prop · GL03141 · 1998-01-01 00:00:00 — Enligt första stycket skall en försäkringsgivare från tredje land täcka de försäkringstekniska avsättningarna för hela sin direktförsäkringsrörelse i oberoende av om de föranleds av skade- eller livförsäkringsavtal. I jämförelse med motsvarande bestämmelse i gällande lagstiftning (13 § första stycket LUF) har en redaktionell ändring gjorts i syfte att förtydliga att skuldtäckningsreglerna gäller endast direktförsäkringsrörelsen även om den utländska försäkringsgivaren förutom direktförsäkringsrörelsen även driver återförsäkringsrörelse här i landet. Försäkringsgivare från tredje land bör inte försättas i olika utgångslägen beroende på om de i driver enbart återförsäkringsrörelse eller om de driver återförsäkringsrörelse vid sidan av direktförsäkringsrörelsen här i landet. Eftersom skuldtäckningsreglerna endast gäller direktförsäkringsrörelsen görs inte heller någon hänvisning till det nya andra stycket i 7 kap. 9 § försäkringsrörelselagen, som föreslås i propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv. Om skyldighet för att ingripa med föreläggande om de tillgångar som används för skuldtäckning inte är placerade på det sätt som förutsätts i detta stycke, se 6 kap. 8 § andra stycket 5. Andra stycket motsvarar 13 § andra stycket LUF. Till skillnad mot vad som tidigare gällt skall hela depositionen få beaktas vid täckningen av de försäkringstekniska avsättningarna. Anledningen till detta är att de deponerade tillgångarna endast skall få användas till betalning av skulder grundade på försäkringsavtal (se 4 §). Eftersom det inte finns skäl att särbehandla skadeförsäkring i detta avseende skall möjligheten att räkna in depositionen inte bara gälla för livförsäkring utan även för skadeförsäkring. Tredje stycket överensstämmer i sak med 13 § tredje stycket LUF. Om skyldighet för företrädaren att lämna uppgifter till om de försäkringstekniska avsättningarnas storlek, hur dessa beräknats och täckts samt om avgiven återförsäkring, se 6 kap. 3 § första stycket 3. 5 kap. 9 § Paragrafen överensstämmer med 14 § LUF. Emellertid har paragrafen formulerats så att den tar sikte inte bara på generalagenter utan även på andra företrädare för försäkringsgivare från tredje land. Hänvisningen i första stycket till 7 kap. § försäkringsrörelselagen innebär bl.a. att matchnings- och diversifieringsprincipen i försäkringsrörelselagen skall beaktas vid utformningen av riktlinjerna för placering av medel som används för skuldtäckning. Matchningsprincipen innebär att tillgångar som används för skuldtäckning skall väljas med beaktande av försäkringsgivarens försäkringsåtaganden medan diversifieringsprincipen innebär att riskerna skall spridas på ett lämpligt sätt (se vidare prop. 1994/95:184 sid. 159 ff.). Om företrädaren inte skulle kunna förmå försäkringsgivaren att upprätta godtagbara riktlinjer skall ingripa med föreläggande enligt 6 kap. 8 § andra stycket 4. 5 kap. 10 § Paragrafen överensstämmer till sitt innehåll med 15 § första och andra styckena LUF. Dock har skyldigheten att föra ett register, som utvisar de tillgångar som används för skuldtäckning, utsträckts till att gälla även andra företrädare för försäkringsgivare från tredje land än generalagent. Om en tillgång som finns införd i registret överlåts, måste en annan tillgång tillföras så att registret innehåller erforderliga tillgångar för skuldtäckning. Det krävs att tillgångarna finns här i landet (8 § tredje stycket). 5 kap. 11 § Bestämmelserna i denna paragraf har överförts från 15 § tredje femte styckena LUF. Avgörande för förmånsrättens uppkomst är införandet i det register som avses i 10 §. Syftet med regleringen är att skydda de försäkrades intressen i inom livförsäkringsområdet, om en försäkringsgivare från tredje land försätts i konkurs eller i övrigt kommer på obestånd. Om särskild administration, se 7 kap. 4 §. 5 kap. 12 § Paragrafen, som reglerar soliditetskraven på den del av en utländsk försäkringsgivares verksamhet som är förlagd till , motsvarar till sitt innehåll i huvudsak 16 a §. Innehållet har dock i jämförelse med gällande reglering ändrats redaktionellt. Bestämmelserna om kapitalbas, solvensmarginal och garantibelopp är i huvudsak desamma som för svenska försäkringsbolag enligt försäkringsrörelselagen (se prop. 1992/93:257 sid. 114 ff). Enligt första stycket skall den kapitalbas som en försäkringsgivare från tredje land skall upprätthålla, till skillnad från vad som gäller för svenska försäkringsbolag, fastställas på basis endast av den direkta försäkringsrörelsen här i landet. En försäkringsgivare från tredje land, som från en sekundäretablering här i landet bedriver återförsäkringsrörelse vid sidan av direktförsäkringsrörelsen, skall således räkna ut kapitalbasen endast för direktförsäkringsrörelsen. I förtydligande syfte har en föreskrift härom tagits upp i andra meningen i detta stycke. Vid återförsäkring får det anses vara tillräckligt att myndigheterna i återförsäkringsgivarens hemland övervakar risktäckningskapaciteten. I övrigt överensstämmer i sak bestämmelserna i detta stycke med motsvarande föreskrifter i 16 a § LUF. Bestämmelserna i andra respektive tredje stycket har överförts från 16 a § tredje respektive fjärde stycket LUF. 5 kap. 13 § Bestämmelserna i denna paragraf gäller endast skadeförsäkring och överensstämmer i sak med motsvarande föreskrifter i 16 a § första stycket LUF. 5 kap. 14 § Bestämmelserna i denna paragraf gäller endast livförsäkring och överensstämmer i sak med motsvarande föreskrifter i 16 a § första och andra styckena LUF. 5 kap. 15 § Bestämmelserna i denna paragraf gäller endast fondförsäkring och överensstämmer i sak med motsvarande föreskrifter i 16 a § LUF. Verksamhet i flera EES-länder 5 kap. 16 18 § Paragrafen överensstämmer i sak med 23 a § LUF som i sin tur grundar sig på artikel 26 i första skadeförsäkringsdirektivet och artikel 30 i första livförsäkringsdirektivet. Enligt dessa artiklar och ges försäkringsgivare, som har koncession att bedriva försäkringsrörelse i ett eller flera EES-länder, rätt att ansöka om undantag. Begreppet behörig myndighet har preciserats i 1 kap. 5 § första stycket 4. 5 kap. 19 § Paragrafen överensstämmer i sak med 17 § LUF. Första meningen har efter Lagrådets yttrande omarbetats för att närmare överensstämma med den nuvarande bestämmelsen i LUF. Skyldigheten att låta de försäkringstekniska beräkningarna och utredningarna utföras under ledning av en aktuarie gäller livförsäkring av alla slag (se 1 kap. 6 § andra stycket). Föreskriften gäller också livräntor och sjukräntor oberoende av om de är att hänföra till livförsäkring eller skadeförsäkring (se 1 kap. 6 § tredje stycket). Hänvisningen i andra meningen till försäkringsrörelselagen innebär att samma behörighetsvillkor som för aktuarier i svenska försäkringsbolag gäller för aktuarier som anlitas av en försäkringsgivare från tredje land. har i kungörelse (1984:290) angivit de närmare behörighetsvillkoren för aktuarier. Tillsyn över försäkringsgivare från tredje land skall även i fortsättningen ha tillsynsansvaret för verksamhet som försäkringsgivare från tredje land har förlagt till . Ett väsentligt inslag i tillsynsuppgiften är att kontrollera att försäkringsgivarna uppfyller de solvenskrav som ställs på dem enligt 5 kap. Ett annat betydelsefullt led i tillsynen är kontrollen av att anskaffningsverksamheten här i landet bedrivs i enlighet med de principer som anges i 8 kap. I inspektionens övervakande funktion ingår också att verka för en sund utveckling i övrigt av den verksamhet som en försäkringsgivare från tredje land bedriver i . För att tillsynen skall bli effektiv måste inspektionen få kännedom om när en försäkringsgivare börjar sin verksamhet. Enligt 4 kap. 9 § skall därför företrädaren för försäkringsgivaren underrätta inspektionen om detta. Om inte försäkringsgivaren påbörjat sin verksamhet kan koncessionen förklaras förverkad (2 §). skall kontinuerligt övervaka verksamheten här i landet utgående från de redogörelser om försäkringsgivarnas verksamhet och ställning som företrädarna för försäkringsgivarna skall tillställa inspektionen utan särskild uppmaning (3 §) eller på begäran (4 §). I 3 § införs en skyldighet för företrädare för försäkringsgivare från tredje land att informera om eventuella tvångsåtgärder som tillgripits mot försäkringsgivaren i dennes hemland. Inspektionen har rätt att när som helst göra platsundersökningar vid sekundäretableringar som försäkringsgivare från tredje land har upprättat i (6 §). Dessutom har inspektionen möjlighet till insyn i företag och andra organ som här i landet uteslutande har till uppgift att biträda försäkringsgivare från tredje land eller som försäkringsgivaren har ett bestämmande inflytande i (7 §). I kapitlet ingår också bestämmelser om sanktioner och andra åtgärder som kan vidta för den händelse att en försäkringsgivare från tredje land handlar i strid mot bestämmelserna i denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna lag eller det i övrigt finns anledning till anmärkning mot försäkringsgivarens agerande här i landet (8 §). Tillsynsbestämmelserna i övrigt i kapitlet motsvarar i huvudsak den nuvarande regleringen i LUF. 6 kap. 1 § I denna paragraf som överensstämmer med 5 § andra stycket och 22 a § LUF, fastslås att har det huvudsakliga ansvaret för tillsynen över den verksamhet som en försäkringsgivare från tredje land bedriver i . Ett väsentligt inslag i tillsynsfunktionen är kontrollen av att de utländska försäkringsgivarna uppfyller solvenskraven enligt denna lag. Tillsynen inkluderar också granskning av vissa funktioner, såsom marknadsföring och skadereglering, hos försäkringsgivarnas sekundäretablering här i landet. Avsikten är att en försäkringsgivare från tredje land i stort sett skall granskas på motsvarande sätt som ett svenskt försäkringsbolag enligt försäkringsrörelselagen. Vissa avvikelser följer dock av att tillsynen endast gäller den del av den utländska försäkringsgivarens verksamhet som är förlagd till och endast avser direktförsäkringsrörelse samt av att den egentliga ledningen för den utländska försäkringsgivaren finns utomlands. En effektiv tillsyn över den verksamhet som en försäkringsgivare från tredje land bedriver i kräver informationsutbyte och samarbete med tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland. Av denna anledning har i överensstämmelse med gällande lagstiftning tagits upp en särskild föreskrift om skyldighet för inspektionen att ha ett nära samarbete med sådana utländska myndigheter i tillsynsfrågor. Begreppet behörig myndighet har preciserats i 1 kap. 5 § första stycket 4. 6 kap. 2 § I denna paragraf har, efter mönster av 19 kap. 2 § försäkringsrörelselagen (1982:713), tagits upp vissa situationer där regeringen skall förklara koncessionen förverkad för en försäkringsgivare från tredje land. Bestämmelsen i första punkten motsvarar 25 § elfte stycket 2 LUF, som föreslås införas i propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv. Enligt första punkten skall således en koncession förklaras förverkad dels om försäkringsgivaren inte påbörjat verksamheten från det att koncessionen beviljades, dels i de fall försäkringsgivaren begärt det. Tidsfristen räknas från den dag då koncessionen beviljades. Föreskriften i andra punkten saknar motsvarighet i LUF och innebär att koncession för en försäkringsgivare från tredje land skall förverkas när försäkringsgivaren inte drivit verksamhet. Regeln omfattar endast fall där en försäkringsgivare rent faktiskt inte bedriver verksamhet . Däremot är det inte meningen att regeringen härigenom skall ha möjlighet att förverka koncessionen för en försäkringsgivare som låter en eller flera försäkringsklasser försäkringsgivaren har koncession för vara vilande medan verksamheten i andra försäkringsklasser alltjämt pågår. 6 kap. 3 § I paragrafen anges uppgifter som är av central betydelse för tillsynen och som företrädaren är skyldig att självmant och utan anmaning tillställa . Paragrafen har delvis sin motsvarighet i den nuvarande regleringen. Enligt första stycket punkten 1, som motsvarar 10 § första stycket LUF, skall företrädaren lämna inspektionen en särskild berättelse för den utländska försäkringsgivarens verksamhet i . För tillsynen av en utländsk försäkringsgivares risktäckningskapacitet skall enligt punkt 2 och punkt 3 i detta stycke ett intyg eller en utredning lämnas om att depositionen respektive de försäkringstekniska avsättningarna uppfyller kraven i 5 kap. 1 3, 5 och 8 §§. Bestämmelserna har delvis sin motsvarighet i 10 § andra och tredje styckena LUF, dock har uppgiftsskyldigheten i ifrågavarande avseende, till skillnad från nuvarande reglering, inte begränsats till livförsäkring utan skall omfatta även skadeförsäkring (jfr. kommentaren till 5 kap. 5 §). Föreskriften i punkt 4 i detta stycke överensstämmer väsentligen med 12 a § första och tredje styckena LUF. Om en försäkringsgivare från tredje land har fått en anmärkning av tillsynsmyndigheten i sitt hemland kan det vara befogat att upplyses om detta förhållande, eftersom anmärkningen kan vara sådan att det är skäl att i lägga särskild vikt vid övervakningen av försäkringsgivarens verksamhet här i landet. Av denna anledning innehåller punkt 5, som saknar motsvarighet i gällande reglering, en skyldighet för företrädaren att utan dröjsmål informera inspektionen om de tvångsmedel som tillgripits mot den utländska försäkringsgivaren i dennes hemland. Enligt 10 kap. 1 § 6 skall i överensstämmelse med nuvarande reglering kungöra ändring av utländsk försäkringsgivares firma. Av denna anledning har i punkt 6, som saknar motsvarighet i nuvarande reglering, förts in en lagstadgad skyldighet för företrädaren att utan dröjsmål anmäla en firmaändring till inspektionen. Andra stycket överensstämmer i sak med 12 a § andra stycket första meningen och tredje stycket LUF. Bemyndigandet i tredje stycket har delvis sin motsvarighet i 12 a § andra stycket andra meningen LUF. Om en företrädare inte uppfyller sina skyldigheter enligt denna paragraf kan föreläggande utfärdas enligt 5 §. Om de uppgifter som skall lämnas enligt denna paragraf är oriktiga eller vilseledande kan böter eller fängelse utdömas enligt förslagets 10 kap. 6 §. 6 kap. 4 § Genom paragrafens första stycke, som motsvarar 24 § första stycket LUF, har inspektionen befogenhet att inhämta alla upplysningar som behövs för granskning av verksamheten. Det kan gälla såväl uppgifter vid något enstaka tillfälle som fortlöpande uppgifter i ett visst hänseende. Med stöd av bemyndigandet i andra stycket, som motsvarar 24 § tredje stycket LUF, kan upplysningar som behövs för tillsynen närmare preciseras. I 3 § finns bestämmelser om skyldighet för företrädaren att självmant, utan särskild uppmaning från inspektionen, inkomma med uppgifter om vissa centrala förhållanden i verksamheten. 6 kap. 5 § Paragrafen motsvarar delvis till sitt innehåll 25 a § första stycket LUF. Om möjlighet att kombinera ett föreläggande med vite, se 10 kap. 5 §. Om en försäkringsgivare från tredje land inte uppfyller sina skyldigheter enligt denna lag kan de sanktioner som nämns i 8 § användas för att rätta till förhållandet. 6 kap. 6 § Paragrafen motsvarar delvis 24 § andra stycket LUF. har enligt första stycket rätt att när som helst verkställa inventering vid en sekundäretablering som en försäkringsgivare från tredje land har upprättat här i landet. Vid granskningen kan inspektionen enligt andra stycket, som saknar motsvarighet i gällande lagstiftning, anlita sakkunniga för sådana projekt och granskningar som förutsätter specialkunskap. En sakkunnig kan anlitas för en viss, tidsbunden granskning. Till sakkunnig förordnas en namngiven person och inte t.ex. en revisionsbyrå. Inspektionen bestämmer granskningskostnaderna. 6 kap. 7 § Genom bestämmelserna i denna paragraf, som i sak överensstämmer med 24 a § LUF, har möjlighet till insyn i vissa företag, nämnder och olika organ som här i landet samverkar med försäkringsgivare från tredje land. Ledningen för dessa företag, nämnder och organ är skyldiga att i samma utsträckning som företrädare för försäkringsgivare från tredje land lämna upplysningar till inspektionen och hålla tillgångar och handlingar tillgängliga för granskning. 6 kap. 8 § I denna paragraf, som i sak överensstämmer med 25 § första och andra styckena LUF, anges de sanktioner som kan eller skall vidta om den får vetskap om oriktigheter i den verksamhet som en försäkringsgivare från tredje land bedriver här i landet. En smärre brist bör inte ge inspektionen anledning till ingripande genom sanktioner, särskilt inte om försäkringsgivaren på eget initiativ rättar sitt förfarande. Beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan försäkringsgivaren enligt första stycket meddelas en erinran eller enligt andra stycket föreläggas att inom rätta till ett sakförhållande eller upphöra med ett förfarande som anses vara felaktigt. Det andra stycket har kompletterats med en ny bestämmelse i punkten 6. Genom den nya bestämmelsen ges , efter förebild i försäkringsrörelselagen (1982:713), möjlighet att förelägga en försäkringsgivare att vidta rättelse om företrädaren inte uppfyller kraven på lämplighet. Angående möjlighet för regeringen att i vissa fall förverka en koncession, se nedan i kommentaren till 13 §. 6 kap. 9 § Paragrafen har i justerad form överförts från 25 § tredje och i viss mån fjärde styckena LUF. 6 kap. 10 § När förelägger en försäkringsgivare från tredje land att vidta åtgärder utsätter den som regel för fullgörandet av föreläggandet. Om skyldigheten inte fullgörs inom den utsatta tiden skall inspektionen enligt denna paragraf, som överensstämmer med 25 § femte stycket LUF, anmäla förhållandet till regeringen. 6 kap. 11 § Bestämmelserna i första stycket, som i justerad form har överförts från 25 § sjätte stycket LUF, anger de situationer där kan begränsa den rätt försäkringsgivare från tredje land har att fritt förfoga över sin egendom i . Bestämmelserna är inte betingade av EG:s försäkringsdirektiv utan syftar till att svenska försäkringsbolag och försäkringsgivare från tredje land i denna del skall behandlas på samma sätt (jfr. 19 kap. 11 § sjätte stycket försäkringsrörelselagen (1982:713)). Föreskriften i andra stycket har delvis sin motsvarighet i 25 § tionde stycket LUF. Bestämmelserna i tredje och fjärde styckena överensstämmer med 25 § sjunde och åttonde styckena LUF. Begreppet den behöriga myndigheten har preciserats i 1 kap. 5 § första stycket 4. 6 kap. 12 § Paragrafen motsvarar delvis 22 § LUF. Om en företrädare för en försäkringsgivare från tredje land får förhinder att utöva sitt uppdrag på grund av att han är behörig, fullmakten återkallas, uppdraget frånträds eller han av annat skäl inte kan fullgöra sitt uppdrag, skall enligt första meningen förordna ett ombud interimistiskt att sköta de uppgifter som ankommer på företrädaren. Det interimistiska ombudets uppdrag upphör när en ny företrädare har godkänts eller när den ordinarie företrädarens förhinder har upphört. Både med tanke på försäkringsgivarens kunders intresse och med tanke på tillsynsverksamhet är det nödvändigt att det i alltid finns företrädare som obehindrat kan sköta de uppgifter som ankommer på honom eller henne. Föreskriften i andra meningen har överförts från 22 § tredje meningen LUF. Om skyldighet att kungöra förordnande av interimistiskt ombud, se 10 kap. 1 § 1. 6 kap. 13 § Bestämmelserna i första stycket har överförts från 25 § elfte stycket LUF. Den andra punkten i 25 § elfte stycket LUF, som föreslås i propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv, har överförts till 2 §. Denna paragraf reglerar vissa av de fall där regeringen kan förklara en koncession förverkad, däribland det fallet att en försäkringsgivare inte längre uppfyller kraven för koncession. I detta krav innefattas att försäkringsgivarens företrädare eller ombud inte uppfyller de lämplighetskrav som ställs i 4 kap. 5 § första stycket 3. Om företrädaren eller ombudet fortfarande företräder försäkringsgivaren efter det att enligt 7 § andra stycket 6 har förelagt försäkringsgivaren att vidta rättelse, får regeringen besluta om återkallelse av koncessionen. Detta förutsatt att företrädaren eller ombudet finns kvar när regeringen beslutar i saken. Andra stycket överensstämmer i sak med 25 § tolfte stycket LUF. Om möjlighet att förbjuda försäkringsgivaren att förfoga över sina tillgångar här i landet vid beslut om förverkande av koncession, se 11 § första stycket 4. Enligt 10 kap. 1 § 7 skall beslut om att koncession upphört kungöras. 6 kap. 14 § Paragrafen överensstämmer i sak med 25 § nionde stycket LUF. Om begreppet behörig myndighet, se 1 kap. 5 § första stycket 4. Kapitlet innehåller bestämmelser om hur en försäkringsgivare från tredje land skall avsluta sin direktförsäkringsrörelse i . De föreslagna bestämmelserna är i huvudsak av samma innehåll som motsvarande regelsystem i LUF som i sin tur fått sin utformning med utgångspunkt från reglerna om likvidation och upplösning i 14 kap. försäkringsrörelselagen (1982:713). Syftet med regleringen är att trygga försäkringstagarnas, de försäkrades och ersättningstagarnas intressen. Nytt i jämförelse med gällande lagstiftning är att en försäkringsgivare från tredje land skall hos regeringen ansöka om återkallande av koncessionen i det fall försäkringsgivaren avser att upphöra med sin försäkringsrörelse i (1 §). I vissa särskilda fall kan försäkringsgivarens koncession återkallas också på initiativ av regeringen enligt bestämmelserna om förverkande av koncession i 6 kap. 13 §. När koncessionen har återkallats inleds de egentliga likvidationsåtgärderna. De skall skötas av ett av försäkringsgivaren tillsatt och av godkänt ombud (2 §). Det närmare innehållet i avvecklingsåtgärderna beror på arten av försäkringsgivarens verksamhet i . I kapitlet finns också bestämmelser om att försäkringsgivare som upphör med verksamhet här i landet kan få tillbaka deponerade tillgångar (3 §). Bestämmelserna har förenklats i jämförelse med gällande reglering. speciella natur har i gällande lagstiftning givit anledning till bestämmelser om ett särskilt administrationsförfarande som skall tillämpas när koncessionen för en försäkringsgivare från tredje land att ingå sådana avtal i förklarats förverkad. Systemet med särskild administration för försäkringsgivare från tredje land har med vissa redaktionella ändringar bibehållits i förslaget. Som framhållits i samband med att administrationssystemet upphävdes för svenska livförsäkringsbolag utgör en utländsk försäkringsgivares rörelse i endast en del av försäkringsgivarens hela verksamhet och det kan därför inte bli aktuellt med ett likvidations- eller konkursförfarande avseende den del av rörelsen som bedrivs här i landet (se prop. 1989/90:34 sid. 82; jfr. även NJA 1980 sid. 164). Av denna anledning är det nödvändigt att ha kvar bestämmelserna om särskild administration för försäkringsgivare från tredje land. Den tanke, som ligger till grund för administrationsförfarandet, är att realisation av tillgångarna om möjligt skall undvikas inom livförsäkringsrörelsen. Även om varje livförsäkringstagare kan erhålla den på försäkringstagaren löpande andelen av de försäkringstekniska avsättningarna och reserverade återbäringsmedel är livförsäkringstagarens intresse dock inte fullt ut tillgodosett. Det är nämligen alltid ovisst om försäkringstagaren kan för motsvarande belopp hos en annan försäkringsgivare få en livförsäkring på samma villkor som han hade hos den försäkringsgivare som skall upphöra med verksamheten. Därför bibehålls livförsäkringsavtalen vid rättslig giltighet genom att livförsäkringstagarna till en början hålls samman såsom intressenter i en särskild samfällighet, det s.k. administrationsboet.