prop · GL0355 · 1998-01-01 00:00:00 — Det som utmärker kränkningar av nära anhöriga, till skillnad mot t.ex. grannar eller andra mer ytliga bekanta, är att kränkningarna kan pågå utan att de upptäcks av andra och att de sällan anmäls av den kränkta personen på grund av de känslomässiga bindningar som finns mellan denna och gär- ningsmannen. Dessutom pågår de inte sällan i hemmet där personen borde kunna känna sig trygg och säker. Kommissionen har i enlighet med sina direktiv på ett värdefullt sätt lyft fram ett kvinnoperspektiv i sina förslag till åtgärder. Dess förslag till straffbestämmelse omfattar dock även andra kränkningar än mäns kränkningar av kvinnor. Regeringen delar kommissionens förslag i detta avseende. Det nya brottet bör således omfatta inte endast mäns kränkningar av kvinnor. Kränkningar av nära anhöriga kan omfatta även föräldrar och syskon till gärningsmannen eller andra släktingar till denne. Även brott mot andra nära anhöriga än kvin- nor bör därför omfattas av den nya straffbestämmelsen. Kommissionen har emellertid föreslagit att kränkningar av ett minderårigt barn inte skall omfattas av det nya brottet. Enligt regeringens uppfattning finns det dock anledning att bedöma kränkningar av ett minderårigt barn som minst lika allvarliga som kränkningar av vuxna personer. Även sådana kränkningar bör därför omfattas av den nya straffbestämmelsen. Brottet bör benämnas grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning (se nedan under könsneutral lagtext). Straffbestämmelsen bör omfatta sådana straffbara gärningar som ty- piskt sett kan ingå i en kränkning av en närstående person. Sådana brott torde särskilt vara misshandel, olika fridsbrott som olaga tvång, olaga hot, ofredande och hemfridsbrott samt sexuella övergrepp. En begräns- ning bör ske till sådana kränkningar som typiskt sett utgör ett direkt an- grepp på den personliga integriteten. Misshandel och andra brott mot liv och hälsa i 3 kap. , liksom olaga hot, olaga tvång och andra brott mot frihet och frid i 4 kap. och sexualbrotten i 6 kap. bör därför omfattas av den nya straffbestämmelsen. Äre- kränkningsbrotten i 5 kap. kräver i princip att målsäganden anger brottet till åtal och att åtal av särskilda skäl anses påkallat ur all- män synpunkt. Den praktiska nyttan av att den nya straffbestämmelsen även skall omfatta brott enligt 5 kap. kan därför starkt ifrå- gasättas. En lämplig avgränsning av brottet är därför sådana förfaranden som avses i 3, 4 och 6 kap. . En förutsättning för att gärningen skall omfattas av det nya straffstad- gandet är att den är ett led i en upprepad kränkning av en närstående eller tidigare närstående persons integritet och att den är ägnad att allvarligt skada denna persons självkänsla. Även om det ofta ingår allvarligare brott i nu aktuell brottslighet utesluter det inte att en serie av, sedda var för sig, relativt lindriga brott kan vara ägnade att ge en sådan effekt. Lag- rådet har bl.a. haft synpunkter på kravet att det skall vara fråga om ett led i en upprepad kränkning och har föreslagit en annan lösning. Regering- ens ställningstagande till lagrådets förslag återfinns i avsnitt 21.1 (författningskommentaren till 4 kap. 4 a § ). Normala konkurrensregler bör tillämpas. Det innebär att grövre brott, t.ex. grov misshandel, människorov och olaga frihetsberövande, inte in- går i det nya brottet. Inte heller ingår de grövre sexualbrotten. För sådana brott är straffskalan generellt sett strängare än för det nya brott rege- ringen nu föreslår. I stället skall domstolen döma särskilt för dessa grövre brott. Domstolen skall alltså döma för t.ex. grov misshandel för den eller de handlingar som bedöms som grov misshandel och för grov frids- eller kvinnofridskränkning för de handlingar som bedöms som t.ex. misshan- del av normalgraden, under förutsättning att övriga rekvisit för det nya brottet är uppfyllda. Likaså skall domstolen döma för grov frids- eller kvinnofridskränkning och våldtäkt i konkurrens eller för grov frids- eller kvinnofridskränkning och grovt sexuellt utnyttjande av underårig i kon- kurrens. Hur straffbestämmelsen har utformats kan också ha betydelse för kon- kurrensfrågan. Det skulle i och för sig kunna övervägas om brott mot ett utfärdat besöksförbud också skall omfattas av den nya bestämmelsen. Sådana brott torde nämligen inte sällan ingå vid den typ av kränkningar som behandlas. Övervägande skäl talar dock emot en sådan ordning. Brott mot besöksförbud är konstruerat som ett brott mot det utfärdade förbudet att besöka eller på annat sätt kontakta en annan person eller att följa efter denna person. Brott mot besöksförbud har ett något annorlunda skyddsintresse än t.ex olaga hot. Det krävs inte för brott mot besöksför- budslagen att det har uttalats några hot eller liknande eller ens att den person som skyddas av förbudet lagt märke till att förbudet har överträtts. Brottet kan därför sägas vara en överrädelse av en påbjuden ord- ning. Det bör med hänsyn härtill, vilket också kommissionen föreslagit, lämnas utanför den nya straffbestämmelsens omedelbara tillämpnings- område. Att en gärningsman som döms enligt den nya bestämmelsen också har gjort sig skyldig till överträdelse av besöksförbud mot den som gärningen riktats mot påverkar dock givetvis straffvärdet av förfarandet. Det skall inte förnekas att denna brottskonstruktion kan leda till vissa andra konkurrensproblem. Dessa bör emellertid kunna lösas med hjälp av allmänna konkurrensregler. Konkurrensfrågor behandlas närmare i för- fattningskommentaren. Vissa av de tillämpningssvårigheter som dagens lagstiftning innebär hör ihop med att de nuvarande straffbestämmelserna tar sikte på de en- skilda gärningarna och att de därför måste individualiseras och preciseras till tid och rum. Den föreslagna brottskonstruktionen bör leda till en för- enkling i detta avseende. I praxis har en utveckling skett att betrakta flera likartade brott som en enhet. Rättsfallet NJA 1991 s. 83, som behandlade misshandel och våldtäkt, visar t.ex. att kravet på individualisering och precisering inte i alla situationer behöver upprätthållas beträffande alla gärningar. Det är tydligt att i rättsfallet betraktade övergreppen som en helhet, även om varje gärning torde ha betraktats som ett särskilt brott. I doktrinen har också efterlysts att lagstiftningen utformas så att det i vissa fall ges möjlighet att döma för ett brott eller såsom för ett brott när i verkligheten flera brott har förövats (se Jareborg, Straffrättens gärningslära, 1995 s. 213 ff och , utredande, en vänbok till s. 254). När brottet betraktas som en enhet kan nämligen faktorer som omfattning, frekvens och vanemässighet vara av stor betydelse för bedömningen av brottet, men åklagaren behöver inte i förhållande till sådana faktorer in- dividualisera och bevisa varje enskild händelse. Regeringens förslag in- nebär att de handlingar som omfattas av den nya straffbestämmelsen skall betraktas som ett brott. Brottets konstruktion i förening med den praxis som utvecklats bör innebära att det för ansvar enligt den nya be- stämmelsen inte alltid krävs att de enskilda gärningarna individualiseras och preciseras bl.a. vad avser exakt tid och plats. Åklagarens grundläg- gande bevisbörda för att det åberopade förfarandet faktiskt har ägt rum påverkas dock givetvis inte. För ansvar enligt bestämmelsen fordras såväl att det rör sig om en upp- repad kränkning som att gärningarna typiskt sett varit ägnade att allvar- ligt skada personens självkänsla. Gärningarna kan t.ex. ingå i ett mönster som sammantaget kan leda till att offret bryts ned. Det behöver emeller- tid inte i det enskilda fallet bevisas att personens integritet verkligen har kränkts och att självkänslan har skadats allvarligt. Uttrycket systematiskt har inte använts i lagtexten eftersom det kan leda tanken till att kränkningarna skall vara planerade. Något krav på planering bör enligt regeringens mening inte sättas upp för det nya brottet. Trots detta kan det självfallet finnas ett mått av systematik i den kränkning som en person är utsatt för. Det kan t.ex. gälla i de fall som kommissionen har beskrivit där en man genom upprepade gärningar mot en kvinna i en nära relation söker skaffa sig kontroll över kvinnan. Regeringens förslag innebär att domstolen vid en bedömning av gär- ningarnas straffvärde kan göra en helhetsbedömning av den kränkta per- sonens situation. När en polisanmälan görs skall i princip alla gärningar behandlas vid ett och samma tillfälle av polis, åklagare och domstol. Det torde emellertid inte vara ovanligt att upprepningen av kränkningarna upptäcks först efter en eller flera fällande domar. Lagrådet har utförligt behandlat frågan om i vilken utsträckning andra gärningar än de som om- fattas av åtalet skall tillåtas ingå i prövningen om det varit fråga om en upprepad kränkning. Regeringen kan i allt väsentligt ansluta sig till vad Lagrådet anfört i denna fråga. Den nya bestämmelsen innebär således att domstolen vid bedömningen av om gärningarna varit ett led i en uppre- pad kränkning även kan ta hänsyn till sådana handlingar mot den närstå- ende personen som gärningsmannen tidigare dömts för. Åklagaren måste alltså tillåtas att till stöd för sin talan åberopa även sådana gärningar som inte direkt är föremål för domstolens prövning i det förevarande målet, men som kan användas för att styrka att kränkningar skett vid upprepade tillfällen. Frågan behandlas närmare i författningskommentaren. I lagrådsremissen föreslogs att bestämmelsen skulle konstrueras som en fakultativ regel, dvs. att domstolen får döma för det föreslagna brottet i stället för att döma för de brott som gärningarna innebär. Skälet härför var att straffstadgandet kunde innfatta gärningar av mycket olika straffvärde. Lagrådet har dock anfört att det synes svårt att förstå att gär- ningar som uppfyller de i straffbestämmelsen angivna rekvisiten inte skulle ha ett straffvärde av minst sex månaders fängelse. Lagrådet har också ansett att en sådan valmöjlighet som i praktiken skulle bli åklaga- rens visserligen är en intressant tanke som skulle stå i god överens- stämmelse med realiteterna i form av utredningssvårigheter och bris- tande resurser, men att en sådan regel skulle strida mot principen om åklagarens absoluta åtalsplikt. Lagrådet anser därför att denna senare fråga bör övervägas i ett större sammanhang. Regeringen accepterar denna bedömning. Om de angivna rekvisiten för det nya brottet förelig- ger skall alltså åklagaren åtala och domstolen döma enligt den nya bestämmelsen. Straffskalan Det föreslagna straffstadgandet kan innefatta gärningar av mycket olika straffvärde. Brottet kan således bestå av såväl upprepade misshandels- brott, vilka också sedda var för sig skulle ge fängelse av betydande längd, som ett antal hemfridsbrott eller ofredandebrott vilka, om de bedömts isolerat, skulle ge böter eller högst ett kortare fängelsestraff. Straffskalan måste därför utformas på ett sådant sätt att den medger en adekvat be- dömning av straffvärdet. Med hänsyn till att brottet således omfattar för- faranden som, sedda för sig, normalt har ett begränsat straffvärde fram- står det av kommissionen föreslagna minimistraffet, fängelse, som alltför högt. Regeringen föreslår i stället att minimistraffet bestäms till fängelse . En sådan gräns innebär enligt regeringens mening en tillräcklig markering av allvaret i den kränkning som förfarandet inne- fattar. Med hänsyn till att straffbestämmelsen kan innefatta också gär- ningar av sammantaget mycket betydande straffvärde bör dock straff- maximum sättas till det av kommissionen föreslagna fängelse. Könsneutral utformning av brottsbeskrivningen Kommissionen har som skäl för sitt förslag att gå ifrån könsneutrala systematik anfört att det i det övervägande antalet fall är män som utsätter kvinnor för kränkningar. Det utmärkande för detta be- teende är enligt kommissionen att kränkningen sker på grund av kön och att detta har sin grund i en föreställning om kvinnors lägre värde i för- hållande till män. Kommissionen har ansett det viktigt att detta förhål- lande tydliggörs vid den lagtekniska utformningen av bestämmelsen. Förslaget har därför utformats så att det första stycket i lagrummet be- handlar en mans handlande mot en kvinna och benämns kvinnofridsbrott, medan det andra stycket behandlar en mans handlande mot en annan man eller en kvinnas handlande mot en annan kvinna eller mot en man och benämns fridsbrott. Motivet för en sådan uppdelning är alltså att lagtex- ten skall beskriva verkligheten bättre. Mot ett sådant resonemang kan emellertid invändas att det skulle vara i det närmaste ogörligt att generellt skriva om de straffrättsliga reglerna utifrån ett sådant perspektiv. Även om det således i de allra flesta fall kan antas vara män som krän- ker kvinnor anser regeringen inte att kommissionens argument är till- räckligt starka för att frångå könsneutrala utformning av bestämmelserna. Den nya bestämmelsen bör alltså följa nuvarande könsneutrala systematik och utformning. En könsneutral kon- struktion av bestämmelsen innebär att även fall då barn utsätts för kränk- ningar kommer att omfattas av den nya bestämmelsen. Även mäns kränkningar mot närstående eller tidigare närstående kvinnor ingår där- med i den föreslagna beskrivningen av grov fridskränkning. Regeringen anser dock att det kan vara värdefullt att skilja ut sådana gärningar som företas av män mot kvinnor som de är eller har varit gifta med eller som de bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhål- landen och ge den situationen en annan brottsrubricering. Detta bör ske i ett andra stycke till bestämmelsen. Lagrådet har ansett att en sådan sär- skild brottsrubricering för dessa fall inte bör införas. Regeringen delar inte Lagrådets uppfattning. Genom införandet av en särskild brottsrubri- cering för dessa fall markeras, inte minst av pedagogiska skäl, den sär- skilda form av kränkning som brott av förevarande slag mot en närstå- ende kvinna utgör. En sådan urskiljning kan också ge ett värdefullt bi- drag till att synliggöra och kartlägga omfattningen av mäns våld mot kvinnor i nära relationer. Med hänsyn till att den könsneutrala utformning som lagtexten har bör behållas bör inte den av kommissionen föreslagna rubriceringen kvinnofridsbrott användas. Av brottsrubriceringen bör vidare framgå att det är fråga om ett allvarligt brott. Som anförts ovan föreslår regeringen i stället att det nya brottet skall rubriceras grov fridskränkning alternativt grov kvinnofridskränkning. Den nya straffbestämmelsen bör placeras i 4 kap. som innehåller bestämmelser om brott mot frihet och frid. Regeringen kommer att ta upp andra frågor om könsneutral lagtext i avsnitt 13.4. 13.2 hot, ofredande och sexuellt ofredande Regeringens bedömning: Någon anledning att ändra i rekvisiten för olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande finns inte. Kommissionens förslag: Hot som utförs med ett livsfarligt vapen skall regelmässigt hänföras till den grova graden av olaga hot. Den grova graden av brottet föreslås få en särskild brottsrubricering. I lagtexten skall det uttryckligen anges att, vid bedömningen av om brottet är grovt, det särskilt skall beaktas om det utövats med livsfarligt vapen, avsett en särskilt farlig gärning eller riktats mot någon som har en särskilt utsatt ställning. Vidare föreslås språkliga förändringar av bestämmelserna om olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Riksåklagaren avstyr- ker förslaget att användning av livsfarligt vapen regelmässigt skall göra brottet grovt eftersom det skulle innebära en opåkallad straffskärpning. Flera domstolar anser att det skulle leda till betydande straffskärpningar vad avser knivhot. De flesta remissinstanser har inga invändningar mot de föreslagna språkliga förändringarna i bestämmelserna om olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande. Skälen för regeringens bedömning: I straffbestämmelsen om olaga hot straffbeläggs att lyfta vapen mot annan eller på annat sätt hota med brottslig gärning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvar- lig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. Straf- fet är böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt kan det dömas till fängelse lägst och högst . I lagtexten anges inte uttryckligen vilka omständigheter som skall göra att brottet bedöms som grovt. Däremot uttalades i förarbetena (prop. 1992/93: 141 s. 31) då det grova brottet infördes att ett brott skall anses som grovt först om det i betydande grad skiljer sig från vad som anses som normala fall av olaga hot. Vidare framhölls att faktorer som kan vara av betydelse, för- utom hotets innebörd och hur akut det framstår, är om hotet riktats mot någon som har en särskilt skyddslös ställning eller om det är fråga om upprepade allvarliga hot. Kommissionen föreslår bl.a. att hot som utförs med skjutvapen och knivar regelmässigt skall göra brottet grovt. Enligt regeringens mening finns det visserligen ofta skäl för att anse att en sådan gärning skall be- dömas som grovt brott. Även nuvarande bestämmelse torde inte sällan föranleda att en sådan gärning bedöms som grovt brott. Avgörande för bedömningen av om brottet skall anses som grovt eller inte bör dock främst vara hur allvarligt brottet upplevs av den hotade. Förslaget kan, som påpekats i remisskritiken, leda till en stelbent tillämpning som inte speglar brottets faktiska straffvärde. Hur hot som utförs med vapen eller knivar skall påverka straffvärdet av en gärning är dock en fråga som be- höver analyseras i ett vidare sammanhang. Regeringen avser att åter- komma i denna fråga . De övriga språkliga förändringar som kommissionen föreslår beträf- fande olaga hot kan leda till att tillämpningen blir oklar. Förslaget skulle t.ex. kunna förstås så att även andra åtgärder än hot mot person omfattas av det straffbara området. Regeringen anser inte att det finns skäl att ge- nomföra kommissionens förslag i denna del. Kommissionen har också föreslagit vissa språkliga justeringar i straff- bestämmelserna om ofredande och sexuellt ofredande i syfte att anpassa terminologin till de vanligaste formerna av ofredande och sexuellt ofre- dande. Bland annat föreslås att uttrycken ofredar eller annars trakasserar annan skall ingå i de båda straffbestämmelserna. Med trakasserier avses enligt kommissionen ett upprepat beteende. Kommissionens uttalande leder tanken till att det inte skall räcka med en enskild händelse för an- svar enligt bestämmelsen. En sådan tillämpning kan rimligen inte ha varit avsedd. Det kan bl.a. mot bakgrund härav ifrågasättas om kommissionens förslag leder till ökad klarhet. Förslaget bör inte genomföras. När det gäller sexuellt ofredande har kommissionen även föreslagit en språklig förändring även i andra avseenden, bl.a. genom att byta ut orden väcka anstöt till kränka hans eller hennes integritet . De förändringar som föreslås torde vara mer långtgående än den nu gällande bestämmel- sen, trots att det inte varit kommissionens avsikt att göra en saklig änd- ring. Med tanke på att regeringen har för avsikt att tillsätta en utredning som skall göra en total översyn över sexualbrotten är det lämpligt att även bestämmelserna om sexuellt ofredande omfattas av denna översyn (se avsnitt 14.3). 13.3 Kränkningar på grund av kön eller sexuell läggning Regeringens bedömning: Det finns ingen anledning att, utöver vad som föreslagits om ett nytt kvinnofridsbrott, införa bestämmelser om att det vid bestämmande av straffvärdet för en handling skall anses som en försvårande omständighet att ett motiv för brottet varit att kränka en person på grund av kön. Det behövs inte heller någon be- stämmelse om att förolämpning med anspelning på den kränkta per- sonens kön skall ligga under allmänt åtal. Det finns inte heller någon anledning att ändra den nuvarande bestämmelsen att åklagaren får åtala för förolämpning mot någon med anspelning på personens ho- mosexuella läggning, till att i stället avse sexuella läggning. Kommissionens förslag: Det skall införas en särskild regel om att kränkning på grund av kön skall anses som en försvårande omständighet vid straffvärdebedömningen. Förolämpning på grund av kön skall ligga under allmänt åtal. Den nuvarande bestämmelsen att åklagaren får åtala för förolämpning mot någon med anspelning på en persons homosexuella läggning skall ändras till att avse sexuella läggning Remissinstanserna: De flesta som yttrar sig är positiva. Bland de ne- gativa kan nämnas Riksåklagaren som anser att det inte finns något be- hov av en särskild åtals- eller straffskärpningsregel med avseende på kränkning på grund av kön. vid är kritisk till en ändring av homosexuell till sexuell läggning. Skälen för regeringens bedömning: En särskild åtalsregel för förolämpning på grund av kön Förtal och förolämpning är brott som normalt kan åtalas endast av den kränkta personen och inte av åklagare. Det finns dock vissa undantag från denna regel. Om den kränkta personen anmäler brottet till åtal och åklagaren finner att ett åtal av särskilda skäl är påkallat ur allmän syn- punkt får åklagaren väcka åtal för förtal och grovt förtal, för förolämp- ning mot någon i hans eller hennes myndighetsutövning och för för- olämpning mot någon med anspelning på personens ras, hudfärg, natio- nella eller etniska ursprung, trosbekännelse eller homosexuella läggning (5 kap. 5 § ). Kommissionen har förslagit att förolämpning på grund av anspelning på personens kön skall kunna leda till att åklagare får väcka åtal. Det är enligt kommissionen inte ovanligt att kvinnor få ta emot för- olämpningar som på ett kränkande sätt anspelar på att de är kvinnor. Nå- got exempel på en sådan kränkning ges emellertid inte. Som skäl har kommissionen anfört att sådana kränkningar skall tas med samma allvar som kränkningar på grund av någons ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung, trosbekännelse eller homosexuella läggning, dvs den grupp som omfattas av den nuvarande åtalsregeln för förolämp- ning. De personer som skyddas av denna åtalsregel är, med undantag för homosexuella, samma krets som skyddas av bestämmelsen om hets mot folkgrupp i 16 kap. 8 § . Den anförda åtalsregeln avseende förolämpning har till syfte att ge ett särskilt stöd för sådana angrepp som riktar sig mot vissa särskilt utsatta grupper. Den har i detta avseende i stort samma skyddsobjekt som straff- bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Den av kommissionen föreslagna regeln skulle få ett mycket brett tillämpningsområde. Den skulle omfatta förolämpning mot såväl män som kvinnor. Det är enligt regeringens me- ning tveksamt om kvinnor eller män i just denna egenskap har behov av ett sådant generellt skydd som en sådan ändring av åtalsregeln skulle innebära. Bestämmelser av denna karaktär riskerar att förlora sin mening om de utvidgas till att omfatta i stort sett hela befolkningen. Därvid bör beaktas att ärekränkning när de tar sig form av förtalsbrott under vissa förhållanden kan åtalas av allmän åklagare. Kommissionens förslag i denna del bör därför inte genomföras. Straffskärpning för kränkning på grund av kön I 29 kap. finns bestämmelser om hur straffet, inom ramen för straffskalan, skall bestämmas för brottet, dvs. hur brottets straffvärde skall bestämmas. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade insett eller borde inse om detta samt de avsikter eller motiv som gärningsmannen haft (29 kap. 1 §). I 29 kap. 2 § ges ett an- tal exempel på omständigheter som verkar i försvårande riktning, vid sidan av sådana omständigheter som redan har påverkat hur gärningen har rubricerats, och som alltså gör att gärningens straffvärde höjs. De exempel som anförs i lagtexten är att den tilltalade avsett att brottet skulle få betydligt svårare följder än det faktiskt har fått, att den tilltalade