfört skatteutredningen. De anmälningar som åtföljs av en färdigställd revisionspromemoria, där skatteutredningen således är slutförd, medför för det mesta inga omfattande utredningsåtgärder. I de enklaste fallen utgör revisionspromemorian det huvudsakliga skriftliga materialet i förundersökningen och den komplet- teras med förhör med den misstänkte och ibland med en revisor, leverantör eller annan som haft kontakt med den skattskyldige angående verk- samheten. I dessa fall kan kontakten med skattemyndigheten inskränka sig till en telefonkontakt i samband med att polismannen sätter sig in i ärendet. I komplicerade fall kan polisen konsultera skattemyndigheten både vad gäller omständigheterna i det enskilda fallet och rent skatterättsliga frågor. Vidare kan tjänstemän från skattemyndigheten fungera som sakkunniga när polisen gör husrannsakan och håller förhör. Det förekommer också att man samlokaliserar de båda utredningarna för att uppnå högsta möjliga effektivitet. Det förekommer emellertid också fall där polisen inte har utrednings- resurser att ställa till åklagarens förfogande när denne tar emot skattemyn- dighetens anmälan. ställs då inför att antingen avvakta med skatteutredningen tills vidare eller avsluta den utan att någon sam- verkan med polisen kommer till stånd. Ingetdera alternativet är önskvärt. Å ena sidan är skattemyndigheten skyldig att slutföra skatteutredningen så snart det är möjligt, å den andra vinner båda utredningarna i effektivitet på att samordnas. Att en skattemyndighet kan biträda polisen vid en husrannsakan, gagnar förundersökningen. har i regel bättre kännedom om vilket material man behöver få tillgång till och som således bör tas i beslag. I det avseendet kan skattemyndighetens medverkan innebära att det material som tas i beslag begränsas till det som är relevant för utredningen. kan också bidra med kunskap om hur man får tillgång till en skattskyldigs bokföring som förs på data m.m. Genom denna medverkan av expertis från skattemyndigheten effektiviseras husrannsakan. Förhör under förundersökningen med misstänkta och vittnen leds av förhörsledare hos polisen. När skattemyndighet och polis samverkar under en förundersökning deltar skattemyndigheten efter åklagarens bedömning i varierande utsträckning vid förhören. När en tjänsteman från skattemyn- digheten är närvarande under förhöret inleds det med att skattetjänsteman- nens och förhörsledarens respektive roller i förhörssituationen klargörs för förhörspersonen. Utredningar av skattebrott berör som tidigare nämnts flera myndigheter. De olika myndigheterna har olika mål, styrsystem, verkskultur, kompetens etc. Flera omständigheter, bl.a. bristande samlad styrning, leder till att skilda myndigheter gör olika prioriteringar. I många skattebrottsutredningar av enkelt slag är det i praktiken skatte- myndigheten som står för huvuddelen av grundmaterialet i utredningen, vilken redovisas i en revisionspromemoria som biläggs skattemyndighetens brottsanmälan. I många fall behöver polisen endast komplettera med mindre omfattande åtgärder. Balanssituationen hos polisen medför dock att det kan ta mycket innan utredningen kan slutföras vilket kan medföra att saken hinner preskriberas innan åtal kan väckas. Även i mer komplicerade ärenden kan polisens bristande resurser inne- bära att förundersökningen inte kan ske i anslutning till skattemyndighetens anmälan. I de fallen medför flaskhalssituationen att inte enbart brottsutredningen utan emellanåt även skatteutredningen förlorar i effekti- vitet. När polisen väl sätter igång brottsutredningen och påkallar hjälp från skattemyndigheten, måste i många fall en skattetjänsteman sätta sig in i ärendet på nytt och myndigheterna kan inte dra nytta av varandras åtgärder på samma sätt som när skatteutredning och förundersökning bedrivs eller i nära anslutning till varandra. Skattemyndigheterna anmäler inte alla misstänkta brott. Detta gäller i synnerhet mindre allvarliga brott, som inte anses lönsamma att utreda eftersom de i regel blir liggande hos polisen i avvaktan på att förundersök- ningen skall genomföras eller i sämsta fall att ärendet skall skrivas av på grund av preskription. Det förekommer även att skattemyndigheter underlåter att anmäla mer omfattande brottslighet. Så sker på vissa håll när man vid ett sammanträde mellan skattemyndighet, polis och ibland åklagare bedömer att det i och för sig finns skäl att inleda förundersökning och således att anmäla brotts- misstanken, men att ärendet inte har sådan prioritet att polisen kan ställa utredningsresurser till förfogande inom överskådlig framtid. I de fallen underlåter vissa skattemyndigheter att göra anmälan eftersom man be- dömer att någon förundersökning i praktiken inte kommer att genomföras. 4.6 Några statistiska uppgifter Ekobrottsberedningen har redovisat läget beträffande olika typer av eko- nomisk brottslighet både i rapporten ekobrottsbekämpning (Ds 1996:1) och i den nu aktuella (Ds 1997:23). Uppgifter- na avspeglar enligt beredningen inte i första hand den faktiska brottslig- heten utan snarare myndigheternas och andra aktörers verksamhets- inriktning, ambitionsnivå, effektivitet och observationsförmåga. Den dolda brottsligheten antas vara förhållandevis stor både på grund av att inte alla skattebrott upptäcks, men även beroende på att brott som skattemyndigheterna faktiskt upptäcker inte i full utsträckning anmälts till åklagaren. Anmälningsbenägenheten har enligt uppgift påverkats bl.a. av skattemyndigheternas uppfattning om utredningskapaciteten hos polis och åklagare. Bedömningar försvåras också av att statistiken på området är bristfällig inte bara genom det mörkertal som berörts utan också genom att jämförelser försvåras då de uppgifter som är tillgängliga bygger på olika beräkningssätt hos myndigheterna och att rapporteringen i vissa fall bygger på olika grundbegrepp. Ekobrottsberedningens förslag utgår också från en samlad bild av läget i fråga om skattebrottsbekämpningen där de redovisade statistiska upp- gifterna kompletterats med uppgifter som hämtats in vid kontakter med myndigheter och personer med sakkunskap på området. Trots de nu nämnda bristerna i det statistiska underlaget kan det finnas skäl att nämna några uppgifter som beredningen berör. Av den statistik som kommer från (den allmänna kriminalstatistiken) kan utläsas att inflödet av skattebrotts- misstankar ökar . anmäldes ca 6 000 nya ärenden vilket är en ökning med ca 500 ärenden innan. Ingenting tyder på att anmälningarna av skattebrott kommer att minska, snarare kan en ytterligare ökning befaras. Av statistiken framgår att det klarades upp drygt 3 300 brottsmisstankar. Av dessa var anmälda . Endast en mindre del av skattebrotten klarades alltså upp som de anmäldes. Med uppklarat avses i detta sammanhang "polisiärt uppklarat", huvudsakligen genom någon form av åklagarbeslut. Genom de inventeringar av polisens och åklagarmyndigheternas arbetssituation som skett och 1996 kan man konstatera att inflödet av nya ärenden om ekonomisk brottslighet är stort. Nästan alla anmälningar om skattebrott görs av skattemyndigheterna. Av den inven- tering som gjordes framgår att skattebrott utgjorde av den totala mängden öppna ärenden om ekonomisk brottslighet och att av dessa ca 1 200 var "rena skattebrottmål", dvs. ärenden som innehöll endast misstankar om skattebrott och inte om någon annan typ av brottslighet. I den inventering som gjordes 1996 (om än med något annorlunda utgångspunkter) framgick att "balansen" av "rena" skatte- och uppbördsmål uppgick till ca 2 000 stycken. När det gäller resursåtgången för bekämpningen av ekonomisk brottslighet saknas enhetliga bedömningsgrunder. Det är därför mycket svårt att bedöma hur stor del av polisens resurser som används för utred- ning av skattebrott m.m. Av inhämtade uppgifter synes det framgå att det finns variationer över tiden beroende bl.a. på olika satsningar på skatte- brottsbekämpningen. Genom en enkät som genomförts av Rikspolis- styrelsen avseende anmälningar som kommit in framgår också att det finns stora variationer mellan olika län. Det kan ändå finnas skäl att beröra vissa slutsatser av mer generellt slag. Av särskilt intresse i sammanhanget är andelen enklare fall där endast några få utredningsåtgärder återstår samt andelen fall vars handläggning inte innefattar någon användning av personella tvångsmedel. Av 2 572 registrerade anmälningar uppgavs utgöras av utred- ningar med enkel handläggning (dvs. handläggning i form av en mindre polisiär arbetsinsats såsom något förhör samt eventuellt någon eller några ytterligare utredningsatser). Dessa ärenden uppgavs inte omfatta beslut om personella tvångsmedel och beslag och husrannsakan förekom endast i begränsad omfattning. Till av fallen bifogades en färdig revisions- promemoria. Andelen utredningar där personella tvångsmedel aktualiserades uppgick enligt enkäten till . Ekobrottsberedningen har använt tullens brottsbekämpande verksamhet som en utgångspunkt för hur en sådan verksamhet inom skatteförvalt- ningen skulle kunna organiseras. Det finns därför anledning att närmare beskriva tullens organisation och dess brottsbekämpande verksamhet. består av och tolv regionala tullmyndig- heter. fastställer och uppbär tullar m.m. som tas ut vid import och export av varor. I uppgifter ingår även att kontrollera trafiken över gränserna och att bestämmelser om in- och utförsel av varor efterlevs samt att bekämpa och ingripa mot brottslighet inom sitt verksam- hetsområde. Tullmyndigheterna bestämmer själva hur den brottsutredande verksam- heten, tullkriminalverksamheten, skall organiseras. Organisationen av tullkriminalverksamheten kan därför skilja sig åt mellan olika tullmyndig- heter. Tullkriminalverksamheten är dock alltid organisatoriskt avskild från tullens fiskala verksamhet. För tullkriminalverksamhet i olika organisa- toriska former används fortsättningsvis benämningen tullkriminal. I den brottsbekämpande verksamheten samverkar de olika verksam- heterna tullrevision, gränskontroll och tullkriminal. samver- kar givetvis också med polisen. På bedrivs ingen operativ tullkriminalverksamhet men där finns en samordnings- och underrättelsefunktion. Reglerna om tullens brottsutredande uppgifter och befogenheter finns i varusmugglingslagen (1960:418), som är både en strafflag och en process- lag. Tullmyndigheterna har en generell rätt att inleda förundersökning beträffande brott enligt varusmugglingslagen. Även beträffande brott mot andra författningar på tullagstiftningens område inleder tullmyndigheterna förundersökning.