prop · GL03105 · 1998-01-01 00:00:00 — Lagrådsremissens lagförslag Förslag till lag om ersättning för skada vid vissa myndighetsåtgärder Härigenom föreskrivs följande. 1§ Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av vissa myndighetsåtgärder. 2 § Den som har varit häktad på grund av misstanke om brott har rätt till ersättning, 1. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, 2. om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottsligheten, 3. om något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan bedömning inte skulle ha beslutats, 4. om beslutet om frihetsinskränkning efter överklagande upphävs eller ersätts av ett beslut om en mindre ingripande åtgärd, eller 5. om beslutet om frihetsinskränkning undanröjs utan att det beslutas om ny handläggning. Vad som sägs i första stycket 1 och 2 gäller också den som på grund av misstanke om brott i sträck har varit anhållen, underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet, intagen för rätts- psykiatrisk undersökning eller tagen i förvar av befälhavare på fartyg eller luftfartyg. 3 § Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av en svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande eller utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande frihetsberövande utomlands. 4 § Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för böter har rätt till ersättning, om det efter överklagande eller anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom eller döms ut en mindre ingripande påföljd eller om den dom som har legat till grund för verkställigheten undanröjs utan beslut om ny handläggning. Detsamma gäller den som efter beslut av domstol enligt 31 kap. 3 § har varit intagen för rättspsykiatrisk vård. 5 § Den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2 - 4 §§ har rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. 6 § Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 2 - 5 §§, om den skadelidande själv uppsåtligen har föranlett åtgärden. Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning, eller om den skadelidande vid misstanke om brott har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, lämnas ersättning endast när det finns synnerliga skäl. Ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt. 7 § Ersättning enligt 2-5 §§ lämnas för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. 8 § Den som åsamkas personskada eller sakskada genom våld som utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 57 § tullagen (1994:1550) har rätt till ersättning, om han inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom eller mot hans egendom. 9 § Anspråk på ersättning enligt denna lag får inte överlåtas innan ersättningen blivit slutligt bestämd. 10 § Om ersättning betalas enligt denna lag och den ersättningsbe- rättigade har rätt till skadestånd av någon annan, inträder staten i motsvarande mån i den ersättningsberättigades rätt. 11 § Den som har varit utsatt för en frihetsinskränkning på grund av misstanke om brott och fått ersättning enligt denna lag är skyldig att betala tillbaka det mottagna beloppet, om han senare döms för gärningen och till följd av domens innehåll inte skulle ha haft rätt till ersättning vid en prövning enligt 2 § 3. Återbetalningsskyldigheten får jämkas, om det finns särskilda skäl. Denna lag träder i kraft , då lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning upphör att gälla. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har vidtagits före ikraftträdandet men inte har upphört . Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs att 3 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 3 § Staten eller en kommun skall ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse när en myndighet lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Därvid skall särskilt beaktas upp- lysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omstän- digheterna när de lämnades. Denna lag träder i kraft . Lagrådets yttrande Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet , justitierådet , regeringsrådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1. lag om ersättning för skada vid vissa myndighetsåtgärder samt 2. lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om ersättning för skada vid vissa myndighets- åtgärder Den föreslagna rubriken på lagen är inte bara lång utan också intetsägande. Den leder snarare tanken till 3 kap. 2 § skadeståndslagen än till ersättning i sådana specifika situationer som här avses. Detta förhållande kommer att leda till svårigheter främst för lekmän men kanske också jurister att finna lagen vid sökning i lageditionernas register. Om rubriken ändå skall vara så lång är det motiverat att ge den ett mer pregnant innehåll. Lagrådet förordar att lagen benämns Lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder . Frågan om förhållandet mellan den nu gällande lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning och skadeståndslagen diskuterades av Lagrådet vid den först nämnda lagens tillkomst. Lagrådet konstaterade därvid med efterföljande instämmande av föredragande statsrådet att i avsaknad av en bestämmelse om motsatsen måste den föreslagna lagen och skadeståndslagen anses vara alternativt tillämpliga (prop. 1974:97 s. 141 och 148). Detsamma får, som framgår av författningskommentaren till 1 §, anses gälla den nu föreslagna lagen. 1 § Godtas vad Lagrådet inledningsvis anfört bör paragrafen lyda: Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av frihets- berövanden och andra tvångsåtgärder. 2 § Denna paragraf har formulerats om i förhållande till sin motsvarighet i 1 § nu gällande lag. Bestämmelserna om anhållande och andra frihets- inskränkningar än häktning, som sammanförts i första stycket med de regler som gäller om häktning, föreslås bli utbrutna till ett andra stycke, med hänvisningar till första stycket, medan regler som upptagits i särskilda stycken i paragrafen nu har arbetats in i första stycket. Omdisponeringen är till fördel för läsbarheten. En nackdel är dock att i första stycket beteckningen frihetsinskränkning används på häktning, som är ett frihetsberövande. En risk är vidare att hänvisningar- na i andra stycket inte blir tillräckligt omfattande, för såvitt inte avsikten varit att åstadkomma en ändring i förhållande till gällande rätt. Till en början må anmärkas att bestämmelserna i 1 § första stycket 4 nu gällande lag om överprövning och anlitande av särskilt rättsmedel som är tillämpliga i fråga om både häktning och anhållande saknar motsvarighet i förslaget. Överprövning bör måhända numera ses som en variant av det fallet att åklagaren själv häver anhållnings- eller häktningsbeslut, och särskilda rättsmedel har inte någon större betydelse vid interimistiska tvångsåtgärder. Ett praktiskt fall, som också saknar motsvarighet i förslaget, är däremot att beslutet om frihetsinskränkning upphävs genom avslag på häktningsframställning (1 § första stycket 4 i gällande lag). Denna del av bestämmelsen tillkom på föranledande av Lagrådet (a. prop. s. 144 och 149). Det förutsätts inte att rätten till ersättning ytterligare är beroende av att frikännande dom meddelas eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, varför hänvisningen i det nu föreslagna andra stycket till första stycket 1 och 2 inte är tillräcklig. Även om den tilltalade slutligen döms för brottet men häktningsfram- ställningen har avslagits har han rätt till ersättning för den tid han har varit anhållen (jfr a. prop. s. 82). Motiveringen är uppenbarligen att själva frihetsberövandet varit oriktigt. Den nu föreslagna lydelsen innebär sålunda en försämring som måhända inte är avsedd. Det sagda skulle föranleda att situationen särskilt beskrivs genom ett tillägg till andra stycket. Å andra sidan kan enligt förslaget den skadelidande under vissa förhållanden ha rätt till ersättning enligt 5 §, vilket inte är fallet enligt gällande rätt. Lagrådet vill för sin del inte göra gällande annat än att denna möjlighet är tillräcklig. 5 § Enligt paragrafen har den som varit berövad friheten till följd av beslut vid myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2-4 §§ ändå rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför varit oriktigt. Frånsett att ersättning inte utgår om beslutet i sak varit riktigt, trots att det vilade på felaktig grund, ger lagtexten inte någon säker anvisning på den restriktiva bedömning som enligt motiveringen är avsedd. Bevisbördan för att förutsättningarna för ersättning föreligger åvilar självfallet den skadelidande, men uppfyller han den bördan borde väl därmed också stå klart att beslutet var oriktigt. Avsikten är enligt författningskommentaren att grunden för åtgärden skall på ett iögonfallande sätt framstå som felaktig, något som knappast framgår av lagtexten. I övrigt ger motiveringen en svag ledning i fråga om skillnaden mellan situationer när ersättning avses skola utgå och när så inte är fallet. Om vittnen ljuger uppsåtligt eller dokument är förfalskade synes saken vara klar, men vad som skiljer fall av ett felaktigt utpekande av ett vittne från fall när vittnet misstog sig är svårt att förstå. Domstolarna, som har stor erfarenhet av skadeståndsbedömningar, torde dock kunna tillämpa den föreslagna lagtexten, även om förarbetsuttalandena kommer att bli föga styrande. Att tillämpningen därvid kan komma att bli något mer generös än vad som måhända är avsett torde få accepteras. 6 § I tredje stycket upptas ett förslag till en ny bestämmelse om att ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning. Motiven till bestämmelsen föranleder också de vissa tolkningsproblem. Liksom i fråga om 5 § kommer dock domstolarna att kunna lägga lagtexten till grund för en egen praxis. Lagrådet vill dock ifrågasätta, om inte i tredje meningen av stycket, som säger att ersättning inte får vägras eller sättas ned på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd, trots bestämmelsens odiskutabla principiella riktighet, borde sättas in ordet enbart framför på den grunden , så som saken också beskrivs i den allmänna motiveringen. Kriteriet på om någon, enligt författnings- kommentaren, ofrivilligt har betett sig på ett sådant sätt att ingripande skett mot honom och därför skall ha ojämkad ersättning, torde ofta bli att det blivit klarlagt att den skadelidande är oskyldig. Motsättningsvis följer att ett misstänkt beteende av viss beskaffenhet, som inte ut, kan föranleda att skadestånd jämkas eller inte utgår. Lagrådet har i olika lagstiftningsärenden noterat att inom regerings- kansliet råder en betydande osäkerhet om hur lagtext skall ges en könsneutral utformning. Om man som sker i 8 och 11 §§ i fö-revarande lagförslag använder enbart "han" blir lagtexten smidigare och kan ändå inte föranleda några missförstånd. I annat fall är det enligt Lagrådets mening bättre att använda han eller hon (eller tvärtom) framför allehanda osköna omskrivningar, om inte uttrycket behöver upprepas alltför ofta. I både första och andra styckena av förevarande paragraf skulle det alltså vara bättre att i stället för det andra den skadelidande använda han eller hon . Motsvarande gäller den er- sättningsberättigade(s) i 10 §. Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) I lagrådsremissen föreslås att det i 3 kap. 3 § införs en ny bestämmelse om stats och kommuns ansvar för felaktig myndighetsinformation. Myndigheternas informations- och servicefunktioner har utvecklats i avsevärd mån sedan skadeståndslagen tillkom, inte minst till följd av den serviceskyldighet som föreskrivs i förvaltningslagen (1986:223). Den föreslagna bestämmelsen, som skall komplettera ansvarsregeln i 3 kap. 2 § skadeståndslagen, är framför allt tänkt som en pendang till det privaträttsliga rådgivar- och informationsansvar som vuxit fram . Bestämmelsen har visat sig vara problematisk att utforma och olika förslag har framlagts under lagstiftningsärendets gång. Den avgörande svårigheten rör frågan, vilket krav som skall uppställas på sambandet mellan informationen och myndighetsutövning; att skadan vållats vid myndighetsutövning utgör som bekant i normala fall en grundläggande förutsättning för stats och kommuns offentligrättsliga ansvar. I den föreslagna bestämmelsen har ansvaret, i motsats till vad som gäller enligt 3 kap. 2 §, frikopplats från ett uttryckligt samband med myndighetsutövning; den grundläggande ansvarsförutsättningen är i stället att det är en myndighet som har vållat skadan genom felaktig information. En sådan frikoppling kan leda till att ansvaret i och för sig kan komma att sträckas längre än vad som kan anses rimligt, t.ex. gentemot någon som handlar på basis av uppgifter som han inhämtat under en akademisk föreläsning eller på basis av uppgifter i ett betänkande vilka felaktigt återger innehållet i gällande rätt. I dessa fall saknas helt den beroendeställning i förhållande till myndigheten som brukat motivera ett längre gående ansvar för det allmänna gentemot den enskilde än vad som skulle följa av allmänna regler. Avgränsningen har i stället gjorts genom andra rekvisit. Ansvaret förutsätter att det föreligger särskilda skäl. Vid bedömningen av dessa skäl skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när de lämnades. Av lagrådsremissen (avsnitt 5.2) framgår också, att det endast är tänkt att ansvaret skall kunna göras gällande i ett begränsat antal fall och det understryks, att den enskilde själv har att visa att de rekvisit som uppställs i bestämmelsen är uppfyllda, liksom att det föreligger ett adekvat orsakssamband mellan informationen och skadan samt skadans storlek m.m. Bestämmelsens utformning leder till att det överlämnas till rättspraxis att närmare dra upp gränserna för ansvaret. Härvid ställs naturligtvis stora krav på domstolarna. Skadeståndsrätten har emellertid, historiskt sett, visat sig vara ett sådant område där en utveckling genom rättspraxis fungerat väl. Lagrådet har därför inga erinringar mot innehållet i den föreslagna bestämmelsen. Formuleringen av den första meningen i bestämmelsen synes dock något otymplig. Om meningen är, att skadestånd skall utgå för skada som orsakas av att en myndighet på grund av fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar och råd, föreslår Lagrådet lydelsen: Staten eller en kommun skall ersätta ren förmögenhetsskada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1997/98:105 Det allmännas skadeståndsansvar. Senaste lydelse 1989:926. Senaste lydelse 1989:926. 1997/98:105 Bilaga 1 1997/98:105 Bilaga 1 1997/98:105 Bilaga 2 1997/98:105 Bilaga 6 1997/98:105 Bilaga 3 1997/98:105 Bilaga 4 1997/98:105 Bilaga 5 1997/98:105 Bilaga 6 1997/98:105 Bilaga 7 1997/98:105 Bilaga 7