prop · GL0345D4 · 1998-01-01 00:00:00 — Talan om ersättning skall enligt paragrafen väckas vid miljödomstol. Av 7 kap. 2 § 12 lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet framgår att målet handläggs som stämningsmål. Rätt att använda annans vattenanläggning 12 § Om det inte medför en väsentlig olägenhet för ägaren av en vattenanläggning, kan någon annan ges rätt att ändra anläggningen eller att använda den för en egen vattenverksamhet eller för att förebygga eller minska skador av en egen vattenverksamhet. Skall anläggningen ändras, har ägaren rätt att utföra ändringen och få ersättning för kostnaderna. Den som ges rätt att använda en anläggning skall ge anläggningens ägare skälig ersättning för rätten att använda anläggningen. Med stöd av paragrafen kan den som utför en vattenverksamhet ges rätt att använda någon annans vattenanläggning. Vattenverksamhet definieras i 11 kap. 2 § och vattenanläggning i 11 kap. 3 §. Som exempel på en tvångsrätt som kan utverkas med stöd av paragrafen kan nämnas att en damm för årsreglering kan behöva användas för att utjämna flödesändringar som orsakas av en korttidsreglering vid ett kraftverk uppströms dammen. Stadgandet kan tillämpas också när någon med stöd av 11 kap. 20 § eller 24 kap. 4 § har övertagit underhållet av en vattenanläggning och vill använda den t.ex. för en vattenuppdämning eller vattenreglering som denne avser att utverka tillstånd till. Rätten att använda anläggningen innebär inte någon rätt att inverka på vattenförhållandena till skada för anläggningens ägare eller andra och inte heller någon rätt att göra intrång i ägarens rätt till vattnet. Den berättigade behöver alltså ha ett särskilt tillstånd för att utföra en vattenverksamhet. Beslut om tvångsrätt meddelas av miljödomstolen i samband med prövningen av frågan om tillstånd till den vattenverksamhet som tvångsrätten skall tillgodose. Tvångsrätt kan emellertid också utverkas utan samband med något ansökningsmål (se 7 kap. 2 § 6 lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet). Om det är fråga om en anläggning som har tillkommit utan tillstånd före ikraftträdande, får en ansökan inte prövas om inte anläggningens laglighet prövas. Ansökan om laglighetsförklaring kan förutom av ägaren göras av den som vill använda anläggningen (se 17 § lagen om införande av ). I stadgandet slås också fast dels att tvångsrätt även kan ges för att utföra ändringar på anläggningen, dels att anläggningens ägare alltid har rätt att själv utföra ändringarna. Oavsett vem som utför ändringsarbetena bör miljödomstolen meddela behövliga föreskrifter om arbetenas utförande. Den som har fått rätt att använda annans vattenanläggning är enligt 11 kap. 17 § andra stycket tillsammans med ägaren underhållsskyldig. Andra stycket innehåller en bestämmelse om ersättning för rätten att använda en anläggning. Ersättningen kan bestämmas som ett engångsbelopp eller som en andel i kapital- och driftskostnaderna. Paragrafen kompletterar 1 kap. 4 § lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, där det anges att vid en tillståndsprövning villkor kan meddelas om att en vattenverksamhet skall utföras så att det medför nytta för andra. 13 § Förbud mot fiske inom ett visst område får meddelas i samband med beslut om anordningar för att främja fisket eller för att förebygga skador på fisket. Enligt 11 kap. 8 § är den som skall utföra en vattenverksamhet som kan skada fisket skyldig att vidta och underhålla anordningar för fiskens framkomst och bestånd. I samband med sådana åtgärder kan det vara motiverat med ett fiskeförbud. Även i andra fall kan det vara lämpligt att införa fiskeförbud, exempelvis när stat, kommun eller vattenförbund skall utföra vattenverksamhet som skall främja fisket. Ett fiskeförbud kan avse områden inom vilka fiskerätten tillkommer andra än den som skall utföra vattenverksamheten. För skada till följd av ett fiskeförbud har fiskerättshavarna rätt till ersättning av verksamhetsutövaren enligt 31 kap. 16 §. Fiskeförbudet är straffsanktionerat i 37 § fiskelagen. I 45 och 47 §§ fiskelagen finns bestämmelser om förverkande och beslag av bl.a. fisk och fiskeredskap. Påföljder 5.1.29 29 kap. Straffbestämmelser och förverkande 1 § Den som med uppsåt 1. förorenar mark, vatten eller luft på ett sätt som medför eller kan medföra sådana hälsorisker för människor eller sådana skador på djur eller växter som inte är av ringa betydelse eller annan betydande olägenhet i miljön, 2. förvarar avfall eller annat ämne på ett sätt som genom förorening kan medföra hälsorisker, skador eller annan olägenhet som anges under 1, eller 3. orsakar betydande olägenhet i miljön genom buller, skakning eller strålning döms, om inte behörig myndighet har tillåtit förfarandet, eller detta är allmänt vedertaget, för miljöbrott till böter eller fängelse i högst . Är brottet grovt, skall gärningsmannen dömas till fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det har vållat eller kunnat vålla varaktiga skador av stor omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Om gärningen med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarlig, döms inte till ansvar enligt denna paragraf. Paragrafen har flyttats över oförändrad från 13 kap. 8 a § . Förarbetena till 13 kap. 8 a § återfinns i prop 1980/81:108, JuU 1980/81:37 samt NJA II 1981 s. 298 ff. Paragrafen kommenteras i II på s. 37 ff. (m.fl. 6 uppl.). Paragrafen är den centrala på miljöstraffrättens område. Skälen för att arbeta in den i kapitel om straffbestämmelser utvecklas i avsnitt 4.31.1. Den brottsliga gärningen är beskriven under tre punkter i paragrafens första stycke. Under punkterna 1 och 2 talas om förorening. Utan att det uttryckligen anges omfattar paragrafen även fall då den miljöskadliga effekten uppstår på grund av kumulation med andra föroreningar. Under samma punkter används uttrycket "kan medföra". Det skall för att straffansvar skall inträda vara fråga om en praktiskt beaktansvärd risk. Det är tillräckligt för ansvar att det typiskt sett föreligger en risk för en miljöskadlig effekt. Den miljöskadliga effekten behöver alltså inte beläggas i det enskilda fallet. Under punkten 3 är inte avsikten att t.ex störande buller som är av tillfällig natur skall omfattas. Med uttrycket buller avses att det är fråga om en störning som medför menlig påverkan eller risk för menlig påverkan. Med strålning avses såväl joniserande strålning som ljusstrålning från t.ex. reklamanordningar. Miljöbrottet har en omfattande brottsbeskrivning. För att begränsa det straffbara området har därför förfaranden som är allmänt vedertagna undantagits. Självklart är det således inte straffbart att köra bil trots att detta kan medföra buller eller utsläpp med miljöskadliga effekter. Vad sedan angår straffrihetsgrunden försvarligt bör t.ex. beprövade metoder inom jordbruket inte alltid omfattas av straffbarheten även om de inte är allmänt vedertagna. Enligt andra stycket gäller en särskild straffskala för brott som är att anse som grovt. De omständigheter som särskilt skall beaktas är att se som exempel och alltså innehåller stycket inte någon fullständig uppräkning. Enligt 11 § döms inte till ansvar om samma eller strängare straff kan ådömas enligt . Detta innebär t.ex. att brottsbalksbrotten spridande av gift eller smitta (13 kap. 7 §) samt förgöring (13 kap. 8 §) är att tillämpa före miljöbrott och vållande till miljöstörning. 2 § Den som av oaktsamhet begår gärning som anges i 1 §, döms för vållande till miljöstörning till böter eller fängelse i högst . Paragrafen har flyttats över från 13 kap. 9 § andra stycket och endast justerats språkligt. Förarbetena till 13 kap 9 § andra stycket återfinns i prop 1980/81:108, JuU 1980/81:37, NJA II 1981 s. 316 samt prop. 1987/88:85 och JoU 1987/88:23. Paragrafen kommenteras i II på s. 46 ff. (m.fl. 6 uppl.). Genom paragrafen kompletteras straffbeläggningen i 1 § genom att även oaktsamma gärningar straffsanktioneras. Gärningen skall till sin objektiva beskaffenhet vara sådan som beskrivs i 1 §. 3 § Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet tar befattning med en kemisk produkt eller vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, utan att vidta de skyddsåtgärder, produktval eller försiktighetsmått i övrigt som behövs på grund av produktens eller varans inneboende egenskaper för att hindra eller motverka skador på människor eller i miljön, döms för miljöfarlig kemikaliehantering till böter eller fängelse i högst . Till ansvar enligt första stycket döms inte, om ansvar för gärningen kan utdömas enligt 1 eller 2 §. Skälen för att straffbelägga denna hänsynsregel framgår av avsnitt 4.31.3 medan skälen för straffhöjningen i förhållande till gällande rätt i lagen (1985:426) om kemiska produkter framgår av avsnitt 4.31.4. En säker hantering av kemiska produkter är så viktig att en oriktig hantering har straffbelagts i denna paragraf. Innebörden är att den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet underlåter att vidta erforderliga försiktighetsmått kan straffas. Avgörande är att det är produktens inneboende egenskaper som skall medföra att försiktighetsmått behövs. Som en del i att vidta de försiktighetsmått som behövs kan ingå att välja en mindre farlig produkt om en sådan finns. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet tar befattning med den farligare produkten och därvid på grund av produktens eller varans inneboende egenskaper inte hindrar eller motverkar skador på människor eller i miljön kan således bestraffas enligt denna paragraf. Vidare krävs att skall vara tillämplig på hanteringen. Av 1 kap. 3 § följer att om det i någon annan lag finns bestämmelser som reglerar en fråga som omfattas av så tillämpas utöver även dessa bestämmelser. Detta innebär t.ex. att straffbestämmelserna i lagen (1982:821) om transport av farligt gods inom det tillämpningsområde som ges i lagen har företräde framför denna paragraf. Utformningen av bestämmelsen medför att det krävs fara för skador på människor eller i miljön. Det är tillräckligt med abstrakt fara. Det skulle föra för långt att ställa krav på att det skall visas att någon person eller miljön skall ha utsatts för fara i det enskilda fallet. I 1 och 2 § upptas de allvarligaste brotten. Kan ansvar ådömas för miljöbrott eller vållande till miljöstörning skall ansvar inte ådömas enligt förevarande paragraf. 4 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet påbörjar eller bedriver en verksamhet eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha inhämtat tillåtlighetsbeslut, tillstånd, godkännande eller medgivande eller gjort en anmälan som föreskrivs i denna balk eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken, döms för otillåten miljöverksamhet till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot villkor som meddelats i samband med tillåtlighetsbeslut, tillstånd, godkännande eller dispens enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken eller vid omprövning av sådana tillstånd eller villkor. Till ansvar enligt första eller andra stycket döms inte om ansvar för gärningen kan utdömas enligt 1 eller 2 §. Paragrafen innehåller ansvarsbestämmelser avseende den som antingen åsidosätter krav på beslut om tillåtlighet, tillstånd, godkännande, medgivande, anmälan eller bryter mot villkor som meddelats i samband med tillåtlighetsbeslut, tillstånd, godkännande eller dispens. Observera att det i en del fall kan krävas både regeringens beslut om tillåtlighet och tillstånd av miljödomstolen eller myndighet, jfr. författningskommentaren till 17 kap. 1 §. Exempel på överträdelser som omfattas av paragrafens första stycke är att någon utan att regeringen har meddelat tillstånd eller medgett undantag från kravet på tillstånd påbörjar en anläggning eller vidtar någon annan åtgärd som anges i 17 kap. 1 § i . Detsamma gäller den som påbörjar eller fortsätter utförandet av en anläggning eller åtgärd sedan regeringen enligt 17 kap. 3 § i balken har beslutat att anläggningen eller åtgärden inte får utföras utan tillstånd. Ett annat exempel är att någon påbörjar arbeten enligt 11 kap. 10 § innan tillstånd har meddelats. Lagrådet har anfört att det möter betänkligheter att straffsanktionera den anmälningsskydighet som föreskrivs i 12 kap. 6 § första stycket som endast innehåller rekvisitet att en verksamhet som inte omfattas av tillstånd enligt balken kan komma att väsentligt ändra naturmiljön. Detta rekvisit synes på samma sätt som de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. alltför allmänt hållet och obestämt för att kunna ligga till grund för sådana rättsverkningar. De exempel på samrådsfall som ges i motiven synes utan svårighet kunna preciseras i de föreskrifter som regeringen avses meddela. Därtill kommer att styckets generella avfattning inbegriper även fall då en verksamhet är tillståndspliktig enligt någon annan författning än - exempelvis - och samråd eller anmälan skall ske i annan ordning. Förslaget gör ej heller undantag för fall då en verksamhet är synnerligen brådskande, såsom vid naturkatastrofer och liknande händelser, och arbetena måste sättas igång innan dispens från igångsättningsförbudet hinner utverkas. Med hänvisning till det anförda förordar Lagrådet att tredje stycket utformas på ett sådant sätt att man behåller den nuvarande ordningen och således begränsar straffsanktionen till de fall då särskilda föreskrifter om anmälningsskyldighet har meddelats. Därvid måste regleringen utformas på ett sådant sätt att ett åsidosättande av 12 kap. 6 § första styckets allmänt hållna regel inte faller under förevarande, vilken generellt riktar sig bl.a. mot fall då någon påbörjar en verksamhet utan att ha gjort föreskriven anmälan. Detta resultat uppnås, om "skall" i första stycket ändras till "bör". Som ett alternativ kan en undantagsbestämmelse införas i förevarande paragraf. Regeringen har i avsnitt 4.17.2 redogjort för varför lagrådsremissens förslag till utformning av 12 kap. 6 § bör väljas. Angående frågan om det som Lagrådet alternativt föreslagit bör göras ett undantag från straffsanktioneringen i förevarande paragraf av den anmälningsskyldighet som föreskrivs i 12 kap. 6 § första stycket anser regeringen att något undantag inte bör göras av följande skäl. Det är av stor vikt att mera flagranta fall av brott mot anmälningsskyldigheten inte lämnas osanktionerade. Det straffbara området begränsas genom att det skall vara fråga om en väsentlig ändring i naturmiljön. Det är lätt att fullgöra skyldigheten vid tveksamhet genom att göra anmälan. I andra stycket straffbeläggs att med uppsåt eller oaktsamhet bryta mot villkor meddelade i samband med tillåtlighetsprövning, tillstånd, godkännande eller dispens. Exempel på detta är att en tillståndshavare släpper ut mer än vad som föreskrivits i ett villkor. Ett annat exempel är att tillståndshavaren bryter mot villkor som regeringen meddelat med stöd av 17 kap. 7 §. Slutligen straffbeläggs att någon bryter mot villkor som meddelats i samband med omprövning av tillstånd eller villkor. I 1 och 2 § upptas de allvarligaste brotten. Kan ansvar ådömas för miljöbrott eller vållande till miljöstörning skall ansvar inte ådömas enligt denna paragraf. 5 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet i strid mot vad som föreskrivs i denna balk eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken, underlåter att lämna underrättelse eller uppgift eller lämnar en oriktig uppgift och därigenom försvårar en tillståndsprövning eller en tillsynsmyndighets verksamhet, döms för försvårande av miljökontroll till böter eller fängelse i högst . Regler om uppgiftsskyldighet finns i flera av de lagar som skall integreras i . I balkens kapitel om ansvar är frågor om ansvar när sådan skyldighet åsidosätts reglerade i 5 och 6 §§. Förevarande paragraf är inriktad på brott där en tillståndsmyndighets prövning eller en tillsynsmyndighets verksamhet försvåras av handlingen eller underlåtenheten. Enligt 6 § straffas brott mot en mer allmän informationsskyldighet. I paragrafen föreskrivs straffansvar dels för underlåtenhetsbrott, dels för lämnande av oriktiga uppgifter. Även ofullständiga uppgifter kan vara att anse som oriktiga uppgifter. Underlåtenheten består i att inte lämna en uppgift eller att exempelvis inte underrätta tillsynsmyndigheten enligt 10 kap. 9 §. Skyldigheten att lämna uppgiften skall bygga antingen direkt på balkens bestämmelser eller på en föreskrift som meddelats med stöd av balken. En förutsättning för att uppgift skall behöva lämnas kan naturligtvis vara och är ofta att den begärs av en tillstånds- eller tillsynsmyndighet, men myndighetens begäran måste ha stöd i balken eller en föreskrift för att straffansvar skall kunna inträda. kan förelägga vite för att få ut en viss uppgift. Om ett sådant vitesföreläggande inte följs, får talan föras om utdömande av vitet. I ett sådant fall kan enligt 11 § tredje stycket straff inte utdömas för underlåtenheten. Ytterligare krävs för straffansvar enligt förevarande paragraf att underlåtenheten eller den oriktiga uppgiften försvårar en tillståndsprövning eller en tillsynsmyndighets kontroll. Annars faller underlåtenheten eller den oriktiga uppgiften under den lindrigare straffskalan i 6 §. Upptäcks felaktiga uppgifter eller att uppgifter utelämnats som har betydelse för tillståndet eller villkoren efter det att tillstånd, godkännande eller dispens lämnats är självfallet gärningen att bestraffa enligt denna paragraf eftersom tillståndsprövningen då har försvårats. Det kan också bli fråga om återkallelse av tillstånd eller omprövning av villkor m.m. enligt de regler som gäller för detta. Som exempel på en handling som faller under 5 § kan anföras att någon som enligt 26 kap. 21 § har förelagts inkomma med upplysningar inkommer med oriktiga uppgifter eller att någon underlåter att inkomma med miljörapport enligt 26 kap. 20 § och därigenom försvårar tillsynsmyndighetens kontroll av verksamheten. Ett annat exempel är att någon åsidosätter skyldighet enligt 26 kap. 25 § att vid anfordran uppvisa beslut för en naturvårdsvakt eller polis. Ännu ett exempel är att någon lämnar en oriktig uppgift i en miljökonsekvensbeskrivning enligt 6 kap. 6 § Den som i något annat fall än som avses i 5 § med uppsåt eller av oaktsamhet 1. inte ger in en handling med uppgifter som skall ges in enligt balken, eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken, eller i en sådan handling lämnar oriktig uppgift eller utelämnar uppgift, eller 2. underlåter att fullgöra i balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken föreskriven skyldighet att märka en produkt som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer eller en kemisk produkt, en bioteknisk organism eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att människors hälsa eller miljön skall skadas, för bristfällig miljöinformation till böter eller fängelse i högst . Medan 5 § är inriktad på brott mot uppgiftsskyldighet där en tillståndsmyndighets prövning eller en tillsynsmyndighets verksamhet försvåras, är i 6 § föreskrivet straff för brott mot en mer allmän informationsskyldighet. Det är en förutsättning för straffansvar att uppgiften skall lämnas antingen i en skriftlig handling eller i en märkning, t.ex. av en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt. Enbart en muntligt lämnad oriktig uppgift är sålunda inte straffbar enligt denna paragraf. En ytterligare förutsättning för straffansvar är att den bristfälliga informationen är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att människors hälsa eller miljön skall skadas. Det krävs alltså inte att någon faktiskt blivit vilseledd, utan det är tillräckligt att oriktigheten är ägnad att försvåra riskbedömningen i nu angivna hänseenden. Under nu angivna förutsättning bestraffas både passivitet och ett aktivt uppgiftslämnande. Underlåtenhet att avge en handling eller utföra en märkning som krävs enligt bestämmelse i balken eller annan författning som har meddelats med stöd av balken är alltså straffbar i samma utsträckning som en oriktig eller utebliven uppgift i en sådan handling eller märkning. Som exempel på en straffbar handling som avses med denna bestämmelse kan nämnas att i märkning enligt 14 kap. 8 § lämna oriktig uppgift som är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att människors hälsa eller miljön skall skadas. 7 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet skräpar ned utomhus på en plats som allmänheten har tillträde eller insyn till döms för nedskräpning till böter eller fängelse i högst . Paragrafen innehåller en ansvarsregel vid nedskräpning. Den motsvarar 37 § första stycket 7 och 23 § naturvårdslagen (1964:822). Någon saklig ändring är inte avsedd.