mot · GM02Bo208 · 1998-10-28 00:00:00 — Motion till riksdagen1998/99:Bo208av m.fl. (v)En social bostadspolitik för hållbar utvecklingInledningVänsterpartiet anser att bostaden är en social rättighet. Detbetyder att alla skall ha rätten till en ändamålsenlig bostad ien god boendemiljö till en rimlig kostnad. Det har varit densvenska bostadspolitikens inriktning dåriksdagen beslutade att bostadsförsörjningen skulle påverkasav politiska beslut. Denna politik har varit en förutsättningför den höga bostadsstandarden och den begränsadetrångboddhet vi har i , internationellt sett. Denbostadspolitik som bedrivits har på många områden varitframgångsrik och är så gott som alla bostäder fulltmoderna. Detta har medfört att grupper som tidigare hadesvårt att hävda sig på bostadsmarknaden har fått ett starktstöd. Tyvärr har det också inneburit att tillgången på billigalägenheter i det äldre beståndet, som bl.a. kunnat användassom genomgångslägenheter för ungdomar, nästan heltförsvunnit. Det har också inneburit att mycket av vårtbyggda kulturarv har förstörts. De ensidigt sammansattabostadsområdenas tillkomst under miljonprogrammensuppbyggnad har förstärkt boendesegregationen ytterligare.Den klassmässiga segregationen har dessutom i allt störreutsträckning lett fram till en etnisk segregation. Icke etniskasvenskar, arbetslösa och låginkomsttagare utgör en allt störredel av befolkningen i dessa områden. Förutsättningar för ens.k. boendekarriär inom områdena är ofta obefintliga pågrund av den ensidiga sammansättningen avbostadsbeståndet, och omsättningen av boende inom områdetblir därför alltför hög.Utvecklingen hotar alltmer den sociala bostadspolitiken.Detta har sin grund i många faktorer där arbetslösheten spelar en mycket storroll, men även en rad politiska beslut har spelat en avgörande roll. Däriblandkan nämnas den underfinansierade skattereformen, den otydliga ställningsom allmännyttan fått, förändringar i lagstiftningen samt budgetsaneringen.Den socialdemokratiska regeringen har inte gjort någon helhetsanalys avden nya situationen. Inte heller den bostadspolitiska utredningen (SOU1996:156) fick uppdraget att göra en analys som kunde vara en grund förframtida beslut om en social bostadspolitik.Drastiska nedskärningar av bostadsstödet och orättvisan mellan de olikaboendeformerna har lett fram till att en stor del av de ensamstående med barnoch de med låga inkomster inte kan efterfråga en ny bostad med enutrymmesstandard som ansågs rimlig . De förändringar somföreslogs av den bostadspolitiska utredningen har inte skapat likvärdigavillkor mellan de olika boendeformerna egnahem, bostadsrätt och hyresrätt.Subventionerna till hyresrätt och bostadsrätt har blivit sämre än skatte-avdraget för egnahem.Vi kan konstatera att det i fasta priser blivit30 % dyrare att bo i hyresrätt, dyrare att bo i bostadsrätt och 13 %dyrare att bo i egnahem. Konsumtionsutrymmet visar-7 % för hyresrätt, +5 % för bostadsrätt och +13 % för egnahem. Efter 1995har denna trend förstärkts. Boendekostnaderna för hyresrätt har fortsatt attöka, medan kostnaderna i framför allt egnahem har gått ned tack vare lägreräntenivåer. Hushållen i hyresrätt har också generellt lägre inkomster än de iövriga boendeformer, vilket ytterligare är en nackdel för deras ekonomiskasituation. De senaste årens förändringar av fastighetsskatten har stärkt bildenav hyresrätten som den stora förloraren, och det är därför bra att regeringen iförhandlingar med valt att låta den sista justeringen avfastighetsskatten riktas direkt mot flerbostadshus.Denna åtgärd är inte tillräcklig utan borde följas av fler åtgärder.Vänsterpartiet anser att en utredning borde tillsättas som syftar till enallsidigbedömning av utvecklingen inom bostadssektorn och dessutom ger förslagsom förnyar och utvecklar den sociala bostadspolitiken. En sådan utredningmåste kunna visa hur man uppnår en rättvisa i boendet som framför alltskapar förutsättningar för alla att kunna efterfråga en rimlig boendestandardtill rimliga kostnader. Detta bör ges regeringen till känna.Byggkostnadsdelegationen borde utifrån det ovan sagda omvandlas till enboendekostnadsdelegation. Delegationen bör också breddas i sin samman-sättning. Självklart måste kommuner, stat, byggentreprenörer, bostadsföretagoch boendeorganisationer vara delaktiga i detta arbete. Detta bör gesregeringen till känna.Kommunernas roll för ensocial bostadspolitikAnsvaret för den sociala bostadspolitiken har vilat på statoch kommun. Staten har ställt kvalitetskrav och säkratfinansieringen, kommunerna har gjort bedömningar avnybyggnads- och ombyggnadsbehovet samt svarat förplanering av mark och bebyggelse. Vidare har kommunernadeltagit i förmedling av bostäder genom kommunalabostadsförmedlingar och producerat och förvaltat bostädergenom kommunalägda bostadsbolag och stiftelser. Under deborgerliga regeringsåren förändradesdock villkoren för kommunernas bostadspolitiska ansvarkraftigt. De ekonomiska villkoren för byggande ikommunala bostadsföretag har försämrats och merparten avden speciallagstiftning som reglerade den kommunalabostadspolitiken har avvecklats. Det kommunala ansvaret förbostadspolitiken baseras efter i allt väsentligtpå kommunallagen, socialtjänstlagen och plan- ochbygglagen. De lagar som upphävts är bl abostadsförsörjningslagen ochbostadsanvisningslagen . Den förstnämnda åladekommunerna att upprätta bostadsförsörjningsprogram ochanordna avgiftsfri bostadsförmedling eller skyldighet att påbegäran lämna information om läget på den lokalabostadsmarknaden. Den sistnämnda gav kommunerna påvissa grunder anvisningsrätt till lägenheter både i det privataoch det kommunala beståndet.Borttagandet av dessa speciallagar har t ex medfört att antalet kommunersom upprättar särskilda bostadsförsörjningsprogram minskat kraftigt (från72 % till ) och att antalet kommunala bostads-förmedlingar mer än halverats. Ramlagstiftningen är inte tvingande. Inte enssocialtjänstlagen ger generell rätt till en egen bostad. Hur detta påverkat densociala bostadspolitiken är inte analyserat eller konsekvensbelyst.Bostadspolitiken kommer inte med nödvändighet upp på denkommunalpolitiska dagordningen och det finns sådana krav påkommunerna. ser bostadspolitiken som väsentlig både i ettsocialt och klassmässigt perspektiv och menar att bostadspolitiken skallfinnas på den politiska agendan i våra kommuner och kräver lagstiftnings-ändringar för att uppnå detta. kräver en förstärkt och utveckladlagstiftning på bostadsområdet bl a avseende anvisningsrätt och obligatoriskbostadsförmedling. Detta bör ges regeringen till känna.AllmännyttanDe allmännyttiga bostadsföretagen har spelat en avgöranderoll för den sociala bostadspolitiken sedan de infördes 1946.Syftet har varit att erbjuda bostäder av god kvalitet till lågahyror för att på så sätt fungera som ett både prispressandeoch kvalitetshöjande inslag på bostadsmarknaden.Tillgängligheten för alla har varit en hörnsten förallmännyttan och alla har oavsett inkomst ochklasstillhörighet haft samma rätt till boende. Allmännyttanhar ofta varit en garant för dem som stängts ute från denövriga bostadsmarknaden.Systemskiftet i den svenska bostadspolitiken har försvagat de allmän-nyttiga bostadsföretagen vilket lett fram till att de kommunala ägarna numeraofta ställer samma krav på sina bostadsföretag som på andra kommunalaföretag. Ett exempel på detta är att företagen skärpt kraven på nytillträdandehyresgäster så att det i flera fall har varit omöjligt för arbetslösa ochpersonermed svag ekonomi att få en egen bostad genom bostadsföretagens försorg.Systemskiftet i bostadspolitiken och på kreditmarknaden har skapat storaekonomiska problem för en rad allmännyttiga bostadsföretag och ikombination med vikande befolkningsunderlag med tomma lägenheter somföljd har flera av bostadsföretagen blivit en stor ekonomisk belastning förkommunerna.Samtidigt har flera stora bostadsföretag framför allt i de stora städerna enmycket stark ekonomi, vars vinster används av ägarna på ett sätt som intekan anses överensstämma med begreppet allmännyttigt. Företagen får bidratill en annan verksamhet genom vinster på försäljning,utdelningskrav och krav på koncernbildning. Alltför hög vinstutdelning harredan lett fram till att två kommunalägda bostadsföretag förlorat sin statussom allmännyttiga genom beslut i . Om staten skall kunna ta sittansvar för den sociala bostadspolitiken måste staten också klargöra gränsernaför hur kommunerna skall utnyttja sitt ägande och tillse att företagen gesrimliga förutsättningar för att framöver kunna vara den självklara del av densociala bostadspolitik som man en gång varit.Allmännyttan omfattar en fjärdedel av landets hushåll och genom sinhyresledande funktion sätter man en övre gräns för hyrorna i samtligahyresfastigheter med en tredjedel av befolkningen som hyresgäster. Att dåinte ha en tydlig lagstiftning som reglerar begreppet allmännyttigtbostadsföretag är inte rimligt. Till dess de allmännyttiga företagens ställningtydligare reglerats finns det skäl att införa i hyreslagen, att vid hyres-förhandlingar skall jämförelse göras med "kommunalt bostadsföretag därkommunen äger mer än hälften av aktierna". Detta bör ges regeringen tillkänna.Vid införandet av bruksvärdesprincipen i hyreslagen 55 § angavs sommotiv till att de allmännyttiga bostadsföretagen skulle vara vägledande vidhyressättningen, att de lyder under självkostnadsprincipen. Denna principinnebär att kommunen inte får ta ut högre avgifter än att de täcker kostnadenför verksamheten. Att självkostnadsprincipen gällt för företagen har utgjortett fundament för bruksvärdesregeln och varit en självklar bas för parterna påhyresmarknaden i förhandlingsarbetet. har denna grundsats rubbats, ochdetta beror på att det i förarbetena (1993/94:188, sid. 83) till införandet avsjälvkostnadsprincipen i kommunallagen uttalades att de allmännyttigabostadsföretagen inte omfattas av självkostnadsprincipen.Vänsterpartiet skulle vilja ha en tydlig definition av begreppet allmännytta.Detta kan uppnås genom att skriva in en definition av begreppet "allmän-nyttiga bostadsföretag" i kommunallagen (1991:900) vad gäller ägande, syftemed företaget, kommunens dominerande inflytande, bostadsföretagetslångsiktiga självkostnad, övre gräns för vinstuttag för utdelning av insattkapital samt inflytande för hyresgästerna över förvaltning, hyressättning ochekonomi. Definition av begreppet allmännyttiga bostadsföretag skall enligtvårt förmenande föras in i kommunallagen och avse företag, där kommunenäger av aktierna. Syftet med de allmännyttiga bostadsföretagenär att ge kommunens invånare tillgång till en god bostad till en rimligkostnad. Självkostnadsprincipen skall gälla, d v s att hyrorna sätts utifrånkostnader under verksamhetsåret samt utifrån behovet av fonderingar tillunderhåll och renoveringar . Avkastningen får inteöverstiga motsvarande ränta på långfristiga lån. Detta bör ges regeringen tillkänna.ObligatorisktboendeplaneringsprogramI den bostadspolitiska utredningen talas om ett nytänkandeför bostadsplanering. Det behövs ett tvärsektorielltsamarbete mellan fysisk planering, tekniker, miljöansvarigaoch . Det krävs också ett samarbete mellan ochmed de olika aktörerna på den lokala bostadsmarknaden. Omdetta skall ha någon större mening måste det utmynna iobligatoriska boendeplaneringsprogram som i sin tur skallvara en naturlig och självklar del av översiktsplaneringen ikommunerna, som enligt lag skall ses över minst en gång permandatperiod. Innehållet i programmet skall beskrivakommunens planering för att tillgodose de prioriteradegruppernas behov av bostäder, åtgärder motbostadssegregationen och utvecklingen mot det ekologiskthållbara samhället. I programmet bör man också redovisaåtgärder för att skapa möjlighet till boendekarriär inom deolika delområdena. Detta bör ges regeringen till känna.BostadsanvisningBostadssegregationen i måste brytas och till dettakrävs omfattande åtgärder. Var du kan bosätta dig är ofta enfråga om klasstillhörighet och ibland en rent etnisk fråga. Vikan konstatera att den alltmer marknadsanpassadebostadssektorn leder fram till ökade skillnader i boendet. Föratt bryta den här utvecklingen måste alla människor imöjligaste mån få ekonomiska förutsättningar att väljaboendeform och bostadsområde. Kampen mot arbetslöshetenmåste därför även här få högsta prioritet och en socialt settallsidig sammansättning av hushållen måste eftersträvas ialla bostadsområden. En lagstiftad bostadsanvisningsrätt ibåde kommunala och privata bostadsföretag är ennödvändighet för att kunna sätta kraft i förhandlingarna medbostadsföretagen om en god tillgång på lediga lägenheter föratt skapa allsidigt sammansatta bostadsområden och för attförstärka de resurssvaga hushållens möjligheter påbostadsmarknaden.I de fattigaste områdena där den klassmässiga och etniska diskrimi-neringen redan är ett faktum krävs förutom de generella åtgärderna en radsärskilda åtgärder för att komma till rätta med problemen. Det räcker intebara med upprustning av byggnader utan det måste också följas av socialainsatser, där kampen för allas rätt till arbete och därmed egenförsörjningprioriteras. Det är också viktigt att i de här områdena verka för en ökadsjälvförvaltning alltifrån den dagliga skötseln av området till en faktisksjälvförvaltning avseende ekonomi och långsiktigt underhåll.Ökat stöd för utveckling av de så kallade miljonprogramsområdena börplaneras för . Stödet bör bl.a. ges utifrån de särskilt utsatta områdenas egnaförutsättningar, i samarbete med de boende och deras organisationer.Resultatet kommer att vara avhängigt av hur kommunerna och andrainblandade aktörer lyckas mobilisera och ta till vara den kraft och detengagemang som finns hos de boende. Kommunerna skall enligt plan- ochbygglagen främja goda och likvärdiga levnadsförhållande för kommun-innevånarna. Kommunernas uppgift måste vara att både sätta igång ochstödja processer och verksamheter igångsatta av de boende. Det måste ocksåvara kommunernas skyldighet att i samhällsplaneringen särskilt beakta deutsatta områdenas behov. Kommunerna skall även ta hänsyn till det lokalanäringslivet och prioritera kommunens resurser mellan olika bostadsområdenså att allsidigt sammansatta och goda boendemiljöer främjas. Särskilduppmärksamhet måste också riktas mot kvinnors roll i processen. Förenklatkan man säga att män planerar, bygger och förvaltar våra bostäder, medankvinnor generellt arbetar mer i bostaden, använder betydligt mer tid inärområdet och oftare har sin arbetsplats nära bostaden. Kvinnor har därmedovärderliga kunskaper om och erfarenheter av vardagslivets villkor i våraboendemiljöer. Att inte utnyttja dessa kunskaper är inte bara dumt utandessutom djupt odemokratiskt. Därför är det en självklarhet att kvinnorserfarenheter integreras i utvecklingsarbetet.Staten bör ställa krav på kommunerna att göra upp handlingsplaner ellersammanhängande program för utvecklingen i varje utsatt område. Planernamåste innehålla allmänna krav inom en rad områden, baserade på genuinakunskaper om det bostadsområde där utvecklingsarbetet skall bedrivas.Viktiga områden är boendeinflytande, fastighetsförvaltning, sysselsättningoch företagsetablering. Stärkandet av det sociala och kulturella livet harockså en plats i en sådan plan och kan omfatta den lokala demokratin,kollektivtrafiken, kommersiell och offentlig service, förbättring av denfysiska miljön, bevarande av arkitektonisk särart, konstnärlig utsmyckning,brottsförebyggande åtgärder, lokalt Agenda 21-arbete m.m.Segregation/integrationVänsterpartiet har i motionen 1998/99:A1 till svar på prop.1997/98:165 redovisat vår syn på de problem och delösningar vi ser på problemet med boendesegregationen ochden diskriminering som finns på bostadssektorn. Motionen ärett svar på den s.k. storstadspropositionen men är i storastycken allmängiltig, även avseende andra delar ibostadssektorn.Regeringen menar att de styrmedel som kommunerna förfogar över ärtillräckliga. Detta är en uppfattning som inte delar. Vi hartvärtom krävt att kommunerna skall få en rad andra uppgifter och möjligheterför att förstärka de utsatta hushållens villkor. Åtgärderna är i första handgenerella och omfattar hela bostadssektorn. Som vi tidigare nämnt harsystemskiftet i bostadspolitiken framför allt drabbat de svaga grupperna påbostadssektorn, och för att förstärka dessa gruppers möjligheter krävs attdelar av det gamla systemet för social bostadspolitik återinförs.De kommunala bostadsförmedlingarna har nästan helt försvunnit ochregeringen har inga förslag om förändring. I och med att bostads-försörjningslagen togs bort finns det inte hellre något krav på kommunernaatt inrätta bostadsförmedling. kräver lagen tillbaka. Detta börges regeringen till känna.Lagstiftningen om bostadsanvisning är en annan lag som utan tvekan hadevarit ett värdefullt instrument för kommunerna och därför vill Vänsterpartietha tillbaka lagen både i det kommunala och privata bostadsbeståndet. Utanrätten att anvisa bostad står kommunen och de bostadssökande utan någotverkningsfullt redskap. Detta bör ges regeringen till känna.Allmännyttans betydelse, för de grupper som är mest utsatta, är avgörande,och utan en välfungerande allmännytta blir det omöjligt att upprätthålla ensocial bostadspolitik. Det är därför viktigt att regeringen skyndsamt redovisarsina tankar för ett bevarande och utvecklande av allmännyttan. Risken att vi ien allt snabbare takt får se en utförsäljning av allmännyttan är överhängande,när det varken finns ekonomiska eller lagmässiga styrningar. Vänsterpartietmenar att om inga förbättringar sker måste regeringen tillsätta en utredningsom får i uppdrag att lämna förslag på hur regelverk och ekonomistyrningskall utformas för att allmännyttan skall bibehållas och utvecklas.De regler för antagande av hyresgäster, med hårda krav på ekonomi ochbetalningsförmåga som införts av olika kommunala bostadsföretag måste sesöver. Det måste vara möjligt för en person utan egna kontakter påbostadsmarknaden och med låga inkomster att kunna bosätta sig även iattraktiva stadsdelar. Nya flyktingar måste också få en möjlighet att väljabostadsområde och kommunen måste ha tillgång till regler som inte leder tillökad segregation eller diskriminering i samband med bostadssökandet. Föratt skapa en socialt stabil situation i de utsatta bostadsområdena och kommatillrätta med den stora omflyttningen måste man öka möjligheterna tillboendekarriär i dessa områden. Det kan man göra genom att se till att blandaolika upplåtelseformer och bostadstyper inom området.Miljonprogramsområdentill miljöprogramsområdenAtt utifrån försöka utvecklamiljonprogramsområdena till miljöprogramsområden skullekunna var en stor möjlighet att öka områdenasattraktionskraft och skapa ett stort engagemangbland befolkningen. Förändringar i ekologisk riktning av deutsatta stadsdelarna kan, om man tar till vara de boendesönskemål och idéer och beaktar deras behov ochekonomiska förutsättningar, förändra områdenas fysiskamiljö och den sociala situationen i området. En förutsättningför att detta skall lyckas är att man beaktar att det är landetsfattigaste som bor i dessa områden och att omställningen intesker på ett sådant sätt att boendekostnaderna drivs upp.Därför vill pröva möjligheten till att ge etthögre stöd än de , som ges förinvesteringskostnaderna, till just de utsatta stadsdelarna.BostadsbidragBostadsbidragen ökade från 3,1 miljarderkronor till . Den största anledningen tilldetta är att bostadsbidragen skulle kompensera deresurssvaga hushållen för effekterna av skattereformen.Sedan dess har bidragsreglerna förändrats i flera steg, så attutgifterna minskat till 1998. Deförbättringar för pensionärer som föreslås är intetillräckliga och boendekostnaderna för många hushåll är orimliga. När statens finanser nu är sanerade borde manövervägt en förbättring av bostadsbidraget för att lindraeffekterna av saneringspolitiken. Besparingarna ledde till attca 40 000 hushåll förlorade mer än i månadenoch i en del fall ända i månaden.Bostadsbidraget har en avgörande betydelse för många hushåll, och det ärviktigt att regeringen ser över reglerna och effekterna av skattereformen ochbudgetsaneringen utifrån ett boendekostnadsperspektiv. I en sådan utredningfinns det vissa delar som man måste titta speciellt på.För det första: Det avskaffade stödet för fjärde och femte barnet ärinte tillräckligt kompenserat med flerbarnstillägget i barnbidraget ochförsämrar ekonomin för dessa familjer och omöjliggör förutsättningarna förefterfrågan av rimlig bostadsstandard. Här bör regeringen återkomma medförslag om förbättringar inför vårpropositionen.För det andra: Regeln om inkomstfördelning på båda vuxna när det gällermöjligheten till oreducerat bostadsbidrag i hushåll där den ene studerar slårhårt. Endast bidragsdelen av studiemedlen blir bidragsgrundande, vilket göratt den som studerar inte kan tillgodogöra sig sin del av den bidrags-grundande beräkningen för det totala bostadsbidraget. Detta måste var fel närregering och riksdag i dessa tider satsar stort på studier för vuxnaoch förväntar sig att vuxna skall ställa upp på den satsningen. Här börregeringen återkomma i vårpropositionen med förslag om regelförändringaroch förbättringar.För det tredje: Studerande utan barn har ingen rätt till bostads-bidrag. Detta är orimligt, eftersom levnadsförhållande inte är beroende avålder utan av den enskildes situation. Om regeringen menar allvar med taletom ett livslångt lärande och satsningen på vuxenutbildning, måste allastuderande jämställas. anser att bostadsbidraget för ungdomarskall gälla även för studerande med rätt till studiemedel. Kostnaderna fördetta bör utredas och regeringen bör återkomma med förslag omförändringar.För det fjärde: Ungdomars ekonomiska situation har försämrats kraftigtunder . Arbetslöshet och fler som studerar gör att fler tvingas bokvar hos sina föräldrar allt längre. I bor så mångasom kvar hos föräldrarna. Undersökningar har visat att av dessaskulle skaffat eget boende om de haft de ekonomiska förutsättningarna.120 000 ungdomar vill flytta till eget boende. Av dem som finns är det som har eget boende. Två tredjedelar avungdomar med eget boende bor i hyresrätt, en femtedel i bostadsrätt och entiondel äger sin bostad. av ungdomarna behöver ekonomisk stöd för sittboende, antingen via föräldrar, bostadsbidrag eller socialbidrag. Bostads-bidraget för ungdomar har en konstruktion som är mest lämpad förstuderande. Det behövs en översyn av bidraget för att uppnå syftet medbostadsbidraget, nämligen som ett stöd för att komma upp till rimliglevnadsnivå utan att behöva komplettera med socialbidrag. För att klara dettamåste nya medel tillskjutas. Regeringen bör komma tillbaka med förslag omnya regler angående ungdomsbostadsbidrag.Barnens rätt till en säkeroch god boendemiljöI målen för bostadspolitiken betonas särskilt vikten av attfrämja en god uppväxt för barn och ungdom. Detta har dåligförankring i den svenska lagstiftningen. Det saknas tydligaoch styrande krav och regler när det gäller hur barns lekmiljöskall vara utformad. I redan byggda områden är reglernaännu otydligare. Där skall man uppfylla krav om det ärrimligt utifrån hänsynen till kostnaderna för arbetet ochtomtens särskilda egenskaper. Hur påverkas barns miljö avåtgärder som förtätning av bebyggelse, minskade resurser tillunderhåll, skötsel och anläggning av friytor ochgrönområden? Vem för talan för barnen i arbetet medöversiktsplaner och detaljplaner?I slås fast att barnens bästa alltid skall komma iförsta rummet (3 §) och att barnet har rätt att uttrycka sin mening i allafrågorsom berör det. När domstolar och myndigheter behandlar fall som rör barnetskall barnet alltid höras och barnets intresse komma i första rummet (12-15§§). Vidare fastslås att barnet har rätt till lek, vila och fritid (31 §). INorgehar man respekterat detta och de rikspolitiska riktlinjerna säger attkommunerna skall lägga upp planeringsarbetet så att barns och ungdomarssynpunkter kommer fram.