mot · GM02So224 · 1998-10-28 00:00:00 — Motion till riksdagen1998/99:So224av m.fl. (m)Patientens rättigheter och ställningInledningDen svenske patientens ställning har varit och är, trotsförbättringar, svag. Detta har flera orsaker. Det svenskasamhället har varit hårt auktoritetsbundet och det har varitsvårt att ifrågasätta överhet i form av stat, landsting ochkommuner. Särskilt tydligt har detta förhållande varit inomvården. Möjligheten att ifrågasätta vårdens auktoriteter, ihuvudsak läkare, har p.g.a. skillnaderna i kunskap varit små.Sjukvårdens organisation har inneburit att nästan all verksamhet drivits imonopolform. Landstingen har varit såväl finansiärer, producenter sompatientföreträdare. Det har medverkat till att den svenske patienten fått ensvag ställning och i princip får finna sig i vad den offentligt styrda ochproducerade vården erbjuder.Medborgaren har inga verkliga möjligheter att mot sjukvårdshuvud-männens vilja välja vare sig läkare, klinik eller sjukhus utan att detta medförstora privata kostnader. Trots att medborgaren betalar världens högsta skattför att få vård så är det alltför vanligt med långa väntetider i den offentligavården. Valfriheten i det svenska sjukvårdssystemet är i princip förbehållenden som har det gott ställt.Dessutom är lagstiftningen svåröverskådlig, utspridd i många lagar ochofta svårformulerad varför det kan vara svårt att förstå vad som gäller. Ävendetta förhållande ger sjukvårdshuvudmännen och vårdgivarna ett starktövertag när det gäller att tolka patientens rättigheter.Regeringen har i proposition 1997/98:189 Patientens ställning ochproposition 1998/99:4 Stärkt patientinflytande redovisat förslag i syfte attstärka patientens ställning och rättigheter. Moderata samlingspartiet välkom-nar att regeringen delvis har tagit steg på vägen mot en sjukvård där patien-ten - och inte de offentliga strukturerna - står i centrum. är dockperspektivet systemets snarare än den enskilde patientens. Vi presenterardärför ett antal förslag som går längre än regeringens och som flyttar mermakt från det offentliga till individen. I motion 1998/99:So222 av . utvecklar vi förslag om en effektiv vårdgaranti och verklig valfrihet.Dessa förslag kompletterar vad vi i denna motion anför om patientensrättigheter och ställning. På anser vi att dagens landstings- ochpolitikerstyrda system skall ersättas med en nationell, obligatoriskhälsoförsäkring, vilket vi redovisar i motion 1998/99:So257 av m.fl.Regeringens förslag tenderar att bli mer fagert tal än verkligt stärkande avpatientens ställning. Den verkliga bestämmanderätten ligger fortfarande ialltför hög grad kvar hos de offentliga huvudmännen, och patienten fortsätteratt vara utlämnad till deras gottfinnande. Därmed tillvaratar regeringen intetillfället att öka drivkraften för förnyelse och anpassning som ett störrereelltpatientinflytande skulle innebära. Även med regeringens förslag saknarpatienten verklig makt över sin situation.Patientens val bör styraValfrihet är en viktig ingrediens i en välfungerandesjukvårdsmodell. Individuell valfrihet innebär i det härsammanhanget frihet - också i ekonomiska termer - att väljamellan vårdgivare och metoder inom ramen för de typer avsjukvård som det offentliga stöder.För att valfrihet skall bli en realitet måste det offentliga stödet utformasneutralt i förhållande till olika vårdgivare. En organisations- och finansi-eringsform där de pengar som avsätts för sjukvård följer patienten och hansval skulle medföra den största och mest påfallande stärkningen av patientensställning. Patienten skulle då bli den som i realiteten hade makten i vårdenoch detta utan omfattande lagstiftning. En sådan lösning på sjukvårdensorganisation och finansiering har presenterats av Moderata samlingspartiet imotioner till om en obligatorisk och allmän hälsoförsäkring. Pat-ienten kan i ett sådant system använda försäkringen för att söka vård hosvarje godkänd vårdgivare, och rätten till så kallad "second opinion" ingår iförutsättningarna. Behovet av rättighetslagstiftning minimeras då patientengenom systemets konstruktion garanteras en reellt stark ställning ochpatientens val blir styrande.Tyvärr hindrar regeringens dogmatiska inställning möjligheten för att ettsådant förslag blir verklighet. fokuserar regeringen på landstingoch kommuner som finansiärer och tillhandahållare av hälso- och sjukvård.Patientens rättErfarenheten visar att det krävs ett yttersta värn för attgarantera patientens rättigheter. Vi föreslår därför attriksdagen beslutar om införandet av utkrävbara rättigheter ihälso- och sjukvården. Lagstiftning om sådana rättigheter ärnödvändigt i en politiskt styrd och finansieradmonopolverksamhet där den vanlige patienten saknar denegna ekonomiska styrkan att välja. Inom ramen för dagensvårdstrukturer krävs alltså en rättighetslagstifning om manmenar allvar med att stärka patientens rättigheter.Genom lagen (1993:58) om husläkare lades rätten att välja läkare iprimärvården fast i lag vilket lyfte fram patientens rätt även om rättenbegränsades enbart till primärvården. I och med att husläkarlagen upphävdesgavs stort utrymme för de enskilda landstingen att utforma system för val avfast läkare. Oavsett att vissa landsting formellt infört generösa regler för valav fast läkarkontakt formellt så visar undersökningar att detta i verkligheteninte efterlevs och att patientens valfrihet starkt begränsas av informellabeslut. Patienten har i avsaknad av en utkrävbar rätt ingen möjlighet atthävda sig.De offentliga huvudmännens uttalade ovilja mot rättighetslagstiftninginom några få centrala områden kan tala för att patienten riskerar att få sinarättigheter beaktade när det passar huvudmannen och förbisedda när såpassar.Moderata samlingspartiet anser därför att vissa centrala rättigheter måstefastläggas i lag:? Var och en skall ha en utkrävbar rätt att välja läkare inom såväl primär-vård som vid andra specialistmottagningar i öppen vård som finansierasvia det offentliga. Rätten begränsas inte till ett geografiskt ochadministrativt område som ett enskilt landsting eller grupp av samarbe-tande landsting utan gäller hela landet. En möjlighet till rättslig prövningom man inte får sina önskemål om val av läkare tillgodosedda är enkraftfull markering av vikten av att respektera den enskildes önskemål.En sådan lag skulle också minimera risken för att dagens missförhållandemed lokala regelverk, som bryter mot rätten om ett fritt läkarval blirbestående. Begränsningar om reseersättningar utanför landstingsgränskan göras. Begränsningar p.g.a. att en läkare är överbelastad måste somidag accepteras och kan hanteras. Rätten skall vara överklagningsbargenom förvaltningsbesvär.?? Var och en skall ha lagfäst rätt att välja mottagning/sjukhus över helalandet. Detta löser även problemen för små sjukdomsgrupper. Även omlandstinget kan erbjuda ett eller flera behandlingsalternativ som uppfyllerkraven på att vara till nytta för patienten med hänsyn till den aktuellaskadan eller sjukdomen skall patienten ha rätt att välja behandling påannat håll. En rätt till fritt val mellan olika behandlingsalternativ är bästasättet att stärka patientens ställning.?? Remisskrav skall ej få förekomma. Det är orimligt att landstingen skall fåbestämma över det som faktiskt skall fungera som alternativ tilllandstingen. Det är alltså remissen som bärare av ekonomiska medel sombegränsar patientens valfrihet som inte tillåts. Remissen som kunskaps-bärare, diskussions- och dialogunderlag samt prioriteringsunderlag fylleren viktig funktion. Tyvärr föreslår regeringen i proposition 1997/98:189att landstingen får ha kvar möjligheten att kräva remiss till privat-praktiserande specialister. Denna rätt ger landstingen fortsatt möjlighetatt styra patienter från sina konkurrenter till den egna verksamheten.Detta stärker inte patientens ställning och det minskar kravet på sjuk-vårdshuvudmännen att förnya och anpassa sig.?? En generell utkrävbar rätt till s.k. second opinion. Patienten måstegenerellt ges rätten att inhämta en kompletterande bedömning från enannan läkare, s.k. second opinion. I normalfallet, när såväl huvudmänsom berörda läkare agerar med patienperspektivet för ögonen, torde"second opinion" inte innebära någon svårighet. ?Det är när patienten råkar ut för det sällsynta att man inte villtillmötesgå hans önskan, när en förtroendekris uppstår, somlagstödet behövs och detta är betydelsefullt även i situationersom inte kan räknas till mycket svåra fall. Det bör observerasatt det i WHO:s patienträttsdeklaration slås fast attpatienter bör ha möjlighet att inhämta "second opinion".I remissyttranden över Patienten har rätt (SOU 1997:154) har fleraremissinstanser yttrat sig om utökad rätt till "second opinion". Flera patient-och handikapporganisationer påpekade i sina yttranden att rätten till förnyadmedicinsk bedömning bör vara utkrävbar. Såväl somSvenska läkarsällskapet vill gå längre än vad regeringen nu föreslår ochkonstaterar att en mer generös skrivning om rätten till "second opinion"sannolikt skulle löna sig genom att den förbättrar vårdens kvalitet.Moderata samlingspartiet delar dessa sakkunniga organisationers åsikt om atträtten till "second opinion" bör var självklar och utkrävbar.Regeringens förslag om att den lagreglerade rätten till en förnyadbedöming skall begränsas till en mindre grupp patienter är inte acceptabelt.Regeringens skäl för denna begränsning är att enligt regeringen så bordepatientens möjligheter att få en förnyad bedömning normalt kunna tillgodo-ses inom det egna samt att ett system med en lagfäst skyldighetför huvudmän och vårdgivare riskerar att bli kostnadsdrivande och hamna ikonflikt med olika prioriteringsprinciper. Moderata samlingspartiet anser attregeringens skäl för att avstå från att lagfästa skyldigheten inte håller.Patientens rätt att få en förnyad bedömning är central om man menar allvarmed att garantera patientens rättigheter. För patienter som är föremål försluten vård kan de praktiska möjligheterna att knyta kontakt med annanläkare för bedömning bli närmast oöverstigliga utan klart lagligt stöd, oavsetthur viktig patienten anser en sådan bedömning vara.En lagfäst skyldighet innebär att vårdgivaren är skyldig att ombesörja,underlätta eller förmedla konsultation av annan läkare, eventuellt läkare vidannan vårdinrättning, om patienten så önskar. Patienten skall ha en utkrävbarrätt till detta. Ansvaret för behandling ligger sedan hos den läkare vilkensvårdförslag patienten väljer. Med en sådan rätt föreligger inga avgränsnings-svårigheter. Sådana uppkommer ofrånkomligen med en till vissa tillståndbegränsad rätt i enlighet med regeringens förslag. Patienten är då alltid densvagare parten och riskerar därmed att oftast bli den förlorande vidbedömningen av om tillståndet berättigar till "second opinion".Invändningar mot enrättighetslagstiftningMot en rättighetslagstiftning har bland annat anförts att deninkräktar på den kommunala självstyrelsen. Detta är riktigt.Den kommunala självstyrelsen är viktig men det får inteinnebära att den enskildes rättigheter kommer i andra hand.Den enskildes rätt till fritt vårdval måste gå före denkommunala självstyrelsen.Vidare har framförts att en rättighetslagstiftning leder till stora kostnads-ökningar. egna undersökningar visar att den privatavården är billigare. De studier som utförts av "Helseplan" visar också att deprivata tar emot fler patienter än de offentliga. Naturligtvis krävs att deoffentliga sjukvårdshuvudmännen anpassar sin verksamhet till det totalautbudet. Det kommer att utgöra ett kostnadspressande krav på förnyelse ochanpassning.Varken ett fritt läkarval eller borttagande av remisstvång till privataspecialister bör alltså medföra några påtagliga kostnadsökningar. En godinformation och kommunikation, vilket blir naturligt med en vårdgivare manvalt själv, leder enligt empiriska studier till att det medicinska resultatetsåvälsom kostnaden påverkas positivt.Inte heller rätten till "second opinion" bör innebära mer än marginellakostnadsökningar. Bedömningar gjorda i talar för en mycket modestkostnadsökning. Medvetandet om att rätten finns kan även medföra ensnabbare och bättre diagnostik och därigenom innebära lägre kostnader.Vetskapen om att man alltid har rätt till en andra bedömning utan krångel,utan formella hinder från en landstingbyråkrati om man trots allt är tveksambör ytterligare medverka till att vården vinner människornas långsiktigaförtroende, och därmed underlättas ett effektivt resursutnyttjande. Med rättenatt fritt välja läkare följer ett förtroendeförhållande som gör att rätten attutnyttja "second opinion" bara kommer att nyttjas där det verkligen ärbefogat.Sammanfattningsvis finns det inte något bärande skäl som talar mot attstärka patientens utsatta ställning genom att en rättighetslagstiftning införsvad gäller rätt till val av läkare och rätt till "second opinion".ObligatoriskhälsoförsäkringDet som mest skulle stärka den enskildes ställning vid vårdskulle dock vara att de ekonomiska medlen för vården följdeden enskilde patienten. Patienten sätts då i centrum och olikasjukvårdsproducenter kan tvingas konkurrera med såvälkvalitet som låga kostnader. Med tanke på desamhällsförändringar som skett och sker med bättreutbildade, mer krävande medborgare är en sådan utvecklingnärmast ofrånkomlig. Ett enkelt och effektivt sätt attgenomföra nödvändiga förändringar är att låta pengarna följapatientens val genom en obligatorisk hälsoförsäkring.Patienten kan då använda försäkringen till att söka vård hosvarje godkänd vårdgivare. Det är därför beklagligt attregeringen inte presenterat något förslag för att lösa delångsiktiga problemen inom vården inklusive patientensställning.HemställanHemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en utkrävbar rätt att välja läkare inom såväl primärvård somspecialistmottagningar som är offentligt finansierade,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om val av behandlingsalternativ och sjukhus,3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om förbud mot remisstvång,4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om rätten till förnyad bedömning, s.k. second opinion,5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om behovet av konkurrens och fler alternativ inom hälso- ochsjukvården.Stockholm den 22 oktober 1998Ulf ()()()()()()()()()()()()()()()()()de ()()()