mot · GL02U31 · 1998-03-25 00:00:00 — Vid sådana systemskiften kan en ny utvecklingsinriktning slippa bära på alltför kraftiga bördor av det förgångnas misstag. Stor varsamhet bör dock iakttagas så att inte mer kosmetiska regimskiften framställs som systemskiften. Förslagenheten kan vara stor för korrupta regimer att genom nya ansikten, nya partier och nya program tillskansa sig biståndsmedel. Detta bör förhindras. Skuldavskrivning i övrigt är mycket problematiskt. Det kan ge utrymme för en ny upplåning som snarare kan riskera att förstärka utvecklingshindren. Kraftig upplåning kan vara befogad i ett skede med kraftiga investeringar. Huvuddelen av en sådan upplåning bör dock ske privat på kommersiella villkor och inte av statsmakten. Undantag får dock göras för den typ av infrastruktursatsningar som statsmakten måste svara för. I framgångsrika har statsmakten sällan en stor utlandsupplåning. Biståndet till statsmakten bör behandlas med särskild varsamhet. De uthålliga biståndsflödena till ett u-lands statsmakt bör knappast överstiga av BNP. Inom denna ram ryms gott och väl satsningar på en grundutbildning och en grundläggande hälsovård för alla. Den samlade offentliga konsumtionen i ett fattigt u-land under stark tillväxt ligger erfarenhetsmässigt just kring . Ofta är statsmakten överdimensionerad och ägnar sig åt fel saker. Den offentliga sektorn är regelmässigt dubbelt så stor som i framgångsrika utvecklingsländer. Rikliga biståndsflöden har bidragit till att statsmakterna fått en för stor omfattning på bekostnad av det civila samhället. De egna genererade skattemedlen kan därutöver med fördel satsas i kapitaluppbyggnaden för vägar, vatten och avlopp. Energiproduktion, telesystem och liknande bör finansieras kommersiellt. Biståndet till statsmakten måste inriktas på de mest prioriterade sektorerna samt kunskapsöverföring på strategiskt viktiga områden. Mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstat och arbete mot diskriminering, uppbyggnad av marknadsekonomins regler och institutioner liksom kunskap om naturvård och miljöhänsyn är exempel på det . Kunskapsutbytet bör kunna ske också med andra länder än enbart . För många finns det större erfarenheter att hämta från andra mer framgångsrika . Triangelsamarbete mellan , ett afrikanskt land och framgångsrika f.d. som t.ex. bör prövas. Särskilda insatser kan också vara påkallade vad det gäller hiv/aids. I vissa regioner kan detta närmast vara att betrakta som preventivt katastrofbistånd. , EU och resten av den utvecklade världen har här ett stort ansvar. Systemet med landramar bör avvecklas till förmån för avtalsbundet samarbete. I avtalen bör strikta villkor vad gäller korruption, redovisning och effektivitet dras in. Det får inte inträffa att bistånd i praktiken gynnar korruption genom släpphänt hanterande. Från vissa håll kommer alarmerande rapporter om just detta, inte minst vad gäller det s.k. importstödet. Noggranna rapporter om läget för mänskliga rättigheter och demokrati i samarbetsländer bör utarbetas och redovisas i samband med beslut om biståndssamarbete, senast i samband med att budgetpropositionen avlämnas. Bistånd får inte utbetalas till statsmakter som grovt och systematiskt kränker mänskliga rättigheter och utövar förtryck mot sina medborgare. Allvarlig korruption skall också utesluta bistånd. Enskilda organisationer får i sådana länder vara den väg vi kanaliserar vårt bistånd. Bistånd skall vara effektivt. S.k. utgiftsmål där måluppfyllelsen består i att anslagna medel utbetalats leder sällan till detta. Utgiftsmål frestar också till att fylla ramanslagen med irrelevanta eller för biståndet artfrämmande inslag. Själva biståndets idé hjälp till självhjälp innebär också att biståndet successivt skall utfasas när fattigdomen utrotas. Det övergripande målet måste vara att utrota fattigdomen. Det gäller nu att skapa effektivitetsmål minskat antal fattiga, ökat antal flickor som fått grundläggande utbildning, ökat antal hushåll som fått rent vatten etc. Man skall kunna mäta vad man gör.Världsbanken och UNDP övergår nu även till sådana mål. Vi vidhåller vårt mångåriga krav på ett från Sida oberoende utvärderingsinstitut. Biståndet skall med en FN-formulering vara oljan i motorn, inte bensinen i tanken. Kraven på effektivitet i biståndet innebär inte ett minskat ansvarstagande för fattigdomens avskaffande, utan tvärtom en snabbare måluppfyllelse. har det sammanhållna ansvaret för relationerna till samarbetsländerna och till internationella organisationer och bör därför svara för den centrala funktionen för utvecklingssamarbetet. För all framgångsrik verksamhet krävs förtrogenhet med de villkor under vilka verksamheten sker. Att i en i-landsmiljö bestämma inriktningen på biståndet är erfarenhetsmässigt svårt. Därför bör en särskild utvecklingsenhet med inriktning på fattigdomsavveckling, mänskliga rättigheter och demokratiutveckling förläggas till södra , där huvuddelen av de svenska biståndsinsatserna sker. Därigenom kan verksamheten utformas i den afrikanska miljön. Det programinriktade biståndet bör successivt koncentreras på , medan bistånd till andra delar av världen främst bör ske via det multilaterala systemet och via EU. Den statliga egenregiverksamheten i biståndsarbetet bör successivt ersättas av projektupphandling. Därmed undviks en fast och oflexibel statlig biståndsbyråkrati. UD måste inom ramen för en ny organisation ta ett mer övergripande ansvar för den långsiktiga utvecklingen av den samlade politiken gentemot de enskilda länderna. Detta gäller i högsta grad såväl själva utvecklingssamarbetet som den lokala uppföljningen. Ambassadernas roll i sammanhanget behöver utredas inom ramen för en totalöversyn av våra utlandsmyndigheters struktur och arbetssätt. En effektiv extern revision av såväl UD:s som Sidas verksamhet och ekonomi är också påkallad utöver den interna controllerverksamhet som förekommer. Samverkan mellan de olika biståndsgivarna är erbarmlig. För svensk del handlar det om samverkan med Bretton Woods-institutionerna, med , med de olika FN-organen som just nu börjar samordnas bättre och med de andra nordiska ländernas biståndsmyndigheter. bör ta initiativ till en bättre samverkan och ett gemensamt planeringsorgan kanske i regi. För de enskilda mottagarländerna måste det kännas som en befrielse att ha en eller ett par avtalspartners att förhandla med, inte hundratalet. Utfasningen av biståndet till ett land som utvecklas väl måste ägnas särskild varsamhet så att inte tröskeleffekter äventyrar resultaten. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om övergripande politiska ställningstaganden för partnerskap med , att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om organisatoriska aspekter på denna samverkan.