mot · GL02U31 · 1998-03-25 00:00:00 — med anledning av skr. 1997/98:122 i förändring - En förnyad svensk Afrikapolitik inför 2000-talet En stor del av befolkning lever i absolut fattigdom. De får somna hungriga. Sjukdom, ohälsa och för tidig död är det normala i vardagen. Men har resurser att föda alla. Det finns ingen biologisk eller fysisk orsak till denna utbredda misär. Torka, översvämningar och andra naturkatastrofer kan förklara kortvariga eller geografiskt avgränsade problem. Krig, kriser och etniska motsättningar är förklaringen i vissa länder. Vanstyre är dock huvudorsaken till att fortfarande 200300 miljoner människor inte får tillräckligt att äta . Utvecklingen hämmas av statsmakter som förvägrar sina medborgare friheten att utvecklas. Diskriminering på grund av ras, kön, ålder, tro eller ursprung är stora utvecklingshinder på många håll. Erfarenheten visar entydigt att sådana hinder kan undanröjas om människor tillåts att utveckla sin företagsamhet och arbetsvilja. Utvecklingen i har varit en besvikelse. På många håll har fattigdomen ökat. De stora förväntningarna i samband med självständigheten byttes i besvikelse och förtvivlan. Den negativa utvecklingen måste brytas. Det finns ingen anledning att av något slags förtäckt rasistiskt skäl acceptera att utvecklingen i skall gå sämre än vad den gör på andra håll. Det är inte afrikanerna det är fel på utan på den förda politiken. Den afrikanska socialismen och de föreställningar denna bygger på har haft särskilt allvarliga konsekvenser. Det handlar om länder som länge var beroende av en främmande statsmakt på andra sidan haven. Underkastelse och beroende av beslut utifrån och uppifrån kom att genomsyra samhällena. Även om kolonialismen ibland kunde ge vissa positiva effekter, t.ex. rättssystem, skolor och viss infrastruktur, så byggde den på föreställningen att afrikanerna var undersåtar som skulle styras. Omyndigförklaringen av medborgarna var grunden i detta system. Därför drabbas också särskilt hårt av föreställningen att det är staten som ansvarar för utvecklingen och inte individerna. Beroendet av ett främmande lands statsmakt flyttades över till beroendet av det egna landets statsmakt. Det personliga ansvaret utplånades. I de flesta fall förvärrades detta genom att det egna landets statsmakt återigen gjorde sig beroende av utländska statsmakter genom ett omfattande biståndsflöde. Den destruktiva attityden att samhällsproblemen bäst löses av någon annan kom därmed att leva kvar. I åtskilliga anses varje samhällsproblem främst vara en uppgift som utländska biståndsgivare skall identifiera, finansiera och även försöka lösa. Den förlamande effekt detta har på det egna ansvarstagandet och förmågan är ett av grundproblem. Varje folk måste utvecklas av egen kraft. Arbetsvilja och skaparkraft måste frigöras och de goda dygderna belönas. Flit, sparsamhet och företagande är de goda borgerliga dygder utan vilka inget samhälle kan utvecklas. Uppgiften för de afrikanska länderna är nu att drastiskt reducera statsmaktens förlamande roll. Huvuddelen av samhällsutvecklingen måste ske i det civila samhället och i företagsamheten. I första hand måste den afrikanske bonden få rimliga villkor att försörja sig själv och de sina. Statliga handelsmonopol, uppköpstvång och prisregleringar har sannolikt varit den främsta orsaken till att fattigdomen inte bara fortsatt utan t.o.m. ökat. måste statsmakten koncentrera sig på de kärnuppgifter som enbart statsmakten kan utföra. Viktigast bland dessa är att se till att alla barn och ungdomar, även alla flickor, får en grundläggande utbildning. All erfarenhet visar att utan detta kan inte fattigdomen avvecklas på bred front. En grundläggande hälsovård som når ut till alla, även på landsbygden, har också hög prioritet. Sådana satsningar ger också snabb avkastning eftersom utbredd sjukdom och ohälsa är ett stort hinder för utvecklingen. En tredje kärnuppgift förutan vilken inget annat kan fungera gäller rättsstaten. Mänskliga rättigheter måste respekteras. Lagar måste tillämpas och respekteras. Diskriminering p.g.a. kön, ålder, ursprung, handikapp, religion eller politiska åsikter får inte förekomma. Det måste finnas system för att förhindra och bestraffa brott. Staten själv får inte begå brott genom övergrepp eller korruption. Många olika utvecklingsaspekter, t.ex. naturvård, vårdandet av kulturarvet, god resurshushållning och omsorg om naturen, hänsyn till människors rätt och integritet är beroende av att lagar tillämpas och respekteras. I ett genomkorrupt samhälle kan goda regler inte genomdrivas eller upprätthållas. 2 Fattigdom kan utrotas på kort sikt Det finns många exempel på länder som gått från absolut fattigdom till relativt välstånd på en generation, d.v.s. . Ofta har det varit länder som i utgångsläget bedömts ha de absolut sämsta förutsättningarna för utveckling: omfattande analfabetism och låg kulturell utvecklingsnivå. Det har ofta varit tättbefolkade länder utan naturtillgångar men med djup och omfattande fattigdom. Å andra sidan har åtskilliga av de nu fattigaste länderna haft bättre utgångsläge. Många är glesbefolkade och har stora naturtillgångar. var de inte sällan rikare än de mer framgångsrika länderna. Underutvecklingen sitter inte i naturen eller i människornas sinne. Den skapas genom att människors initiativ och skaparkraft förhindras och förbjuds. Precis som i är socialismen även i sin afrikanska variant utvecklingens enskilt största hinder. Med undantag för några enstaka länder med små befolkningar och mycket stora naturtillgångar, främst olja, känner världen endast marknadsekonomin som möjlig utvecklingsmodell när det gäller att ge hela befolkningar välstånd. Men marknadsekonomin misstänkliggörs, motarbetas och förhindras fortfarande framgångsrikt på många håll. Priset betalas av de fattiga i form av umbäranden. Huvuddelen av världens låginkomstländer finns i söder om . (I fortsättningen kallas regionen för ). De utgör 38 av regionens 48 länder och återfinns främst i västra, centrala och östra . I södra är hälften medelinkomstländer. De länder som förlamas av en statsmakt som dels hindrar landets invånare att själva söka bygga sitt välstånd och dels misslyckas med att säkerställa grundläggande utbildning och hälsovård drabbas naturligt nog hårdare av såväl naturkatastrofer som sjukdomar och epidemier. Hivinfektion med åtföljande aidssjukdom kommer att finnas , kanske flera generationer. Vi har kanske endast sett början av en epidemi, som riskerar att utvecklas till ett av vår tids största problem. I många av länder är hiv/aidssituationen redan katastrofal. Spädbarnsdödligheten beräknas i vissa ligga mellan än på grund av aids. 300 000 hivsmittade barn föds över hela världen, de flesta i . På samma sätt som välståndet i och andra utvecklade länder hade sin grund i övergången till fri företagsamhet och frihandel inom rättsstatens ram samt en höjd utbildningsnivå är motsvarande process en nödvändig förutsättning för en snabb utrotning av fattigdomen i . Människor vill själva ta sig ur fattigdomen. De bär på många idéer om hur detta snabbt skall kunna förverkligas. Frihet för idéer och företagande i kombination med arbetsvilja ger snar utdelning i ökad levnadsstandard. Erfarenheten visar entydigt att också mycket fattiga befolkningar som saknar utbildning och läskunnighet snabbt förmår vända utvecklingen till sin egen fördel. Den som själv känt hungern slita i inälvorna och sett barn, syskon och andra nära och kära dö i svält och sjukdomar behöver inga andra incitament för att ta tillvara varje möjlighet att förbättra tillvaron för sig själv och de sina. Det är enbart i de teoretiska världsförbättrarnas värld som stora ledare eller monopolpartier förmodas vara nödvändiga för att skapa utveckling. Den alldeles avgörande faktorn för att snabbt utrota den utbredda fattigdomen är att skapa fungerande familjejordbruk. Hård reglering, tvångsuppköp, priskontroller och kollektivisering hindrar jordbruksutvecklingen på många håll. Den självägande bonden har motarbetats med livsmedelsbrist som självklar följd. Att åstadkomma en snabb fattigdomsavveckling handlar om att frigöra den lilla människans skaparkraft och att ge henne rätten att äga sin bostad, sin mark, sitt lilla hantverk eller sitt småföretag. Utan frihet och äganderätt blir det ingen utveckling. Alla resurser skall tas tillvara. Flickors utbildning och lika villkor för kvinnor och män har visat sig vara effektiva sätt att stimulera en snabb utveckling. har statsmakten en central funktion i att värna rättvisan och lagens överhöghet. Makteliter, korrumperade statstjänstemän och partibyråkrater får inte trakassera den enskilde. Den korrupta statsmakten är ett vanligt utvecklingshinder. Statsmakten skall koncentrera sig på sina viktiga uppgifter vilka förutom rättsstaten är att främja en god utbildning för alla medborgare, en grundläggande hälso- och sjukvård, vägar, vatten och avlopp och annan infrastruktur som inte kan marknadsfinansieras. Ett sunt penningsystem som inte genom hög inflation berövar de svaga deras knappa resurser är också en förutsättning för en hållbar snabb utveckling. Därutöver skall statsmakten vara mycket återhållsam med eget agerande. Däremot behövs tydlig lagstiftning som anger de spelregler inom vilka de enskilda och företagen har att verka. omfattade världsmarknaden endast en femtedel av världens befolkning. Avskärmningen från världsmarknaden var mest tragisk i . Den afrikanska socialismens förespråkare utformade politiken i ambition om självförsörjning och i rädsla för nykolonialism. Detta som beroendet av utländska statsmakter tilläts öka katastrofalt. är läget ett annat. Världsmarknaden växer i betydelse och omfattar alltfler länder på jordens alla kontinenter. är de stora handelsströmmarna dominerade av , och västra . Men även länder i integreras i världsmarknaden och förbättrar därmed radikalt förutsättningarna för en snabb fattigdomsutrotning. Världsmarknaden handlar inte enbart om varuutbyte utan även om den kunskapsöverföring som är förknippad med varu- och tjänstehandel och om direktinvesteringar. Erfarenheten visar att ny teknik, organisation och företagsform främst överförs via handel och direktinvesteringar. Konkurrensen sätter press på landets egen företagsamhet och dess myndigheter. Låg kvalitet och ineffektivitet får svårare att överleva. Det blir allt svårare att hävda fördomar och diskriminering när kunskap och förmåga tas till vara. De utländska investeringarna ökar. De söker sig främst till och oljeländerna, men även till de fattigaste med god utveckling. Direktinvesteringarna är av särskilt hög kvalitet, eftersom det handlar om privata investeringar gjorda efter individuell riskbedömning. I de fattiga finns sällan eller aldrig börser eller utvecklade kapitalmarknader vilket försvårar eller omöjliggör rent finansiella investeringar. Marknadsekonomins institutioner måste utvecklas. För länder i snabb utveckling råder ingen brist på kapital. Problemet är oftast att länderna inte kan absorbera det investeringskapital som erbjuds. För sådana länder bör biståndet nedbringas, eftersom direktinvesteringar har högre tillväxtpotential än offentligt utvecklingsbistånd. Offentligt utvecklingsbistånd till uppgår till , om och räknas bort. Dessa två i särklass största ekonomier har nämligen ett mycket litet bistånd. Katastrofbistånd är viktigt för att hjälpa länder som råkar in i tillfälliga problem till följd av naturkatastrofer, krig eller andra temporära svårigheter. Katastrofhjälpen i södra var till exempel mycket framgångsrik att förhindra humanitära katastrofer av svår torka. Det viktiga med katastrofbistånd är dock att avsluta det , så att inte livsmedelsbistånd utgår så länge att grunden rycks undan för fortsatt inhemsk livsmedelsproduktion. Omfattningen är beroende av de katastrofer som inträffar. De fria och frivilliga organisationernas bistånd är bärare av engagemang och kunskapsöverföring genom personliga insatser och har stor betydelse trots att biståndet volymmässigt uppgår till små belopp. Detta är det område där insatserna behöver ökas. På åtskilliga håll i svarar missionsskolorna för en betydande del av undervisningen i t ex för över hälften av sekundärutbildningen. Skuldavskrivningar utgör den mest problematiska formen av bistånd både praktiskt och moraliskt. Svårt skuldsatta länder har ofta lånat upp stora summor utomlands i tider när man haft gott inflöde av oljeinkomster eller biståndspengar och därmed intecknat framtiden. De upplånade pengarna har inte alltid använts på ett sätt som kommit befolkningen till godo. Det moraliska dilemmat består i det orättfärdiga i att belöna ett ansvarslöst och ofta korrupt beteende. Det praktiska problemet består i att en skuldavskrivning skapar utrymme för ny upplåning och fortsatt ansvarslös politik. Det bilaterala stat-till-stat-biståndet är det volymmässigt dominerande och kan i måttlig skala ha goda effekter när det koncentreras på kunskapsöverföring, t.ex. vad gäller rättsstaten och demokratin, miljöfrågor, samt satsning på grundläggande undervisning och hälsovård. Stora volymer stat-till-stat-bistånd har erfarenhetsmässigt tenderat att få negativa effekter. Tre svenska biståndsländer uppvisar stora olikheter vad avser utvecklingsinriktning och utvecklingsförmåga. Det finns lärdomar att dra av utvecklingen i dessa. I ett tredjedels sekel har erhållit mycket stora biståndsflöden med av BNP. Med ett kort undantag har landet levt i fred och utan naturkatastrofer och andra besvärande yttre störningar. Ändå är ett av världens absolut fattigaste länder. Trots det stora biståndet till staten är det svårt att spåra några positiva effekter. Det finns ingen anledning att tro att befolkning skulle vara mindre kapabel till utveckling än andra länders. Orsaken är den tanzaniska statens systematiska blockering av privata initiativ. Så tvingades t.ex. självägande bönder ihop i kollektiva byar, vilket fick förödande resultat. En allomfattande grundläggande utbildning saknas. Bara hälften av alla barn beräknas få utbildning. Hälsovården är bristfälligt utbyggd och det krävs ofta mutor för att få del av den statliga hälsovården. Underhåll av vägar och annan infrastruktur är mer än bristfällig. Biståndsgivarna har gjort omfattande investeringar, som sedan fått förfalla. Statsmakten är ofta korrupt, det är svårt att verka i landet utan mutor och förbindelser. I en relativt central stadsdel i huvudstaden har trots decenniers bosättning ännu inte någon rudimentär stadsplan gjorts och man saknar vatten, avlopp och sophämtning. Alla bedömare pekar på biståndsberoendet och de negativa effekter detta har. Varje samhällsproblem förväntas biståndsgivare ta ansvar för och finansiera. Landet har de facto självt lämnat ifrån sig beslutsrätten för väsentliga delar av utvecklingen. Regeringen är mer beroende av biståndsgivarorganen än av sitt eget folk. Valfusket på har lämnats utan åtgärd. För del är det angeläget att avbryta biståndet till den tanzaniska staten. Detta är den mest positiva åtgärd kan göra för hårt prövade folk. befinner sig nu i en gynnsam period. Ett osedvanligt grymt inbördeskrig har upphört. Fred råder och en försoning har åstadkommits mellan de två krigförande parterna, Frelimo och Renamo. Försoningen har tagit närmast häpnadsväckande former där de båda partierna bedyrar varandra sin högaktning och enas kring politikens huvudinriktning. Från att ha varit en enpartistat har landet nu flerpartidemokrati, där de olika partierna respekteras. Från att ha genomgått inbördeskrig råder det ett öppet samhällsklimat. Det råder också enighet om en kraftig omläggning bort från den socialistiska planekonomin till marknadsekonomi. Marknader avregleras och privatiseras. öppnar sig mot omvärlden, vilket har särskild betydelse genom närheten till det demokratiska . Den positiva situationen till följd av fred, demokrati och marknadsekonomi förstärks ytterligare av att landet fått goda regn efter många års torka. Det hjälper under övergångsfasen. Befolkningen har bitter erfarenhet av de påtvingade moderniseringsprojekten. Inbördeskriget, svälten och sönderfallet har fått människor att mer lita till den invanda traditionella ekonomin än projekt uppifrån. Det finns emellertid också oroande inslag i den positiva bilden. Den statliga korruptionen är omfattande och växande. Det försvårar och förhindrar både lokala investeringar och de så välbehövliga direktinvesteringarna från utlandet. Polisen uppfattas inte som den svages värn utan är snarare fruktad för sin strävan att skaffa sig illegala inkomster. Det krävs ett snabbt och resolut ingripande mot dessa tendenser. Endast i en rättsstat kan marknadsekonomin fungera och företag blomstra. kan gå en ljus framtid till mötes. Apartheids systematiska rasdiskriminering har efterträtts av en pluralistisk demokrati med ett stort mått av försoning och samförstånd. Uppgörelserna med det förflutna genom syftar till att genom att bringa klarhet förhindra upprepning och läka såren och inte till vedergällning. Arvet från apartheid är tungt. Det var inte bara de mänskliga rättigheterna som kränktes. Den stora majoriteten av landets befolkning förvägrades rimliga utvecklingsmöjligheter. Rätten att äga jord, starta företag, utbilda sig, välja yrke och anställning var starkt begränsad. Arbetsmarknaden, bostadsmarknaden, utbildningen och de flesta andra samhällsområden var genomreglerade. För den stora majoriteten av landets befolkning påminde situationen i väsentliga avseenden om den i . Avreglering, privatisering och stabilisering är en huvudinriktning för den ekonomiska politiken. Apartheidtidens många statsmonopol bryts upp och privatiseras. Bland annat skall flera fängelser privatiseras. En övertung och byråkratisk offentlig sektor skall minskas och få ändrad inriktning. skall minskas med över 100 000 tjänstemän. Skattetrycket, främst bolagsskatten, skall bringas ner. Parallellt med detta skall budgetunderskottet och inflationen minskas. Särskilt viktigt är att etablera en rättsstat, vilket liksom i är svårt när statsmakten tidigare saknade moralisk legitimitet. Den stigande kriminaliteten utgör ett mycket allvarligt samhällsproblem. Kan inte den bringas under kontroll, hotas utvecklingen allvarligt, främst i storstadsområdena. Särskild prioritet har breddningen och kvalitetsförstärkningen av den grundläggande utbildningen, så att alla barn och ungdomar får en god grundutbildning. Erfarenhetsmässigt är det den i särklass viktigaste satsningen ett u-land kan göra. Den sydafrikanska regeringen betonar att landets utveckling måste ske av egen kraft. Utländska biståndsinsatser begränsas till högst en halv procent av BNP och dirigeras till en särskild fond. Syftet är att se till att statsmakten inte görs biståndsberoende, utan att biståndet främst används till kunskapsöverföring. av isolering finns ett stort behov att ta till sig internationella erfarenheter på samhällslivets alla områden. integreras nu i världsmarknaden och i det regionala samarbetet. Öppenhet och konkurrens bryter upp apartheidårens inkrökta föreställningar och samhällsstruktur. Genom dominerande roll med uppåt hälften av samlade ekonomi har landets utveckling stor betydelse för andra länder i regionen. Samarbetet inom SADC och frihandelsavtalet med kan ge goda förutsättningar för hela regionens utveckling om är berett att ta på sig den regionala ledarroll som alla hoppas på. Europeiska unionen och har ett ansvar för att bistå med att utrota fattigdomen och för att främja en snabb utveckling som kan ge en god levnadsstandard för sina medborgare. Den viktigaste uppgiften är att främja ett öppet handelssystem och en snabbt ökad världsmarknad. Därigenom kan också svaga länder integreras i världsekonomin med de viktiga utvecklingsimpulser som detta medför. Den isolering och inåtvändhet som har präglat de flesta kan därmed brytas. En öppen världshandel kan ge påfrestningar i de utvecklade industriländerna. Hård konkurrens medför ökat krav på omställningar. Jordbrukspolitiken kan inte ha kvar höga skyddsnivåer. Frihandeln är det viktigaste bidrag som i-världen kan ge till utvecklingsländernas ansträngningar. Det öppna internationella handelssystemet och dess institutioner, främst WTO, IMF och , måste stödjas. Frihandeln skall värnas och öppen eller dold protektionism motarbetas. Inte sällan döljs protektionistiska strävanden i idealistisk form. Omsorg om mänskliga rättigheter, miljö eller arbetstillfällen får utgöra förmenta motiv för att avbryta eller minska importen från fattiga länder, när i stället ett friare internationellt utbyte skulle ha skapat impulser till en bättre utveckling. Det är naturligt att investeringskapital från i-länderna söker sig till . Det kan ge viktiga bidrag till fattigdomsutrotningen. Av särskild betydelse är direktinvesteringarna som erfarenhetsmässigt medför den största kunskapsöverföringen och har den största effektiviteten i förhållande till insatta resurser. Internationella normer för mänskliga rättigheter, rättsstaten och demokratin måste bättre efterföljas. Inom FN, i regionala organisationer och i bilaterala kontakter bör mänskliga rättigheter och demokrati särskilt beaktas. bör spela en mer aktiv roll i utformningen av EU:s bistånd, inte minst inför nästa Loméförhandling. FN och dess specialorgan har viktiga uppgifter för att främja internationellt koordinerade insatser på utvecklingsområdet. Mathjälp vid svältkatastrofer, omhändertagande av flyktingar, samordnat utrotande av sjukdomar och gemensam normsättning är exempel på detta. En särskilt viktig roll har Bretton-Woodsinstitutionerna när det gäller att utforma utvecklingsstrategier och föreslå stöd och hjälp för att skapa en hållbar ekonomisk utveckling. Att byta bistånd mot utveckling och att noga utvärdera effekter är framgångsrikt. De krav som och på asiatiskt initiativ ställer har starkt stimulerat utvecklingen. Bistånd vid katastrofer är ofta av livsavgörande betydelse. Särskilt viktig är samordning mellan olika biståndsgivare så att den gemensamma insatsen får den bästa effekten. Ökad beredskap till snabba insatser, bättre mekanismer för samordning samt planering för avveckling när insatserna inte längre behövs är en väsentlig del av katastrofbiståndet. Särskild varsamhet bör iakttas med långvarigt livsmedelsbistånd så att inte landets egen produktionsförmåga slås ut. Fria och frivilliga organisationer gör goda insatser, särskilt vad gäller kunskapsöverföring. Personligt engagemang, egna arbetsinsatser och lokal erfarenhet gör att ett sådant bistånd har en betydligt större betydelse än den formella ekonomiska volymen. Via dessa organisationer når vi direkt ut till de behövande befolkningarna, utan att gå omvägar över statsapparaten. De har också ofta det folkliga stöd här hemma som är viktigt för biståndsviljan. En större del av insatserna bör därför slussas denna väg. är det viktigt att de fria organisationerna verkligen behåller sin karaktär. Varsamhet med offentliga biståndsmedel till frivilliga organisationer och krav på egeninsatser måste iakttas så att inte sådana organisationer riskerar att omvandlas till en förtäckt statsfinansierad biståndsbyråkrati. För traditionella ideellt präglade organisationer är detta normalt inget problem. Det vore däremot olyckligt om särskilda organisationer bildades i syfte att leva på statliga biståndsmedel. Det är angeläget att som ett litet land koncentrerar sina insatser för att nå goda resultat. Det finns härvid anledning att bygga vidare i de utsatta regioner som vi har störst erfarenhet av att samarbeta med. Därför är det naturligt att huvudinriktningen för stat-till-stat-biståndet blir SADC-länderna och länderna på . Ytterligare några länder som vi haft lång biståndstradition med (bl.a. några portugisisktalande) kan vara aktuella. Skuldavskrivningar är befogade i lägen där en demokratisering har skett och en ny utvecklingsvänlig regim har tagit över efter tidigare förtryck och utvecklingshinder.