mot · GL02Ju27 · 1998-03-04 00:00:00 — med anledning av prop. 1997/98:55 Kvinnofrid tillsattes 1993 av dåvarande social- och jämställdhetsministern . Kommissionens slutbetänkande låg färdigt . har förslaget legat i träda hos regeringen. På grund av detta finns det all anledning att rikta en kraftig anmärkning mot regeringens sätt att hantera frågan. Det bör inte, ens för en regering som den nuvarande, ta att prestera en proposition från det att slutbetänkandet är klart. Regeringen har gjort ett undantag till en regel, att dra utrednings- och kommissionsförslag i långbänk. Det har hänt med flera viktiga propositioner som, ofta p g a inre oenighet i regeringen, dragits tillbaka eller skjutits upp. Det är allvarligt i allmänhet men i synnerhet mycket allvarligt med tanke på att lagstiftningsändringar i syfte att stärka kvinnofriden brådskar. Men bättre sent än aldrig. I propositionen förs nu flera förslag fram som liberalerna tidigare i olika sammanhang har väckt i eller i rapporter. Dit hör att i lagstiftningen ersätta begreppet kvinnlig omskärelse med könsstympning samt den straffutvidgning och straffskärpning som föreslås när det gäller våld mot kvinnor. Även regeringens förslag om sociala myndigheters insatser, hälso- och sjukvårdens arbete med misshandlade och våldtagna kvinnor och stödet till frivilligorganisationerna är förslag i liberal riktning. Flertalet av dessa förslag syftar till att stärka den enskilda kvinnans säkerhet och därmed hennes självbestämmande. Vi kommer dock i det följande att peka på en rad områden där vi vill gå längre än regeringen eller där vi anser att regeringens förslag är direkt felaktiga. Skärp straffen för våld mot kvinnor Vi välkomnar regeringens förslag till nytt kvinnofridsbrott som innebär en annan lagteknisk konstruktion än den som föreslog. Genom denna lagtekniska lösning är det straffbara området tydligare avgränsat och de invändningar ur rättssäkerhetsperspektiv som vändes mot kommissionens förslag har därmed fått gehör. liberalerna har ändå invändningar mot regeringens förslag, invändningar som vi utvecklar i det följande. Regeringen föreslår att den aktuella paragrafen utformas med ett neutralt brott i första stycket (4 kap. 4 a § ) grov fridskränkning och själva kvinnofridsbrottet grov kvinnofridskränkning som ett specialfall av detta (andra stycket). Enligt vår uppfattning bör bättre spegla verkligheten. Brottet grov kvinnofridskränkning bör inleda paragrafen och de (få) fall en kvinna upprepat kränker sin man eller en man/kvinna upprepat kränker mor, far, syster, bror eller barn bör vara specialfall av brottet grov kvinnofridskränkning. Det nu sagda innebär i stort sett att styckena i paragrafen byter plats och med därav nödvändiga språkliga justeringar. Det får ankomma på utskotten att utforma lagtexten. Fängelse skall vara normalstraffet satte lägsta straffvärde på kvinnofridsbrottet till fängelse . Regeringen anser att det är för högt och föreslår fängelse som lägsta straffvärde. Enligt liberalernas uppfattning måste straffminimum sättas till fängelse . Skälet härför är att normalstraffet för grov kvinnofridskränkning enligt vår uppfattning bör vara fängelse. Sätts minimistraffet för kvinnofridsbrott till fängelse kommer domstolarna vid tillämpning av reglerna i om val av påföljd att döma till en lindrigare påföljd än fängelse, nämligen endera villkorlig dom eller skyddstillsyn (detta är innebörden av 30 kap 4 § ). Innebörden av domstolarnas påföljdspraxis är med andra ord att fängelse väljs som påföljd för brott vars straffvärde understiger enbart när det är fråga om återfall i (allvarligare) brott eller om det är fråga om s.k. artbrott (som t.ex. rattfylleri och våld mot tjänsteman). Regeringens argument som minimistraff, att kvinnofridsbrottet kan bestå av ett antal hemfridsbrott eller ofredandebrott som om de bedöms isolerat skulle ge böter eller högst ett kortare fängelsestraff, är enligt vår uppfattning ohållbart. Regeringen väljer då att bortse från att det också för att konstituera en grov kvinnofridskränkning krävs att gärningarna därutöver har varit ett led i en upprepad kränkning av kvinnans integritet och varit ägnade att allvarligt skada kvinnans självkänsla. Enligt liberalernas uppfattning vore det inte en tillräcklig markering i allvaret i den kränkning som utgör ett grovt kvinnofridsbrott om inte straffminimum sätts till fängelse . Kriminalisera all psykisk misshandel förslag till kvinnofridsbrott omfattade också sådan psykisk misshandel som inte är straffbelagd. Kommissionen ville straffbelägga t.ex. att mannen förbjuder kvinnan att träffa släktingar, vänner eller att gå ut eller att mannen på ett grovt sätt talar nedsättande till kvinnan. Regeringen avvisar Kommissionens förslag eftersom regeringen bl.a. inte bedömer att det är ändamålsenligt med en sådan kriminalisering. Gällande rätt är att psykisk misshandel är straffbar om gärningen medför en medicinskt påvisbar effekt. Vid mindre allvarliga former av psykisk misshandel är det svårt att bevisa att en medicinskt påvisbar effekt har ett sådant samband med gärningen att det går att döma till ansvar. Enligt vår uppfattning hade det varit värdefullt om också sådan lindrig psykisk misshandel hade blivit kriminaliserad, men vi inser att det är svårt att hitta en rättssäker lagteknisk konstruktion. Frågan bör därför bli föremål för förnyat utredande. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Skyldighet att ingripa mot brott mot liv och hälsa Det är bra att regeringen nu föreslår att underlåtenhet att avslöja grova sexualbrott blir lika strängt behandlat som underlåtenhet att avslöja t.ex. rån. Enligt vår uppfattning måste frågan om skyldighet att ingripa och hindra brott mot liv och hälsa (där sexualbrott naturligtvis ingår) nu resas. Exempelvis är det i straffritt för en grupp män som kommer in i en lokal där en man våldtar en kvinna att bara stå och titta på. Enligt vår uppfattning måste det här finnas en straffsanktionerad skyldighet för denna grupp män att ingripa liksom för den förälder som vet att den andre föräldern, eller någon annan, sexuellt förgriper sig på barnet. Frågan har diskuterats av professor i en översyn av medverkansregler (Ds 1993:15 Efter ) och av i slutbetänkandet Straffansvarets gränser (SOU 1996:185). I flera länder finns en sådan skyldighet, t.ex. i , och . Utredningens förslag till ny paragraf i (placerad i 3 kap.) lyder: 9 a § Den som underlåter att tillkalla hjälp eller att försöka rädda eller på annat sätt bistå en person som befinner sig i allvarlig fara för liv eller hälsa eller i en därmed jämförlig utsatt situation, döms för underlåtenhet att bistå nödställd till böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Till ansvar skall inte heller dömas om ett ingripande inte kan ske utan fara för den handlande eller för någon annan. menar att den lagändring som föreslår i nämnda betänkande nu bör genomföras. Utvidga ansvaret för våldtäkt Vi välkomnar regeringens förslag till utvidgning av våldtäktsbrottet så att gärningar som innebär en kränkning jämförbar med ett påtvingat samlag (exempelvis att med våld föra in främmande föremål i kvinnans underliv) bedöms som våldtäkt och inte som sexuellt tvång. Vi ser också med tillfredsställelse att regeringen aviserar att en sexualbrottsutredning kommer att tillsättas. Det är enligt vår uppfattning nödvändigt med en snabb översyn av sexualbrottskapitlet i . Flera uppmärksammade domar, bl.a. det s.k. Södertäljemålet men också fallet där en man våldtog en förlamad kvinna men inte dömdes för våldtäkt för att han inte hade behövt betvinga kvinnan, har med rätta upprört och aktualiserat gränsdragningen mellan våldtäkt och sexuellt utnyttjande. Enligt vår uppfattning talar mycket för att frånvaron av samtycke skall vara avgörande för bedömningen om en våldtäkt skett snarare än graden av våld. Det är till exempel högst upprörande att ett sexuellt övergrepp på ett barn inte bedöms som våldtäkt om barnet är så litet att något våld i våldtäktsparagrafens meningen inte krävs för mannen att genomföra övergreppet. Vad som sagts om en skyndsam utredning av sexualbrottskapitlet bör som sin mening ge regeringen till känna. Rätt till psykoterapi för våldtäktsoffer Under avsnitt 8 i propositionen avvisar regeringen förslag om att kvinnor som har utsatts för sexuella övergrepp och misshandel skall ha rätt till psykoterapi inom ramen för vårdgarantin: Regeringen anser dock inte att det nu finns tillräckligt starka skäl för att införa en särskild vårdgaranti för psykoterapi för kvinnor som har utsatts för våld. delar ej denna inställning. Tvärtom anser vi att det finns utrymme för att psykoterapi till kvinnor som utsatts för sexuella övergrepp och misshandel skall ingå i den nya vårdgarantin som HSU 2000 föreslagit och som skall genomföras 1999 enligt utredningsdelbetänkande Patienten har rätt. Regeringen bordlägger frågan till dess att remissbehandlingen av betänkandet från samverkansdelegation spelregler, som bl a har utrett den offentligt finansierade privata psykoterapins villkor, är färdigt. Det finns skäl att anta att regeringen överlag kommer att vara negativt inställd till de privata vårdgivarna, i synnerhet mot bakgrund av de försämringar för de privata vårdgivarna som regeringen har genomfört (se bl.a. prop 1996/97:123 Privata vårdgivare). Mot denna bakgrund finns det ingen anledning att anta att regeringen kommer att vara positivt inställd till de förslag som betänkandet spelregler kommit fram till, förslag som ändå från liberal utgångspunkt får ses som minimikrav för att förbättra villkoren för de privata vårdgivarna. Regeringen hänvisar även till en beredning av om tillståndet för psykiatrin i riket som pågår inom . Inte heller detta räcker enligt vår mening för att skjuta på frågan om rätt till psykoterapi för misshandlade kvinnor. Med tanke på att regeringen har låtit ligga i träda innan de lyckas prestera en proposition är det inte acceptabelt att ytterligare skjuta på denna fråga den har redan blivit uppskjuten . På basis av den redogörelse som ger i denna fråga finner vi det lämpligt att tar ställning för att rätten till psykoterapi för våldtagna och misshandlade kvinnor skall ingå i den heltäckande vårdgaranti som regeringen under innevarande år förhoppningsvis skall förhandla fram med . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Inför en svensk New York-modell Våld mot kvinnor måste vara ett prioriterat område för rättsväsendet men det är viktigt att framhålla att det inte får stanna vid åtgärdsprogram och policydokument utan prioriteringen måste få ett genomslag i verksamheten. När det gäller polisen delar vi visserligen regeringens uppfattning att närpolisorganisationen och utvecklandet av ett problemorienterat synsätt inom polisen innebär förbättrade möjligheter att förebygga brott mot kvinnor. Vi vill dock ytterligare understryka nödvändigheten av trygghet på gator och torg inte minst för kvinnorna. tror på en svensk New York-modell där polisen fokuserar på ordningsstörningar som ordningsbrott, klotter och vandalism och där grundtanken kan sägas vara att det finns ett samband mellan oordning och brottslighet. Ett projekt i med målsättningen att genom polisens minskade toleransnivå mot ordningsstörningar öka tryggheten och minska våldet har resulterat i att anmälda våldsbrott i centrum under veckosluten har minskat påtagligt. Denna arbetsmetod förtjänar spridning över landet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Åklagaren skall vara förundersökningsledare När det gäller åklagarnas roll delar vi uppfattning att åklagaren skall vara förundersökningsledare i alla mål som rör misshandel av en man mot en kvinna när kvinnan och mannen är bekanta med varandra, även om misshandeln inte bedöms som grov. Riksåklagaren () och () har genomfört en översyn av det s.k. fördelningscirkuläret, som bl.a. styr när polisen eller åklagarna skall vara förundersökningsledare, och mot bakgrund av förslag utfärdat allmänna råd om ledningen av förundersökningar. Av de allmänna råden framgår att huvudregeln skall vara att åklagaren är förundersökningsledare vid våldsbrott mot närstående. liberalerna välkomnar denna förbättring, men anser att den är otillräcklig. För att säkerställa att åklagarens kompetens, att utifrån sin erfarenhet av domstolarnas bevisvärdering tidigt i utredningen bedöma om det behövs ytterligare utredning för att säkra bevis för en fällande dom, tas tillvara anser vi att RÅ och RPS skall ändra i det s.k. fördelningscirkuläret i enlighet med förslag. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Oberoende utvärdering av behandlingsmetoder Vi välkomnar de uppdrag som och har fått att kartlägga vilka metoder som används för behandling av män som har dömts för våldsbrott mot kvinnor och överväga vilka behov som finns av en utbyggnad av behandlingen av dessa män. När det gäller den utvärdering av i vilken utsträckning befintliga behandlingsmetoder för män som har begått våldsbrott och sexualbrott mot kvinnor är lämpliga och verksamma som regeringen aviserar vill vi framhålla att det är viktigt att den utvärderingen görs av oberoende forskare. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Betydligt bättre skydd för förföljda kvinnor De kvinnor som utsätts för förföljelse, trakasserier, våld och hot om våld lever i ständig otrygghet och osäkerhet. Det är viktigt att dessa kvinnor inte lämnas utan personligt och tekniskt skydd. har varit drivande i dessa frågor, bl.a. förespråkade vi starkt lagen om besöksförbud, överfallslarm och livvaktsskydd. Men det finns mer att göra. finns en möjlighet för åklagare att förbjuda en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person om det finns risk för att denne utsätts för brott eller trakasseras (besöksförbud). Besöksförbudet avser förbud att uppehålla sig i närheten av personens bostad, arbetsplats och annat ställe där personen brukar vistas. För att trakasserade kvinnors rörelsefrihet skall öka är det enligt vår uppfattning högst rimligt att vidga det område som åklagaren har möjlighet att låta omfatta av besöksförbudet. Vi menar att detta område i ett första steg bör bli så stort att det omfattar del av kommun(er). En sådan utvidgning kunde exempelvis ske genom en ändring i 2 § lagen om besöksförbud på så sätt att närheten av ersätts med del av kommun som innefattar. Det bör ankomma på utskottet att utforma erforderlig lagtext. I ett andra steg är vi inte främmande för att resa frågan om kommunarrest eller bosättningsplikt för den som återkommande överträder ett besöksförbud. Grundlagens och bestämmelser har dock betydelse för frågan om kommunarrest och måste därför bli föremål för en mer ingående analys. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vi ställer oss helt bakom tanken på att män som inte respekterar besöksförbud när de är på fri fot skall förses med en elektronisk fotboja. Regeringen har gett i uppdrag att göra en förstudie om huruvida den teknik som finns är tillförlitlig och om övervakningen är praktiskt genomförbar. Enligt vår uppfattning är den förstudien i det närmaste onödig. Sådana larmanordningar på män med besöksförbud som varnar om de närmar sig kvinnornas hem används nämligen redan i en del delstater i . bör därför nu hos regeringen begära sådana lagförslag innebärande att män som överträder besöksförbud kan förses med elektronisk fotboja. I extrema fall menar vi att polis eller vakter skall punktmarkera män som återkommande bryter mot besöksförbud i de fall då kvinnan inte vill ha livvaktsskydd eller skyddshundar. Vi menar också att det bör övervägas om inte körkortet skall återkallas för gärningsmän som begår våld mot nära anhöriga. återkallas bara körkort vid grova våldsbrott. Detta skulle dels ha en preventiv effekt, dels försvåra för gärningsmannen att förflytta sig och därmed skapa ytterligare en barriär. Vi är heller inte främmande för att ge rätt till vapenlicens för tårgasspray för förföljda kvinnor. En sådan kan vara nödvändig för kvinnor som bor så till att det tar tid för polisen att nå fram vid larm om överträdelse av besöksförbud. I anslutning till beredningen av den föreslagna lagstiftningen om elektronisk fotboja på män som överträder besöksförbud bör regeringen också överväga punktmarkering, återkallelse av körkort och rätt till tårgasspray för förföljda kvinnor. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Stärk brottsoffrens ställning statsstöd till brottsofferjourerna Regeringen föreslår ökat stöd till kvinnojourerna och mansjourerna. Detta är mycket välkommet. Kvinno- och mansjourerna gör ett gediget arbete och är en omistlig del för många av offren för misshandel och våldtäkter. Mansjourerna gör ett bra förebyggande arbete. vill dock gå längre än regeringen vad gäller brottsofferjourerna eftersom vi anser att brottsoffrens ställning måste stärkas. Brottsofferjourerna gör ett mycket värdefullt arbete för brottsoffer. () bildades . Förbundet har haft målsättningen att det skall finnas en brottsofferjour i varje polisdistrikt och detta mål uppfylldes i princip . En brottsofferjour består av ett antal ideellt arbetande stödpersoner samt en brottsofferassistent/samordnare. Stödpersonerna är noggrant utvalda och får speciell utbildning. Under vägledning och samordning av en utbildad brottsofferassistent ger de brottsoffren hjälp. Assistenten har till uppgift att tillse att brottsoffret får kontakt med en stödperson, men assistenten skall också svara för kontakten med allmänheten, polismyndigheten och andra resursorgan samt att vid behov slussa hårt drabbade brottsoffer vidare till rätt professionell instans. De flesta brottsofferjourerna (ca 90) har dock inte möjlighet att anställa någon brottsofferassistent och vid dessa utförs uppgifterna av en ideellt arbetande samordnare. Vid de brottsofferjourer där det finns en sådan assistent (ca 15) sker finansieringen genom kommunala bidrag. För att möjliggöra anställning av en deltidsanställd brottsofferassistent vid fler brottsofferjourer anser liberalerna att ett direkt statsstöd bör inrättas. Vi har i vårt budgetalternativ avsatt motsvarande ca 50 halvtidstjänster. Vad som har sagts om direkt statsstöd till Brottsofferjourerna bör som sin mening ge regeringen till känna. Funktionshindrade kvinnor som utsätts för våld eller våldtäkt Att utsätttas för misshandel eller våldtäkt är alltid en djup kränkning och orsakar alltid stora problem. Men för vissa människor, som de med funktionshinder av något slag, blir ett sådant övergrepp om möjligt än svårare på grund av deras redan utsatta situation. Det kan därför behövas vissa specialinsatser till denna grupp. För de funktionshindrade som utsatts för våldtäkt eller misshandel ställs det speciella krav på Kvinnocentrum och Kvinnojourer, exempelvis tillgänglighet till texttelefoner, trapphissar, personlig assistans m m. Det är ofta enkla åtgärder som kan hjälpa dessa kvinnor en bit på vägen tillbaka till ett värdigt och tryggt liv. menar att den miljon som regeringen avsätter är otillräcklig och vi anser därför att bör avsätts för detta ur ramanslaget C 2 Särskilda jämställdhetsåtgärder (utgiftsområde 14) till funktionshindrade kvinnor för att möjliggöra ett bättre och effektivare arbete med dessa kvinnor. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Nej till kriminalisering av sexuella tjänster ja till effektiva åtgärder Prostitutionen är ett socialt problem. Flera av de prostituerade har som barn varit utsatta för sexuella övergrepp. Ungefär hälften av de kvinnligt gatuprostituerade är narkotikamissbrukare. Många andra lider av psykiska problem och/eller har psykiska störningar. Det är dock inte längre gatuprostitutionen som är den dominerande formen av prostitution utan olika former av mer dold prostitution. Inom sexklubbsverksamheten, eskort- och callgirlservice m.m. frodas en bred gråzon av prostitution. Vi vet av flera studier att just sexklubbsverksamheten för många yngre kvinnor är en inkörsport till prostitution. Vi förnekar inte att det finns argument för en kriminalisering av de prostituerades kunder, dvs. köpet av de prostituerades tjänster. Men vi menar att nackdelarna med en sådan kriminalisering överväger. Till de främsta nackdelarna hör de farhågor som finns att en kriminalisering kan leda till att prostitutionen ytterligare drar sig från öppen gatuprostitution till en mer dold prostitution. Det kan leda till en ökad gråzon där en lagstiftning som innebär en kriminalisering kommer att visa sig verkningslös. En annan invändning är den att det kan visa sig vara svårt att upprätthålla ett förbud mot köp av prostituerades tjänster eftersom det inte föreligger en glasklar gränsdragning mellan otillåtet och tillåtet handlande. Prostitution förekommer i många varianter och i flera av dem kan det vara svårt att hävda denna gränsdragning. Även i fråga om bevisföringen kan det befaras att det ofta kommer att bli svårt att bevisa att avtal om ersättning för en sexuell tjänst har förelegat om ingen av parterna har ett intresse i att avslöja detta. Erfarenheterna av kriminaliseringen av ungdomsprostitution (6 kap. 10 § Den som genom att utlova eller ge ersättning skaffar eller söker skaffa sig tillfälligt sexuellt umgänge med någon som är , dömes för förförelse av ungdom till böter eller fängelse .) är heller inte så goda. Lagrummet tillämpas nästan aldrig trots att ungdomsprostitution tyvärr förekommer. Sammantaget kommer vi fram till slutsatsen att en kriminalisering av köpet av de prostituerades tjänster av ovan uppräknade skäl vore en olämplig lagändring och vi avvisar således propositionen i denna del. Däremot vill vi understryka vikten av andra åtgärder som vi tror är mer effektiva i arbetet mot prostitutionen än en kriminalisering. (SOU 1995:15) föreslog ett utvidgat koppleriansvar så att den som bereder sig en av att en annan har tillfällig sexuell förbindelse där kroppskontakt inte förekommer skall omfattas av ansvaret om koppleri. Regeringens förslag att ge i uppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor kan sägas motsvara det nationella center som föreslog. Vi anser att blir den övergripande enhet där kunskapsinsamling och en kontinuerlig bevakning av prostitutionens utveckling pågår. I en del kommuner arbetar s.k. prostitutionsgrupper. Det vore enligt vår uppfattning önskvärt om resurser avsattes i kommunerna som möjliggjorde att deras arbete kunde utvidgas med exempelvis fler tjänster. skulle det samlade arbetet mot prostitutionen bli mer effektivt om samverkan mellan polismyndigheter, socialtjänst, hälso- och sjukvården och andra berörda myndigheter och organisationer blev smidigare. Till viss del kan detta möjliggöras av regeringens förslag i propositionen under 7.1 Socialtjänstlagen. Regeringen bör emellertid även låta utreda hur en sådan samverkan skall kunna komma till stånd. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Aktiva åtgärder mot sexuella trakasserier skall också gälla studenter Sexuella trakasserier är ovälkomna, nedsättande och förnedrande för den som drabbas. Ofta leder de till rädsla, osäkerhet och skuldkänslor hos den som har blivit utsatt för dem. Det är därför viktigt att information om sexuella trakasserier sprids. Regeringen har dock valt att begränsa lagstiftningen om sexuella trakasserier så att den endast omfattar anställda. liberalerna anser inte att det är tillräckligt. Studenter vid högskolor och universitet befinner sig i en liknande situation som arbetstagare. Det är viktigt att också studenters situation uppmärksammas när det gäller sexuella trakasserier. Men enligt regeringsförslaget kommer inte den nya lagen att gälla för studenter eftersom de inte omfattas av jämställdhetslagen. Enligt vår uppfattning bör således kretsen vidgas enligt mönster från arbetsmiljölagen (1 kap. 3 § arbetsmiljölagen) så att studenter, men också totalförsvarspliktiga, omfattas av skyddet mot sexuella trakasserier. Viktigt också med ett internationellt perspektiv Kvinnorna har en mycket betydelsefull roll för utvecklingen i många .