mot · GL02So43 · 1998-04-29 00:00:00 — I den partimotion som Moderata samlingspartiet presenterade har vi ingående redogjort för hur vi vill åstadkomma ett gott framtida samhälle för våra äldre. De åtgärder som är nödvändiga för att också den som är gammal och sjuk skall kunna åldras tryggt är inte mindre viktiga än då snarare tvärtom. 5 Det moderata handlingsprogrammet för äldrevården Vi finner ingen anledning att i alla detaljer upprepa alla våra förslag från . Vi väljer att koncentrera oss på huvuddragen och utöver detta presentera tre förslag som vi också anser centrala. Huvudmannaskaps- och revirgränser inom vård och omsorg måste raseras. Samarbetet inom hela vårdkedjan måste förbättras så att den äldres behov och medbestämmande sätts i centrum. Valfriheten inom äldreboendet måste stärkas. För att detta skall bli en realitet måste en definition av begreppet äldreboende ske så att man renodlar de olika boendeformerna vad avser såväl det fysiska boendet som vård och omsorg. Valfriheten måste också innefatta varje gammal människas rätt att själv få välja boendeform och bostadsort. Valfriheten skall regleras i socialtjänstlagen. måste erbjuda flexibla lösningar som vilar på den hjälpbehövandes egna önskemål. Det skall exempelvis vara möjligt att anställa en granne eller anhörig efter samma avgift som gäller för dem i övriga . Den som tar emot hjälpen måste också få ha inflytande över utformningen och tiden för insatserna. Vi vill också påminna om det gemensamma förslag om möjlighet till avdrag för hushållstjänster som lagts fram av moderater, folkpartister och kristdemokrater. Detta skulle gynna också dem som är i behov av hemtjänst. I förlängningen skulle avdragsmöjligheten innebära en avlastning för kommunens hemtjänst som i stället skulle kunna koncentreras på dem som inte har möjlighet eller vill välja annan hemtjänst. Äldrevårdens personal, inte minst den inom , är med sin kompetens en viktig förutsättning för en god äldrevård. Den måste därför ges den status som följer av bland annat en gedigen utbildning och fortbildning, medbestämmande vad gäller arbetets utformning och ett löneläge anpassat till de betydande krav, såväl fysiskt som psykiskt, som dessa yrken ställer på sina utövare. De anhöriga måste få den uppskattning och det stöd de är värda. Utan deras insatser skulle äldreomsorgen inte fungera. Flexibel hemtjänst och hemsjukvård gynnar den anhörige till den sjuka hemmaboende åldringen likaväl som avlastnings- och växelvårdsplatser är betydelsefulla för den som är anhörig till en demenssjuk. Alla övriga frivilliginsatser som görs via enskilda och föreningar måste självklart också uppmärksammas och stödjas. Demens är ett begrepp som måste fortsätta att stå i fokus. Dessa sjukdomar som vi äntligen börjar tala öppet om är ett gissel för många äldre människor. Demenssjukdomarna kan ännu inte botas, men vi kan genom god omvårdnad och adekvat medicinering lindra och även uppskjuta dem. Många lider av demenssjukdom utan att ha fått diagnos ställd. Detta måste avhjälpas. Alla som misstänks lida av demens har rätt att få genomgå en utredning för att få fastställt om de symptom man uppvisar beror på en demenssjukdom och i så fall vilken. Utan diagnos kan varken rätt omvårdnad eller rätt medicinering sättas in. Inte heller kan de som betraktas och behandlas som dementa, utan att lida av demenssjukdom, upptäckas och få vård för den sjukdom de egentligen lider av. Arbetet med att tillförsäkra varje misstänkt sjuk en demensutredning måste fortgå med stor intensitet. Forskningen inom demensområdet är intensiv och har här en framskjuten position. Det är viktigt att fortsätta att stödja forskningen och att tillse att de forskningsrön som görs når ut till såväl personal som anhöriga till gagn för demensvården. Vården i livets slutskede kan sägas spegla kvaliteten i ett lands samlade äldrepolitik. Tyvärr finns här av olika orsaker många brister. Ett värdigt avsked till livet bör vara en självklarhet. När vi kan bota och döden är oundviklig bör strävan vara att söka upprätthålla patientens livskvalitet för att hon eller han skall kunna få en lugn och värdig död. som vi måste förbättra den palliativa vården välkomnar vi den utredning om vård i livets slutskede som tillsatts. Utöver dessa punkter finns det tre områden som vi valt att nu särskilt uppmärksamma. Det gäller ett förslag om ett sjukhemsprogram, en förändring av de kommunala avgifterna, samt ett återinförande av en vårdgaranti för att komma till rätta med köerna inom hälso- och sjukvården. Moderata samlingspartiet uttryckte redan i partimotionen 1990/91:So9 av m.fl. (m) med anledning av ädelreformen sina farhågor för att kvaliteten i det medicinska omhändertagandet inom äldrevården inte skulle kunna garanteras, inte minst på grund av att den sociala synen på äldrevården skulle träda alltför mycket i förgrunden, på bekostnad av den medicinska vården. Dessa farhågor har tyvärr besannats. Över förvandlades alla tidigare gamla och svårt sjuka människor från patienter till hyresgäster med egna kontrakt och särskilda avgifter. Medan det sammantagna behovet av sjukvårdsinsatser vid våra sjukhem stigit i takt med de boendes allt högre ålder så har den kvalificerade medicinska vården fått stå tillbaka; mycket på grund av huvudmännens oförmåga att komma överens om hur ansvaret för denna vård skall utövas. , som gavs i uppdrag att utvärdera följderna av ädelreformen, har i samtliga sina årliga rapporter pekat på brister i rehabilitering och medicinsk vård vid våra sjukhem. Från såväl enskilda debattörer som politiker har under dessa år krav ställts på att en medicinskt ansvarig läkare skall finnas vid varje sjukhem för att garantera de gamla regelbunden medicinsk tillsyn och också för att ge personalen handledning och därmed bidra till den kvalitetssäkring som är nödvändig. Även prioriteringsutredningen (SOU 1995:5) uppmärksammade kraftfullt detta problem och uttalade bland annat: Utredningen vill för sin del peka på att i huvuddelen av det särskilda boendet vistas personer med stort behov av medicinska insatser och omvårdnad. Det är dock orealistiskt att tro att alla gamla och sjuka i särskilt boende själva skall söka läkare när behov föreligger eller att personalen alltid skall kunna uppmärksamma sådana behov. Utredningen föreslår därför att det i särskilt boende, såsom sjukhem och ålderdomshem, skall finnas en medicinskt ansvarig läkare som svarar för regelbunden tillsyn av patienterna. Man kan med fog anse att en sådan mångårig massiv kritik borde leda till att åtgärder vidtas. Så har ej skett. I regeringens nu framlagda strategi för det nya seklets äldrepolitik finns inte heller något konstruktivt förslag till fördjupad samverkan över huvudmannaskapsgränserna. Regeringen nöjer sig med att avsluta sin bedömning med följande: Regeringen kommer noga att följa arbetet, bl.a. genom , och avser att återkomma med förslag till åtgärder om så behövs. Detta uttalande visar tydligt att regeringen inte till fullo vill eller förmår förstå det allvarliga tillståndet i dagens sjukhemsvård. Moderata samlingspartiet anser att det nu är hög tid att gå från ord till handling. Vi vill därför införa ett sjukhemsprogram för att rätta till de uppenbara bristerna i denna vårdform. Grundprinciperna för vårt förslag till sjukhemsprogram är följande: De gamla människor som bor på våra sjukhem och är i behov av omfattande medicinsk vård måste erkännas vara patienter. Därför måste de sjukhem där de vårdas också definieras som sjukvårdande instanser. Vården där inriktas på kontinuerlig och kvalificerad sjukvård utan att ge avkall på den goda omvårdnad som ges. En medicinskt totalansvarig läkare, helst med geriatrisk kompetens, bör knytas till varje sjukhem för att säkerställa regelbunden tillsyn och god vårdplanering för varje patient, stöd och fortbildning för personalen och även för den kvalitetssäkring som ständigt måste fortgå inom vården. Detta blir ett viktigt komplement till det arbete som utförs av den medicinskt ansvariga sjuksköterskan (). Avgifter, inkluderande läkarvård och medicin, lika med dem som erläggs vid vistelse på sjukhus skall införas. Ett statligt tillsynsansvar åläggs fram till dess att den av Moderata samlingspartiet föreslagna Medicinalstyrelsen är inrättad. Konsekvenserna av vårt förslag till sjukhemsprogram är flera: Samarbetet mellan akut- och sjukhemsgeriatrisk vård kommer att bli bättre, till patienternas fromma. Den medicinska tryggheten för patienterna kommer att öka. Avgifterna kommer att bli lika för alla oberoende av hemort och mer rättvisa för de hemmavarande anhöriga. Personalen kommer att få bättre hjälp och vägledning i sin yrkesutövning. Den palliativa vården kommer att förbättras. Tillsynen över verksamheten kommer att få den kontinuitet som saknas. Det ekonomiska tillskott som, förutom en lagstiftning, fordras för att genomföra detta program ryms mycket väl inom ramen för de extra allmänna stimulansbidrag som regeringen har aviserat i sin proposition. En nationell handlingsplan för äldrepolitiken behövs, inte minst i ljuset av de stora utmaningar som vårt samhälle står inför på detta område. Det viktiga är dock att den gamla generationen gamla, de som så ofta sägs ha byggt upp vårt land, tillförsäkras en god ålderdom och ett värdigt slut på sina liv. Genom att söka åstadkomma de attitydförändringar till åldrandet som vi tidigare talat om liksom att skyndsamt genomföra Moderata samlingspartiets sjukhemsprogram kommer vi att ha kommit en god bit på vägen för att nå detta mål. 7 Finansiering och avgifter inom äldrevården 7.1 Kommunernas uttag av avgifter Vi har ovan kritiserat regeringens sätt att försöka lösa framför allt vissa akuta problem inom äldreomsorgen. Den största bristen är att regeringen i stort sett avstått från att dra slutsatser av de utvärderingsrapporter rörande ädelreformen som ställt samman och över huvud taget underlåtit att analysera vilka de grundläggande orsakerna varit till de brister och vårdskandaler inom äldreomsorgen som ägnats mycken uppmärksamhet . Att utan analyser föreslå nya anslag är inte acceptabelt från ekonomisk synpunkt men inte heller från vårdsynpunkt. Risken är att pengarna används för fel åtgärder och att detta i sin tur förvärrar problemen. I första hand måste de organisatoriska missgrepp som ädelreformen skapade rättas till. Patientavgifterna inom äldreomsorgen och det sätt på vilket de har fastställts och tagits ut har skapat betydande svårigheter för många äldre. Dagens system är orättvist och bygger i många fall på märkliga värderingar. Ett exempel är att kapitalinkomster medräknas i underlaget vid fastställandet av avgiften. Det innebär att den som sparat en slant skall straffas för detta genom avgiftsreglerna. Det ger helt fel signal till alla medborgare om värdet av ett personligt sparande. Frågan om landstingens och kommunernas rätt att ta ut differentierade avgifter är en juridiskt komplicerad fråga. Problemen har tidigare redovisats i Moderata samlingspartiets kommittémotion 1997/98:So407. I motionen redovisades bl.a. grundläggande bestämmelser i kommunallagen bl.a. om likställighetprincipen och självkostnadsbegreppet. Vi avstår från att upprepa vad som tidigare anförts och hänvisar till vår tidigare kommittémotion. Vi väljer dock att relativt ingående beskriva grunderna för vårt förslag till ändring av den nuvarande avgiftstillämpningen och varför dessa är viktiga. Den motsättning som finns mellan kommunallagen (KL) och socialtjänstlagen är icke acceptabel. I specialmotiveringarna till KL anges att kravet på en objektiv och rättvis likabehandling av kommunmedlemmarna inte ger utrymme för någon inkomstomfördelande verksamhet. Konflikten mellan kommunallagen och socialtjänstlagen måste ytterligare belysas och lösas. Ett minimikrav är att regler införs, som mer preciserat anger vad som menas med skäligt i socialtjänstlagens 35 §. Som redan framhållits är regeringens förslag inte tillräckligt långtgående, eftersom ingen definition görs av vad som skall anses som rimligt. 1990/91:117 heter det att självkostnadsprincipens närmare innebörd och räckvidd inte till alla delar är klar. Den kommunala självkostnadsprincipens gränser har därefter utretts. I Statkommunberedningens delbetänkande (SOU 1990:107) anförs att det finns avgörande skäl att överge den allmänna självkostnadsprincipen i verksamhet som är utsatt för konkurrens. Däremot anser beredningen att någon form av självkostnadsprincip bör finnas i de fall avgift tas ut för verksamhet, som har samband med myndighetsutövning. Kommunala befattningshavare bedömer och anger vilket service- och omvårdnadsbehov den enskilde har. Det är hög tid att självkostnadsprincipen i de nu nämnda sammanhangen får en klar utformning. Den skattefinansierade äldreomsorgen har trängt ut annan verksamhet, vilket öppnat möjligheter att ta ut avgifter som egentligen borde rubriceras som skatter. Avgiftsuttaget (egentligen skatteuttaget) sker också i vissa fall baserat på den enskildes inkomst. Inkomstrelaterade avgifter bör icke tillåtas. Regler härom bör införas i KL. Motiveringen är att olika samverkande progressiva taxor/avgifter förstör den logik som bör eftersträvas i de statliga skatte- och bidragssystemen. För att främja konkurrensen på service- och omvårdnadsområdet skall kommunerna åläggas att en gång informera medborgarna om sina självkostnader för olika service- och omvårdnadsområden. Kommunerna använder sig av myndighetsbedömning, när de anger vilka personer som har rätt till service och hur mycket service de har rätt till. Den enskilde bör efter det att ett sådant beslut fattats ha rätt att skaffa sig de godkända tjänsterna på den privata marknaden. Detta förverkligas genom vårt förslag om en äldrepeng. Enligt uppgift saknas i förhållandevis många kommuner uppgift om förbehållsbelopp trots att ett sådant belopp skall tillämpas enligt socialtjänstlagen. Har kommunen inte fastställt förbehållsbelopp, är det i praktiken omöjligt att beräkna avgifterna i det särskilda boendet och för omsorgsdelen i hemtjänsttaxan på ett korrekt sätt. Den enskilde pensionären (eller make eller barn) kan således i realiteten inte kontrollera om kommunen svarar för en korrekt myndighetsutövning. Detta är inte acceptabelt. Ett förbehållsbelopp bör i lag fastställas till och följa prisbasbeloppet dvs. det belopp som de sociala myndigheterna har rekommenderat. Detta belopp bör gälla dels avgifter gällande särskilt boende, dels för omsorgs- och servicetaxor i . Ett förbehållsbelopp bör också kunna användas för att säkerställa ett minsta belopp till pensionärer som bor hemma sedan de betalat egenavgifter eller motsvarande för läkemedel, tandvård och avgifter för primärvårdsbesök. Denna princip tillämpas redan för särskilt boende. För att ingen pensionär på grund av de senaste årens neddragningar av pensioner och höjda vårdavgifter m.m. skall hamna under förbehållsbeloppet , bör pensionsmyndigheten automatiskt vid utbetalning av pension kunna pröva om den enskildes pension räcker till det fastställda förbehållsbeloppet. En likartad prövning görs för övrigt redan nu vad gäller avgifter inom den slutna sjukvården. Redan nu bör förbehållsbeloppet kunna lagregleras när det gäller särskilt boende och avgifter gällande service- och omsorgstaxor. bör en vidgning av tillämpningen med förbehållsbelopp utredas gällande egenavgifter inom sjukvård, läkemedel och tandvård för pensionärer som bor hemma. Utredningen kan då också i sina direktiv få till uppgift att bedöma hur lagstiftningen om förbehållsbelopp fungerar inom den kommunala omsorgsverksamheten. 7.3 Fastställande av taxor gällande särskilt boende för makar Regeln om sammanläggning av makars inkomster, där den ena måste tagas in på sjukhem eller liknande (särskilt boende), fungerar någorlunda tillfredsställande, om det är den make som har högst inkomst som måste erhålla vård. I motsatta fall skapas oacceptabla problem, vilket regeringen har observerat. Ett sätt att lösa problemet med tydligare regler än regeringen föreslår är att beräkna den differentierade vårdavgiften med utgångspunkt i att den högsta inkomsten alltid anses tillhöra den make som inte är föremål för vård, utan tillämpning av tudelning. En annan modell som vi ser positivt på är pensionärsorganisationernas förslag om att makar genom "underhållsavtal" skall kunna komma överens om att underhåll enligt tidigare regler skall fortsätta att gälla även när makarna inte längre delar samma hushåll. Svenska hushåll betalar världens högsta skatter. Det gäller även de äldre. Sedan socialdemokraterna återfick regeringsansvaret, samt ansvaret i alla utom ett landsting och i över 200 av landets 288 kommuner, har skatterna höjts med . Trots att vi betalar högre skatter än brister många funktioner i den offentliga sektorn. De kanske mest uppenbara bristerna återfinns inom hälso- och sjukvården, vilket i hög utsträckning just drabbar våra äldre. Vårdköerna växer över hela . Bara fördubblades vårdköerna. Enligt landstingsförbundet hade andelen patienter med klar diagnos som väntat mer än på behandling ökat från till . För patienter med oklar diagnos hade andelen som väntat mer än ökat från . Den senaste statistiken som presenterades visar en marginell minskning av andelen som väntar mer än med klar diagnos, från 1998. Det är fortfarande en ökning med och understryker återigen vikten av att vårdgarantin återinförs. Ett av de första beslut den borgerliga regeringen fattade var att införa en vårdgaranti gällande ett antal sjukdomar. Vårdgarantin innebar att patienten hade rätt att få erbjudande om operation/behandling . Vårdgarantin reglerades via ett särskilt statsbidrag. Garantin i kombination med ett omfattande förnyelsearbete i de borgerligt styrda landstingen, kopplat till husläkarsystemet och den fria etableringen för läkare och sjukgymnaster, innebar att vårdköerna snabbt försvann. Husläkarreformen och den fria etableringen innebar att man på många håll i som tidigare haft läkarbrist nu kunde ge god närservice i områden som av landstingen inte ansetts lönsamma. Det gällde bl.a. och inland. Sedan socialdemokraterna haft makten i samtliga landsting utom ett i bara har bilden återigen förändrats och vi är tillbaka till den kösituation som den borgerliga regeringen fick ärva 1991. Tragedin för de enskilda patienterna är uppenbar. Köerna till operationer och behandling växer, som en följd av att socialdemokraterna återigen monopoliserar all sjukvård. Trots att man inte har någon längre erfarenhet av den fria etableringen av läkare och sjukgymnaster avskaffade regeringen till exempel rätten att välja läkare. Den gamla vårdgarantins mål att erbjuda behandling var ganska blygsamt, ett slags minimikrav. är självklart en lång väntetid för den som har smärtor och problem att klara vardagen. Men det är ändå mycket bättre än att behöva stå i kö i ett eller närmare ! I ett så allvarligt läge som råder inom hälso- och sjukvården har regeringen och den socialdemokratiska majoriteten i valt att avskaffa vårdgarantin. Argumentet i skrivelsen (1996/97:66) till om överenskommelsen mellan staten och landstingen är att effekten (av vårdgarantin, vår anmärkning) har varit kortvarig. Mot detta talar mycket tydligt det faktum att vårdgarantin fanns under så pass att vi kunde avläsa resultaten i form av att vårdköerna snabbt försvann och att landstingen dessutom organiserade sitt arbete på så sätt att patienterna snabbt fick den vård de hade behov av. Det logiska borde med hänsyn till de goda resultaten därför ha varit att slå vakt om och vidareutveckla vårdgarantin. I stället avskaffades den och ersattes med en besöksgaranti i primärvården. Att socialdemokraterna sätter den borgerliga vårdgarantin i motsatsförhållande till besöksgarantin är minst sagt förvånande. Även om man får träffa en läkare inom den utlovade tiden har risken för att t.ex. en remiss till behandling inte leder till åtgärd beroende på de växande vårdköerna ökat markant. Den vårdkedja som den borgerliga regeringen införde med husläkare och vårdgaranti är definitivt bruten. Det kostar både tid och onödigt lidande för patienter och pengar för landstingen. Mot denna bakgrund anser vi att vårdgarantin bör återinföras. Förhandlingar bör inledas mellan staten och med detta som utgångspunkt. Det torde ankomma på utskottet att utforma erforderlig lagtext. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om regeringens förslag till nationell handlingsplan för äldrepolitiken, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en allmän hälsoförsäkring, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om taxor och avgifter i äldreomsorgen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att förbud mot inkomstrelaterade taxor bör införas i kommunallagen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att primärkommuner skall ge information om beräkning av självkostnader för olika service/omvårdnadsslag, att beslutar att förbehållsbeloppet enligt 35 § socialtjänstlagen fastställs till i enlighet med vad som anförts i motionen, att beslutar om avgifter och förbehållsbelopp för makar i enlighet med vad som anförts i motionen, att hos regeringen begär en utredning om att ett förbehållsbelopp även skall tillämpas när det gäller avgifter för läkarvård, läkemedel och tandvård i enlighet med vad som anförts i motionen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en handlingsplan för äldrevården, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ett sjukhemsprogram, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om återinförande av vårdgarantin.