mot · GL02Fi20 · 1998-04-29 00:00:00 — med anledning av prop. 1997/98:150 ekonomiska vårproposition 2 Rättvisa för fler jobb 4 3 Den historiska bakgrunden 6 3.1 Åren 19751990 6 3.3 Statens ekonomi 8 4 Klass, kön och miljö utmaningar inför 2000-talet 9 5 En finans- och penningpolitik för fler jobb 14 5.3 Lönebildning och sysselsättning 17 6 En rättvis skatte- och fördelningspolitik 17 7 En grön näringspolitik 23 7.1 Jämlikhet är bra för företagsklimatet! 7.2 Kunskapslyft och framtidsfonder 24 7.3 Gör informationstekniken tillgänglig för alla 25 7.4 Reformera arbetsmarknadspolitiken 26 7.5 Omställningen till ett kretsloppssamhälle 27 8 Arbetstidsreform genom lag och avtal 27 8.1 Det är dags för kortare arbetstid 27 8.2 Beslut nu! 8.3 Tidsplan och avtalsfrågor 29 8.4 Finansiering och samhällsekonomiska vinster 29 8.5 Från försöksverksamhet till konkreta steg 31 8.6 Begränsad övertid ger fler arbetstillfällen 31 8.7 Kortare arbetstid motverkar könsorättvisorna 31 9 Större utrymme för kommuner och landsting 33 9.2 Kommunsektorns ekonomi 33 9.3 Det föds allt färre barn 34 10 Ett stabilt skyddsnät 36 10.2 Den sociala bostadspolitiken 36 10.4 Storstadssatsning mot segregering 40 11 Regeringens förslag till skatteförändringar 41 11.1 Statlig inkomstskatt 41 11.3 Omräkningstalen taxeringsvärden 42 11.4 Tobaks- och alkoholbeskattningen 42 11.5 Fastighetsskatt på vattenkraftverk 43 12 Utveckla Europasamarbetet nej till EMU 43 12.1 Rättvis fördelning av informationspengar 44 12.2 Revision och kontroll av EU-medel 44 13 Offentliga finanser och utgiftstak för offentlig sektor åren 19992001 45 14 Utgiftsområden för 19992001 46 14.1 Utgiftsområde 1 46 14.2 Utgiftsområde 2 Samhällsekonomi och finansförvaltning 46 14.3 Utgiftsområden 3 och uppbörd 47 14.4 Utgiftsområde 4 Rättsväsendet 47 14.5 Utgiftsområde 5 och internationell samverkan 49 14.6 Utgiftsområde 6 Totalförsvar 49 14.7 Utgiftsområde 7 Internationellt bistånd 49 14.8 Utgiftsområde 8 Invandrare och flyktingar 50 14.8.1 Asylrätten och internationella konventioner 50 14.9 Utgiftsområde 9 Hälsovård, sjukvård och social omsorg 51 14.9.1 Fortsatt utbyggnad av tandvårdsförsäkringen 51 14.9.2 Frikort för pensionärer 51 14.9.3 Vissa bidrag 51 14.10 Utgiftsområde 10 Ekonomisk trygghet vid sjukdom m.m. 52 14.10.1 Höjd ersättningsnivå m.m. 52 14.11 Utgiftsområde 11 Ekonomisk trygghet vid ålderdom 52 14.11.2 Bostadstillägget (BTP) 53 14.12 Utgiftsområde 12 Ekonomisk trygghet för familjer och barn 53 14.13 Utgiftsområde 13 Ekonomisk trygghet vid arbetslöshet 54 14.14 Utgiftsområde 14 Arbetsmarknad och arbetsliv 55 14.15 Utgiftsområde 15 Studiestöd 56 14.16 Utgiftsområde 16 Utbildning och universitetsforskning 56 14.16.1 IT-program för skolan 58 14.17 Utgiftsområde 17 Kultur, medier, trossamfund och fritid 58 14.18 Utgiftsområde 18 Samhällsplanering, bostadsförsörjning och byggande 58 14.19 Utgiftsområde 19 Regional utjämning och utveckling 59 14.20 Utgiftsområde 20 Allmän miljö- och naturvård 60 14.21 Utgiftsområde 21 Energi 60 14.22 Utgiftsområde 22 Kommunikationer 61 14.23 Utgiftsområde 23 Jord- och skogsbruk, fiske m.m. 62 14.24 Utgiftsområde 24 Näringsliv 62 14.25 Utgiftsområde 25 Allmänna bidrag till kommunerna 63 14.26 Utgiftsområde 26 Statsskuldsräntor m.m. 63 15.1 Utgiftsområde 13 Ekonomisk trygghet vid arbetslöshet 65 15.2 Utgiftsområde 15 Studiestöd 65 15.2.2 Timersättning för sfi 66 15.3 Utgiftsområde 16 Utbildning och universitetsforskning 66 15.4 Utgiftsområde 17 Kultur, medier, trossamfund och fritid 66 15.5 Utgiftsområde 18 Samhällsplanering, bostadsförsörjning och byggande 67 15.6 Utgiftsområde 19 Regional utjämning och utveckling 67 15.7 Utgiftsområde 22 Kommunikationer 68 15.8 Utgiftsområde 23 Jord- och skogsbruk, fiske m.m. 68 De politisk-ekonomiska förslag vi lägger i denna motion är grundade i vår socialistiska och feministiska ideologi. Vårt mål är ett samhälle där alla har samma möjligheter att påverka samhället och sina egna liv och där ekonomin ställts om till vad naturen tål. Den avgörande uppgiften för den ekonomiska politiken är att öka sysselsättningen och avskaffa massarbetslösheten. är vårt mål att sysselsättningen skall ligga på nivån 4,5 miljoner och den öppna arbetslösheten skall vara högst . Regeringen vill snabbt amortera ner statsskulden till en nivå som tillfredsställer EMU:s krav. Vi vill inte att den svenska politiken anpassas till ett framtida medlemskap i . Tvärtom bör politiken inriktas på valutapolitisk neutralitet. Vi delar regeringens uppfattning att det är önskvärt med starka offentliga finanser. Men en starkare samhällsekonomi förutsätter först och främst att fler är i arbete. Därför vill vi använda mer pengar än vad regeringen vill till att öka antalet jobb. Vi föreslår som preliminära ramar att 10, 20 respektive 30 miljarder av de pengar regeringen vill amortera på den offentliga skulden i stället skall användas till ökad sysselsättning. Nivåerna måste ytterst bestämmas av sysselsättningsmålet. Vi säger ja till mer pengar till skola, vård och omsorg men hävdar att regeringens förslag ännu är otillräckliga. Vi skjuter därför till ytterligare ca till kommuner och landsting. Genom att omfördela från dem som har höga inkomster till dem som har låga och från stora och vinstrika företag till små och fattiga företag stärker vi efterfrågan i och därmed sysselsättningen. Vi vill behålla värnskatten och i stället sänka egenavgifterna. Vi föreslår en mer aktiv och sammanhållen näringspolitik inriktad på att omställningen till ett kretsloppssamhälle skall gå väsentligt snabbare. Vi presenterar ett program för genomförande av 35 timmars normalarbetsvecka under den kommande mandatperioden. Den politik som presenteras i denna motion har i allt väsentligt samma inriktning som den vi haft under hela och som vi senast presenterade i vår budgetmotion . 2 Rättvisa för fler jobb Det finns en uppenbar risk att den höga arbetslösheten biter sig fast om vi inte får en radikal omläggning av den ekonomiska politiken. Situationen är i själva verket mycket allvarligare än vad som framgår av den statistik som presenteras i regeringens vårbudget. Den andel av den vuxna befolkningen som deltar i arbetskraften har minskat kraftigt . För att bryta den negativa trenden på arbetsmarknaden behöver vi en politik för högre sysselsättning och skarpare fördelning mellan klass och kön. Endast en politik för rättvisa har utsikter att bidra till fler jobb i . föreslår i denna motion ett omfattande program för fler jobb. Målet är att sysselsättningens nivå skall ligga på 4,5 miljoner och den öppna arbetslösheten på max i slutet av den kommande mandatperioden. Programmet innehåller både kortsiktiga och långsiktiga åtgärder och omfattar dels en finanspolitisk expansion om totalt , dels stora omfördelningar från passivt arbetslöshetsunderstöd till nya jobb . Delar av programmet kan genomföras , medan andra delar måste genomföras stegvis . En viktig utgångspunkt i politik är att det inte räcker med efterfrågestimulerande insatser för att få fram de nya jobben. Det behövs också åtgärder för att få ner den strukturella arbetslösheten. A. Omfördela arbetstiderna! Vi menar att 35-timmarsveckan skall genomföras under nästa mandatperiod. Om tar ett beslut kan en lagstadgad arbetstidsförkortning inledas . En omfördelning av arbetstiderna krävs om vi skall få ner den del av arbetslösheten som inte beror på för låg efterfrågan utan som orsakas av strukturella förhållanden, dvs. produktivitetsförändringar och omvandlingsproblem i näringslivet. Omfördelningen skall ske inom ramen för en totalt växande arbetstidsvolym. B. Omfördela konsumtionsutrymme! Vi behöver en annan fördelningspolitik och en progressiv skattepolitik för att få fram de nya jobben. föreslår en ekonomisk politik som dels stimulerar den privata konsumtionen, dels ger ett ökat utrymme för skola, vård och omsorg. Vår politik stärker låg- och medelinkomsttagare och skapar ett 5 miljarder större ekonomiskt utrymme för kommunsektorn jämfört med regeringens förslag. En högre konsumtionsnivå och ett lägre sparande i ekonomin som helhet är en nödvändig förutsättning för fler jobb. En annan åtgärd som omfördelar konsumtionsutrymmet är att genomföra det förslag som lagt om att höja nivån i a-kassan samt om att höja ersättningen i föräldra- och sjukförsäkringen till av den sjukpenninggrundande inkomsten. En sådan höjning tillfaller med automatik grupper med lägre inkomster vilka använder den ökade inkomsten till konsumtion. Uppmuntra de nya tjänsteföretagen! Vi behöver fler företag om vi skall få upp sysselsättningen. presenterar en rad skatteförslag som gynnar nyföretagande, bl.a. sänkta egenavgifter för egenföretagare. Vi vidhåller också vårt förslag om att företag med högst 10 anställda skall undantas från lagen om en sjuklöneperiod i sjukförsäkringen. Dessutom föreslår vi en riktad skattesänkning i privat tjänstesektor motsvarande 4 miljarder. Sammantaget medför dessa förslag skattelättnader motsvarande 5,5 miljarder. Skattelättnaderna finansieras genom att bolagsskatten höjs . Vidare föreslår vi av kulturpolitiska skäl sänkt bokmoms till . Utveckla demokratin i näringslivet! Ökad löntagarmakt över företagens arbetsorganisation och investeringar är en viktig förutsättning för näringslivets framsteg. föreslår bl.a. att vinster omfördelas till framtidsfonder för att höja kunskapsnivån och för att ta fram nya produkter. Utveckla ett europeiskt samarbete för fler jobb och social rättvisa! behöver samarbeta för att få ner arbetslösheten och öka sysselsättningen. Vi behöver mer mellanstatligt samarbete om vi skall kunna utveckla välfärden och garantera ett större folkligt inflytande över politik och ekonomi. Det samarbete som existerar inom EU är för styrt av . EMU driver fram en högre arbetslöshet, ökade samhällsklyftor och marginalisering av stora folkgrupper. Europapolitiken behöver därför ett nytt innehåll: Mindre åtstramande EMU-politik och mer frigörande vänsterpolitik. uppmanar regeringen att ta konkreta initiativ för att möjliggöra en samordnad och expansiv ekonomisk politik i . 3 Den historiska bakgrunden Det finns några huvuddrag i den svenska ekonomin som på många sätt bildar en bakgrund till de ekonomisk-politiska problem som diskuteras . Arbetsmarknaden: ökade antalet sysselsatta på den svenska arbetsmarknaden med närmare en halv miljon personer, från 4 miljoner till 4,5 miljoner. sjönk sedan den totala sysselsättningen med ungefär lika mycket. Produktionens sammansättning: Industrins relativa betydelse i den totala produktionen har minskat . stod industrin, inklusive byggandet, för av BNP. hade andelen sjunkit till . Denna relativa nedgång i industrins andel av BNP innebar en ännu kraftigare nedgång i industrisysselsättningen jämfört med den totala sysselsättningen. hade arbetsstyrkan inom industrin minskat med 400 000 personer jämfört med , som den totala sysselsättningen i stort sett var oförändrad. Ekonomisk tillväxt: Den ekonomiska tillväxten var i efter 1975 betydligt lägre än . Även jämfört med omvärlden var den svenska tillväxten lägre. var tillväxten i jämfört för de europeiska . Bakom den svaga tillväxten låg främst en lägre gynnsam produktivitetstillväxt än i omvärlden. Avindustrialisering och låg tillväxt har präglat alla de högindustrialiserade ekonomierna , men den svenska ekonomin har ändå på många sätt varit unik. började de svenska industriföretagen att möta en betydligt hårdare internationell konkurrens än tidigare på såväl exportmarknaden som på den inhemska marknaden. Denna starkare konkurrens tvingade fram förändringar inom stora delar av den svenska industrin: textil och konfektion, skeppsvarven, gruv- och stålindustrin, skogsindustrin samt delar av verkstadsindustrin. Men även för företagen inom byggnadsbranschen, ekonomins motor, försämrades de ekonomiska villkoren, när väl det ambitiösa miljonprogrammet 19651974 var slutfört. Den kris som drabbade av hög tillväxt kan till stor del ses som ett resultat av ökade oljepriser och en internationell lågkonjunktur. Men också en hårdare konkurrens från nya länder och producenter avslöjade en underliggande svag industriell bas som i sin tur gav upphov till en strukturell kris för hela ekonomin. Industrin var i behov av en radikal förnyelse. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder vidtogs som svar på de förändrade förhållandena. Investeringsbanken inrättades för att underlätta finansieringen av de svenska företagen och Statsföretag kom till stånd med uppgift att förnya den statliga industripolitiken. fick arbetsmarknadspolitiken en annan inriktning. Den tidigare flyttlasspolitiken där man med olika medel stimulerat till ökad geografisk rörlighet övergavs, medan regionalpolitiken förstärktes. Den offentliga sektorn och då framför allt kommunerna byggdes ut mycket kraftigt. Den efterfrågestyrande keynesianska karaktären på den ekonomiska politiken förstärktes genom den s.k. överbryggningspolitiken . Denna politik kom till stånd, eftersom krisen främst sågs som konjunkturell och inte som strukturell. Politiken innebar stora statliga subventioner till sårbara och hårt konkurrensutsatta industrier (Åslingakuten) och en expansiv finanspolitik för att motverka nedgången i den utländska efterfrågan. gick penningpolitiken in i en period med betydligt högre räntor. Överbryggningspolitiken kunde emellertid inte lösa de grundläggande strukturella problemen i den svenska ekonomin. Därför beträddes devalveringsvägen med en första smärre valutajustering , några mindre devalveringar på sammanlagt och två stora devalveringar 1981 och 1982. Följden blev en undervärderad valuta. I kombination med en kraftig expansion av den offentliga sektorn och en aktiv arbetsmarknadspolitik gjorde devalveringarna det möjligt att hålla nere arbetslösheten och upprätthålla full sysselsättning under resten av 1980-talet, trots att de strukturella problemen i den svenska ekonomin fanns kvar. De positiva effekterna av den undervärderade kronan fanns kvar , men hade de helt försvunnit beroende på en högre inflation och på en lägre produktivitet än i omvärlden. avvecklades under närmast panikartade former regleringarna på kredit- och valutamarknaden. Såväl ekonomer som ledande politiker hade helt undervärderat effekterna av att kapitalet nu kunde röra sig fritt över gränserna. När sista resten av valutaregleringen togs bort 1989 flödade massor av spekulativt inriktat kapital ut ur landet. Bland annat köptes ett stort antal fastigheter i stora städer i . Århundradets skattereform, med kraftigt sänkta marginalskatter och breddad skattebas, genomfördes etappvis . Alla dessa åtgärder hade som uttalat syfte att öka industrins konkurrenskraft på lång sikt, men på kort sikt kom de negativa effekterna av åtgärderna att dominera, vilket resulterade i att industrins situation förvärrades och statsfinanserna försämrades. Eftersom inflationen var högre än i omvärlden steg räntorna. ökade kreditutbudet kraftigt. En spekulationshysteri i snabbt stigande priser på fastigheter och andra realtillgångar utbröt. Resultatet blev en finanskrasch med konkurser för många fastighetsbolag och finansbolag och stora kreditförluster för bankerna som följd. Sammanfattningsvis hamnade den svenska ekonomin i en djup kris, som utlöstes av en internationell lågkonjunktur, men som var ett resultat av flera samverkande faktorer inräknat grova politiska misstag. För det första pågick en oförlöst strukturell kris som kan dateras , men som doldes av devalveringar. När krisen blev synlig och uppenbar förvärrades den av låg nivå på byggandet och finansiella kriser. För det andra uppstod en kraftig ökning av de offentliga utgifterna som inte motverkades av åtgärder för att minska hushållens efterfrågan. För det tredje bidrog övergivandet av den politik som hade haft full sysselsättning som främsta mål. Istället utformades en politik för att åstadkomma prisstabilitet, få ner räntorna och den flytande kronan. Denna politik innebar också att hushållens efterfrågan hölls tillbaka med att en internationell lågkonjunktur slog igenom i . Den höga realräntan ledde till att hushållens sparande ökade markant, vilket fick till följd att efterfrågan på konsumtionsvaror och tjänster minskade. Ekonomin drevs in i en ond cirkel där arbetslösheten försvagade statens ekonomi, och åtgärderna för att sanera statens ekonomi i sin tur försvagade sysselsättningen. och 1995 har det skett en återhämtning inledande år med fallande produktion och ökad arbetslöshet. Produktionen har återigen vuxit, räntenivåerna har fallit och värdet på den svenska kronan har stärkts. Inflationen har fallit till extremt låga nivåer om man räknar bort effekter av höjda indirekta skatter och minskade bostadssubventioner har den till och med varit negativ. Bytesbalansen visar fortsatt stora överskott. Sysselsättningen fortsatte att falla både 1996 och 1997, framför allt genom att antalet kommunalanställda minskade. beräknas den totala sysselsättningen öka med 20 000 personer enligt prognoser. Det innebär emellertid att sysselsättningen är lägre än 1993, med fallande ekonomisk tillväxt. Sedan regeringsskiftet har det inte skett någon radikal förbättring av sysselsättningsläget. Tillväxten har möjliggjorts av snabba produktivitetsstegringar. Industriproduktionen har ökat kraftigt utan att efterfrågan på arbetskraft påverkats nämnvärt. Antalet sysselsatta i offentlig sektor har minskat . Det är bara i privat tjänstesektor som sysselsättningen har ökat . Vid valet befann sig de offentliga finanserna i ett kaotiskt tillstånd. Det året betalades ca per invånare av de offentliga utgifterna med lånade pengar. Totalt uppgick underskottet i den offentliga sektorn till en nivå motsvarande av BNP. beräknas den offentliga sektorn gå med överskott i det finansiella sparandet. Denna gigantiska uppstädning i de offentliga finanserna är till helt dominerande del en effekt av att svenska folket beräknas betala nära mer per invånare och mer per sysselsatt i skatter och socialavgifter jämfört med . Denna väldiga inkomstökning beror på bättre konjunkturer, men till stor del beror den också på politiska beslut där uppgörelserna mellan regeringen och om värnskatt m.m. var det tyngsta inslaget. Det var nödvändigt att få ordning på den offentliga sektorns ekonomi och skattehöjningarna var en nödvändig del av budgetsaneringen. Regeringen hade knappast kunnat finna det oppositionsparti som ställt upp på de gigantiska besparingar som hade krävts om inte skattehöjningarna genomförts. Samarbetet med avbröts emellertid . Samarbetet mellan regeringen och och till och med innebar att budgetsaneringens bördor alltför mycket lades på dem som inte kan bära dem. De sänkta barnbidragen, de lägre nivåerna i socialförsäkringssystemen samt indragningen av resurser från skola, vård och omsorg fick förödande negativa effekter. Dessutom tog man 1996 i för mycket då man ökade den totala omfattningen av saneringsprogrammet med ytterligare 12 miljarder. De förslag som lades innebar att regeringen i efterhand i praktiken erkände att bedömning av saneringsbehovet var den rimliga och att särskilt skola, vård och omsorg måste ges mer resurser följer som uttryckte det (28.4 1997). Den olyckliga följden av felbedömningen blev att den nu pågående ökningen av sysselsättningen kom för sent och blev för svag. Och inom vården och skolan passerade besparingarna smärtgränsen på ett sätt som kan få långsiktiga negativa följder. 4 Klass, kön och miljö utmaningar inför 2000-talet De övergripande utmaningarna inför 2000-talet för är att skapa ett samhälle utan klass- eller könsbarriärer och som är i ekologisk balans. Utifrån dessa mål formulerar vi vår ekonomiska politik för full sysselsättning, uthållig ekonomisk tillväxt och rättvis fördelning mellan samhällsklasser, mellan kvinnor och män och mellan olika åldersgrupper. Förutsättningen för att dessa mål skall infrias är att ekonomiska resurser omfördelas och att makt och inflytande sprids. En stabil och demokratisk ekonomi förutsätter en socialistisk politik. verkar för att sprida demokratins principer till alla samhällsområden. Mot den politiska demokratins principer står dock ägarmakten som beskär demokratin och politikens möjligheter. Vi ser därför som en av våra huvuduppgifter att verka för den ekonomiska demokratin. Endast på så sätt kan klassamhället undergrävas. Vi har i särskilda riksdagsmotioner redovisat en rad förslag för att nå detta syfte. I denna motion upprepar vi inte alla dessa förslag. Vår huvudinriktning är dock att stärka de anställdas rättigheter och ägarmakt som vi vill bygga upp ett samhälleligt kapital, för att bryta koncentrationen av makt till ett fåtal finansaktörer. Den alltmer internationaliserade ekonomin ökar behovet av en sådan politik. Globaliseringsprocessen reser dessutom krav på en internationell samordning av demokratiska krafter för att stävja valutaspekulationer och social dumpning liksom exploatering av människor och natur. Den EMU-process som pågår i är dock raka motsatsen till ett sådant demokratiskt och progressivt socialt projekt. I stället för att stänga oss inne bakom EU:s murar vill vi verka för global solidaritet. Vi vill ha en solidarisk handel och ökat bistånd. Två viktiga trender präglar ägandemönstret i dagens avancerade kapitalism. Den ena innebär att de finansiellt inriktade penningägarna får en ökande makt. Den andra innebär att de kunskaper som de arbetande och tänkande människorna äger i sina huvuden det ekonomer kallar humankapitalet blir allt mer värt på bekostnad av maskinerna, byggnaderna det fysiska realkapitalet. I takt med den globala finansmarknadens tillväxt har de kapitalägare som enbart vill ha hög avkastning erövrat en allt större andel av ägandet. Forskning och produktion är dock en i grunden kollektiv process. I det långa loppet måste olika kollektiv av arbetande och tänkande människor ikläda sig det långsiktiga ägaransvaret. Bara så kan den nödvändiga omställningen till ett jämlikt och jämställt kretsloppssamhälle . Regeringen har tillsatt en särskild kommission för att utreda demokratins roll och ställning i dagens samhälle. Detta är ett bra initiativ men vi är kritiska till att regeringen i uppdraget inte tagit med frågan om den ekonomiska demokratin. Vi menar att i det beredningsarbete som på regeringens uppdrag pågår kring demokratin och samhällets uppgifter och mål inför borde ingå att ge förslag om hur den ekonomiska demokratin skall stärkas. Vad som ovan anförts angående den ekonomiska demokratin bör som sin mening ge regeringen till känna. Alla samhällsförhållanden präglas av en maktrelation mellan kvinna och man, en relation där kvinnorna som grupp underordnas männen. Ofta är orättvisorna tydliga, t.ex. i fördelningen av förvärvsarbete, hemarbete och i fördelningen av löner. är könsorättvisorna mer osynliga och omedvetna. Denna könsordning är en social konstruktion som är djupt förankrad i vår kultur. Om den skall kunna förändras måste den synliggöras. Regeringen skriver i vårpropositionen om en framgångsrik mandatperiod. i ett könspolitiskt perspektiv kan vi definitivt inte hålla med om den beskrivningen. Tvärtom har den gångna mandatperioden på många sätt inneburit bakslag för jämställdhet och kvinnors makt. Det gäller t.ex. på arbetsmarknaden där andelen osäkra korttidsanställningar ökat och där den stora minskningen av de offentliganställda mest gått ut över kvinnors arbete. Det gäller neddragningarna inom socialförsäkringarna där kvinnor drabbats hårdare än männen. Det gäller genomdrivandet av behovsprövningen av änkepensionen. Regeringen använder liksom så många andra i den allmänna samhällsdebatten gärna olika andelsmått för att visa på framgångar för jämställdheten: det kan gälla en ökning av andelen kvinnor i , i olika utredningar eller på olika typer av statliga befattningar. finns det ganska många undersökningar som visar att kvinnor tenderar att vara överrepresenterade inom socialt orienterade områden i politiken, som de tenderar att vara underrepresenterade på områden som gäller ekonomi eller teknik.