mot · GL02Bo15 · 1998-04-02 00:00:00 — med anledning av prop. 1997/98:119 Bostadspolitik för hållbar utveckling 2 Bostadspolitikens misslyckande 3 2.1 Misslyckad statlig styrning 3 2.2 1990-talets kriser 5 3 Regeringen svarslös 7 4 Principer för bostadspolitiken 8 5.1 Sänk fastighetsbeskattningen 9 5.2 En social skattepolitik 11 5.3 Rättvis skattebehandling 11 5.4 Energipolitikens haveri 12 6 Avreglering av hyresrätten 12 6.1 En rättvis hyreslag 12 7 Kommunala bostadsbolag 13 7.1 Kommunens uppgifter 13 7.3 Åtgärder för att komma till rätta med problemen 14 9 En politik för de boende 16 9.1 Att kunna välja en bostad 16 9.2 Att själv kunna betala för sin bostad 17 9.3 Att spara till en egen bostad 18 10 Nödvändiga steg för en ny bostadspolitik 18 Bostadspolitiken har kännetecknats av återställare och kriser. Hyresgäster, bostadsrättshavare, fastighetsägare och byggare efterlyser nu långsiktighet och fasta spelregler. Socialdemokraternas oförmåga att fatta beslut har resulterat i att problemen inom bostadssektorn bara har vuxit. Alltfler kommunägda bostadsföretag har råkat in i en svår ekonomisk kris. Privata fastighetsägare får inte täckning för sina kostnader och har stoppat nyproduktion av bostäder. Villa- och fritidshusägare drabbas i allt större utsträckning av en fastighetsskatt som hotar familjernas ekonomi. Regeringens proposition kan mot denna bakgrund inte karaktäriseras som annat än en kapitulation inför svårigheterna, den är nämligen motsatsen till hållbar och leder inte till någon utveckling. Moderata samlingspartiet avvisar i huvudsak regeringens förslag. Bostadspolitiken bör enligt vår uppfattning utformas utifrån de enskilda människornas värderingar och önskemål. All erfarenhet visar att det är först då vi kan få en fungerande bostadsmarknad. Fastighetsskatten måste sänkas . Schablonbeskattning av småhus bör införas som skatteuttaget sänks så att av byggnadsvärdet tas upp till kapitalbeskattning med full avdragsrätt för ränteutgifter. Enligt Socialdemokraternas politik skall halv fastighetsskatt erläggas för fastigheter som är . Enligt vår uppfattning riskerar detta att leda till en rad fastighetskonkurser. Även dessa fastigheter bör nu befrias från fastighetsskatt. Enligt regeringen bör en särskild delegation inrättas för att hantera frågor om stöd till kommuner med övermäktiga åtaganden vad gäller kommunala bostadsföretag. Kostnaderna för detta stöd är mycket osäkra och uppskattas av regeringen till . Vi accepterar inrättande av en sådan delegation. Statligt stöd skall dock förutsätta att kommunen i första hand avyttrar tillgångar, som andra kommunägda rörelsedrivande företag, mark och dylikt. Vidare bör kommuner som på detta sätt erhåller stöd inte längre tillåtas äga fastighetsföretag. Frågan om bostadsbidrag förbigås med tystnad i regeringens förslag. Vi upprepar vårt tidigare förslag att det är den samlade hushållsinkomsten som skall ligga till grund för bostadsbidraget, att ytnormen skall avskaffas och att barnpension inte skall ingå i den bidragsgrundande inkomsten. Våra förslag innebär en påtaglig förbättring av ekonomin för många barnfamiljer. Därmed behöver heller inte någon bostadssocial beredning tillsättas. Regeringen föreslår att nuvarande ROT-avdrag förlängs till . Vi avvisar detta. Tillsammans med och har Moderata samlingspartiet föreslagit skattereduktion för hushållstjänster. Detta förslag är mycket enklare än regeringens ROT-avdrag och får dessutom betydligt större effekt. 2.1 Misslyckad statlig styrning , , upplevde vi en dramatisk förbättring av levnadsvillkoren i . En snabb och långvarig ekonomisk tillväxt förbättrade levnadsstandarden för alla medborgare. I den snabba utvecklingens spår skedde stora befolkningsomflyttningar. Människor flyttade från landsbygd till stad. Bättre ekonomiska förutsättningar i kombination med nya önskemål ledde till en stor efterfrågan på bostäder. Nya bostadsområden växte fram. Den tekniska utvecklingen möjliggjorde att alltfler till rimliga priser fick tillgång till eget badrum, kyl, frys m.m. 1969 ersatte bruksvärdesystemet den hyresreglering som införts under . har hyrorna i varit reglerade och inte förhandlats fram på en fungerande marknad. Hyresregleringen försvårade underhåll och reparationer och bidrog därmed troligen till en omfattande rivning av bostadshus . Att en reglering av hyrorna gör det mindre lönsamt att förvalta hyreshus och därmed leder till mindre byggande visar studier som genomförts av och . Det sena kännetecknades av en allt större vilja att politiskt gripa in för att påverka hur människor bodde. För de hus som under regleringen misskötts erhöll ägarna nu bidrag för att riva. Staten subventionerade sedan nybyggnad av bostäder. Särskilt gynnades de kommunala bostadsbolagen med fördelaktiga regler. Myndigheterna utformade bestämmelser för hur husen i detalj skulle byggas. Bidragen utformades så att byggherren, för att erhålla bidrag, måste leva upp till de standardkrav och byggnormer som staten ställde. Som en konsekvens av denna politik byggdes stora volymer av likartade hus och lägenheter i hela . Utbudet av bostäder blev extremt homogent och stod knappast alls i relation till den efterfrågan som bostadskonsumenterna faktiskt hade. De stora satsningarna samlade stora resurser i byggsektorn. För Socialdemokraterna fungerade i partipropagandan byggsektorn som motor för tillväxten. Men konsekvensen av den förda politiken var tydlig. Hyresregleringen hade lett till dåligt underhåll . För att avhjälpa dessa problem betalade staten subventioner för att riva dessa byggnader. Subventioner betalades sedan för att uppföra nya hus. Hyrorna hölls nere genom stora subventioner till nyproduktionen av bostäder i regi. Den uttalade politiska styrningen ledde till ett överdrivet byggande med relativt höga standardkrav. För att de boende skulle ha råd att bo i dessa redan subventionerade bostäder infördes bostadsbidraget. De statliga subventionerna medverkade till att det som byggdes blev dyrare och större än vad som egentligen efterfrågades. Eftersom det var möjligt för kommunala bostadsbolag att till finansiera byggande genom statliga lån var prispressen på byggentreprenörerna liten. Byggkostnaderna ökade således mycket snabbt. Om byggkostnaderna inte hade ökat snabbare än konsumentprisindex , skulle dagens hyror ha varit lägre. Med lägre skatter skulle hyrorna varit ännu lägre. hölls byggsektorn igång främst genom subventioner till ombyggnader. Den låga rörligheten, som var en följd av hyresregleringen, reavinstbeskattning och stämpelskatter, skapade under högkonjunkturen allt högre priser på bostadsrätter och egnahem. Det blev också allt vanligare att mot svart betalning komma i besittning av ett förstahandskontrakt på hyresrätter i attraktiva lägen. tilltog nybyggandet igen. Det skedde dock inom ramen för subventionssystemet. I många kommuner var underhållet av fastigheterna eftersatt . För att erhålla de förmånliga räntesubventionerna för ombyggnad tvingades dock många kommunala bostadsbolag att bygga nya lägenheter och förändra lägenhetsstrukturen i det befintliga bostadsbeståndet. En rad överambitiösa bostadsrättsprojekt drogs också igång . Kalkylerna för dessa bostäder vilade på en fortsatt hög subventionering, en fortsatt hög inflation och en fortsatt hög tillväxt. Skatteomläggningen 1990 ledde till att boendet blev dyrare relativt annan konsumtion, vilket minskade anspråken på stora ytor och hög standard. Låg inflation höll nere värdestegringen och höga realräntor motverkade lånefinansiering. Slutet av kännetecknades av en vilja men också av en oförmåga att rätta till subventionssystemet. Det slutade i ett regeringsförslag om realräntelån som 1991 drevs igenom av den socialistiska riksdagsmajoriteten. När den borgerliga regeringen tillträdde , avskaffades de nya lånereglerna . Om förslaget hade förverkligats, skulle det ha lett till ännu större problem på bostadsmarknaden. var det alldeles uppenbart att subventions- och regleringssystemet på bostadsmarknaden inte skulle hålla. Den tidigare politiken som lett till hög inflation växlades om till en ekonomisk politik som ledde till långsiktigt låg inflation. Den borgerliga regeringen inledde en omfattande reformering av bostadspolitiken. Subventionssystemet reformerades för att pressa ned boendekostnaderna och uppmuntra nya funktionella lösningar. Genom ökat eget ägande och rätten att hyresförhandla själv stärktes människors inflytande över boendet. Onödiga regler för byggandet togs bort, vilket ledde till sänkta kostnader och till ett tydligare ansvar för byggherren. När subventionerna minskades, vidtogs också åtgärder på skattesidan. Rimliga skattemässiga villkor är en förutsättning för bostadsbyggande och för låga boendekostnader. Därför sänktes fastighetsskatten. En rad åtgärder genomfördes för att öka rättvisan mellan olika boendeformer i beskattningshänseende. Socialdemokraterna motsatte sig alla de förslag som den borgerliga regeringen lade i syfte att förändra bostadspolitiken. I stället utställdes långtgående löften om billigare boende, ökat byggande och minskad byggarbetslöshet om bara Socialdemokraterna fick bestämma. När Socialdemokraterna fick uppdraget att förverkliga sin politik efter valet var en av de första åtgärderna en omedelbar höjning av fastighetsskatten, trots att Socialdemokraterna lovat motsatsen. Därefter har Socialdemokraternas bostadspolitik mest kännetecknats av en rad återställare och nya utredningar. Socialdemokratisk bostadspolitik har därmed framför allt varit en icke-politik. Även om subventionssystemet för många kommunala bostadsbolag medverkat till dagens problem, bör den enskilda kommunens ansvar framhållas. Många kommuner har spekulerat i en fortsatt snabb inflation, en fortsatt hög subventionsgrad och en ständigt god tillväxt i ekonomin. I många kommuner blundade politiker för den verkliga efterfrågan på bostäder . Det fanns egentligen inga incitament för att avbryta byggvågen. Överhettningen drev upp priserna och subventionerna följde med. För Socialdemokraterna var det politiskt omöjligt att reformera statens stöd till bostadsproduktionen. Däremot har det nu visat sig möjligt att i efterhand acceptera regeringen reformer. De kommunala bostadsföretagen har byggts upp utan några nämnvärda krav på eget kapital. Tvärtom har systemet med subventioner och regleringar gjort det möjligt för de kommunala bostadsföretagen att bedriva sin verksamhet utan att ha en stadig kapitalbas att stå på. är ett stort antal av de kommunala bolagen hopplöst underkapitaliserade. infördes tillfälliga regler för räntebidrag till allmännyttiga bostadsföretag. De innebär att en kommun som frånhänder sig inflytande över bostadsföretaget, förlorar räntebidragen. Förslaget skyndades fram av för att snabbt förhindra att kommuner sålde hela eller delar av sina fastighetsbestånd. I hade en framgångsrik försäljning genomförts och den ville socialdemokraterna inte se någon fortsättning på. hindrar många nödvändiga omstruktureringar av bostadsbolag runt om i landet. Bostadssektorn uppvisar stora problem och fungerar inte som en marknad. Många lägenheter står outhyrda. Bostadsbyggandet faller dramatiskt. Mer än 50 kommunala bostadsföretag står på ruinens brant. I denna situation väljer regeringen att aktivt hindra kommunerna från att finna lösningar som kan vara till gagn för såväl de boende som skattebetalarna. Regeringens hålling leder till att kommunala bostadsföretag diskrimineras och inte tillåts verka på samma villkor som privata. Hyresgästerna hos de kommunala bostadsföretagen kommer i en sämre position. Försäljning eller ombildning från hyresrätt till bostadsrätt försvåras eller förhindras. Detta leder till att nödvändiga och väl motiverade omstruktureringar av de kommunala bostadsföretagen inte kan genomföras. På de bostadsmarknader som skulle kunna fungera hindrar Socialdemokratiska kommunpolitiker utvecklingen. I har t.ex. socialdemokraterna i praktiken stoppat byggandet. Den hyresnivå som de kommunalt ägda bostadsföretagen funnit nödvändig för att få täckning för sina kostnader i nyproduktionen i bostadsområdet sänktes genom politiska beslut. Eftersom hyrorna i det kommunala beståndet är hyresledande leder detta till ett stopp för nybyggandet i enskild regi. Det finns ändå en marknad för bostäder, vilket inte minst priserna på befintliga bostäder visar. Den politik som bedrivs utestänger dock alla som inte har möjligheten att köpa en egen bostad. och ledde utformningen av de bostadspolitiska stöden genom ett överutnyttjade av statens subventioner till nyproduktion av bostäder som inte efterfrågades. Den bostadspolitik som vi moderater varnat visade sig under dessa år från sin värsta sida. byggde hyreshus och bl.a. och byggde hus för nya bostadsrättsföreningar. Det är många människor som drabbas av följderna av denna bostadspolitik. Särskilt hårt har de människor drabbats som köpte en bostadsrätt som producerades sista år och nittiotalets första år. 1997 var rekordåret vad gäller konkurser. Mer än 100 bostadsrättsföreningar gick i konkurs. Situationen riskerar att förvärras . Kostnaderna för detta är redan mycket höga. För är kostnaderna . För skattebetalarna kan kostnaderna komma att uppgå till miljardbelopp. Men värst är det för de enskilda människor och familjer som förlorat allt sitt sparande på en investering som de trodde skulle skapa trygghet i vardagen. Under valrörelsen lovade Socialdemokraterna att ett sammanhållet bostadsdepartement skulle införas under ledning av en bostadsminister. Löften gavs också om billigare boende, ökat byggande och minskad byggarbetslöshet. Dåvarande oppositionsledaren underströk detta i valrörelsens slutspurt : Vi vill få igång byggandet igen, eftersom det är en viktig startmotor i ekonomin. Utan byggandet stannar . Inga åtgärder vidtogs efter regeringsskiftet . I stället bemyndigade regeringen statsrådet som var föredragande i ärenden om bostäder att tillkalla en utredning. Beslut fattades och uppdraget var att ta fram underlag för beslut om bostadspolitiken på . Utredningens resultat redovisades . Kritiken mot utredningen har sedan varit mycket hård från såväl hyresgäster som fastighetsägare. I likhet med utredningens experter konstaterade den moderata ledamoten att flera förslag i betänkandet inte kunde anses tillräckligt utredda och att förslagen tillkommit i ett sent skede. stod utan bostadspolitik. utredningen arbetade konstaterade det ansvariga statsrådet att förändringar av bostadspolitiken fick anstå till efter det att utredningens resultat presenterats. Slutligen kom så den bostadspolitiska propositionen . Och den möttes av samma reaktioner som utredningen. Varken hyresgäster eller fastighetsägare uppfattade att det i propositionen fanns några förslag som fastlade den framtida bostadspolitiken. Utredandet skall i stället fortsätta. har bostadssektorn förändrats från att vara en subventionerad marknad till att i stället lämna ett bidrag till statsfinanserna. Det är uppenbart att de höga skatterna på byggande och boende utgör ett stort problem. I synnerhet fastighetsskatten framstår som orättfärdig. En fastighetsskatt på dagens höga nivå försätter många i en omöjlig situation. SBC, HSB, , , och har dömt ut regeringens bostadspolitik i flera omgångar. Organisationerna kräver en reformerad och sänkt bostadsbeskattning. Från tid till annan har diskuterats möjligheten att taxera bostadsrättsfastigheter annorlunda än hyresfastigheter. Det nya systemet skulle i princip innebära att man marknadsvärderade varje bostadsrättslägenhet, varefter det sammanlagda värdet skulle anses vara fastighetens värde. För många bostadsrättshavare skulle en sådan nyordning medföra dramatiskt höjda skatter på boendet. förklarade regeringen att den inte kommer att lägga fram något förslag om taxering av bostadsrätter. Men arbetar på regeringens uppdrag vidare med att ta fram ett sådant system. Hotet kvarstår således i hög grad. Moderata samlingspartiet avvisar ideerna om förändrad taxering av bostadsrättsfastigheter. Regeringens förslag ger inte något svar på den övergripande och viktiga frågan hur de höga boendekostnaderna skall kunna sänkas. Inte heller ges något svar på hur människor själva skall kunna betala sin bostad. Socialdemokraterna förvisar alla eventuella åtgärder till förnyade utredningar. Problemen kommer därför att kvarstå och öka ytterligare. Trots att fastighetsbeskattningen driver många människor från hem och härd avstår regeringen från att sänka fastighetsskatten eller förändra grunderna för hur fastighetsskatten bestäms. Kostnaden för fastighetsskatten motsvarar en månadshyra för en normalstor hyreslägenhet. Det är heller inte ovanligt att fastighetsskatten är en större utgift för ett villahushåll än kostnaderna för vatten och el. Inte heller förmögenhetsskatten åtgärdas. De förslag som regeringen lagt i ett annat sammanhang och som berör förmögenhetsskatten lindrar snarare situationen för de rikaste. Detta sker under det att alltfler svenskar förutom en redan hög fastighetsskatt också måste betala förmögenhetsskatt på sin bostad. Regeringen gör heller ingenting åt energibeskattningen. Inte med ett ord omnämns dess påverkan på boendekostnaderna. Den energipolitik som Socialdemokraterna driver kommer att höja boendekostnaderna ännu mer. Förslaget att utreda fastighetsskatten ytterligare en gång är anmärkningsvärt. Fastighetsskatten har utretts ett antal gånger. Likaledes har förhållandet mellan de olika boendeformerna eget hem, bostadsrätt och hyresrätt utretts tidigare. Förslag finns alltså redan klara, men Socialdemokraterna önskar begrava frågan över valet genom att hänvisa den till ytterligare utredning. tvingas fler människor att flytta från sina bostäder. I stället för att ge bostadsmarknaden långsiktigt stabila förutsättningar förändras delar av subventionssystemen. utfäster sig regeringen att genomföra ytterligare förändringar som inte specificeras. Detta försätter hela bostadsmarknaden i ett vänteläge och bidrar varken till ökad produktion eller tryggare boende. Räntesubventionssystemet är avsett att underlätta ny- och ombyggnation. Regeringen väljer emellertid att använda räntesubventionssystemet för att mildra effekterna av infasningen i fastighetsskattesystemet för de s.k. krisårgångarna. Förslaget ger bara tillfällig lindring som osäkerheten kvarstår om hur regeringen tänker sig de långsiktiga spelreglerna för bostadsmarknaden. I propositionen föreslås att ett bidrag skall lämnas för investeringar som främjar ekologisk hållbarhet. Som skäl anges att sådana investeringar är svåra att förränta. Det innebär således att ytterligare åtgärder skall vidtas som ingen efterfrågar. Socialdemokraterna är oförmögna att överlåta åt enskilda att avgöra vilka investeringar som måste göras i fastighetsbeståndet. För Socialdemokraterna synes förekomsten av kommunala bostadsbolag vara ett självändamål. I första hand skall de kommunala bostadsmonopolen säkras. Först i andra hand kommer de boendes och skattebetalarnas bästa. För många kommuner har denna politik fått som följd att skola och omsorg fått allt mindre resurser. I t.ex. har det kommunala bolaget uttömt kommunen på alla resurser och följden har blivit att kommunen har svårt att klara huvuduppgifterna. Inrikesministern har beräknat att de kommunala bostadsbolagen kan komma att kosta upp mot . Detta är pengar som berörda kommuner hade kunnat använda till andra ändamål om de inte förhindrats av en dogmatisk socialistisk politik. Socialdemokraterna är uppenbart splittrade vad gäller bostadspolitiken. Detta präglar också i hög grad den bostadspolitiska propositionen. i regeringsställning har regeringen ännu inte lyckats lägga fram några förslag som löser problemen. Boskatterna och därmed boendekostnaderna kommer fortsatt att vara orimligt höga. De kommunala bostadsbolagen och speciellt de som befinner sig i kris fortsätter att hota kärnverksamheterna vård, skola och omsorg. 4 Principer för bostadspolitiken Utgångspunkten för moderat bostadspolitik är att människorna skall kunna välja den bostad de önskar. Bostadsmarknaden skall styras av människors efterfrågan, inte av detaljreglering, politiker och byråkrater. Om de boendes önskemål får styra utvecklingen kommer detta att få till följd att såväl den inre som den yttre boendemiljön förbättras. Bostadspolitiken skall på olika sätt underlätta personligt ägande av bostad. Ägarlägenheter skall tillåtas även i . Det ger trygghet och frihet för de boende. behöver en ny trygghet som bygger på enskilda människors egen rådighet över framtiden. Det förutsätter stort utrymme för personligt ansvarstagande. För breda folkgrupper öppnar lägre skatter för denna trygghet. Det blir möjligt för alltfler att klara att gradvis ordna en växande del av välfärden på egen hand. måste tryggheten vara hållbar för dem som behöver andras stöd och hjälp. Statens ansvar utövas bäst när dess uppgifter begränsas till sådant där ansvaret är tydligt och oavvisligt. Boendet är centralt för människors trygghet. En öppen och fungerande bostadsmarknad är nödvändig för att medborgarna skall kunna välja en bostad som passar deras önskemål. En fungerande bostadsmarknad är också av stor betydelse för rörlighet och ekonomisk dynamik. Goda möjligheter att påverka det egna boendet är en förutsättning för ett självständigt liv. De som vill äga och ta ansvar för sin bostad skall ha goda möjligheter att göra det. I det egna ägandet ligger såväl trygghet som inflytande. En av den västerländska civilisationens grundpelare är den enskilda äganderätten. Den är en omistlig del i en demokrati. Det är bl.a. därför som äganderätten garanteras i den europeiska konventionen om mänskliga fri- och rättigheter. Ägandet stärker människors oberoende och utgör en trygghetsfaktor, men lägger den ett ansvar på ägaren. Bostadspolitiken skall inriktas på att skapa förutsättningar för alla att leva i goda bostäder till rimliga kostnader i en stimulerande och trygg miljö. Boendemiljön skall bidra till värdiga levnadsförhållanden och särskilt främja en god uppväxt för barn och ungdomar. För att uppnå dessa mål måste skatterna sänkas, avregleringen fortsätta och eget ägande underlättas. Enligt byggentreprenörerna är av hyran i en nybyggd lägenhet skatt. Detta förklarar varför det är dyrt att flytta in i nyproducerade lägenheter. Men det blir också allt dyrare att bo i redan befintliga hyresrätter. Bara fastighetsskatten kostar hyresgästerna minst en och ibland upp mot två månadshyror . Det är mot denna bakgrund mycket beklagligt att regeringen inte gör något åt fastighetsskatten. Regeringen förklarar i stället att man avser att tillsätta ännu en utredning om fastighetsskatten och hoppas därmed kunna skjuta frågan över valet. Men utredningen har inga mandat att sänka skatten. Avsikten är att den endast skall justera tekniken för fastighetsskatt. Vi kan inte acceptera regeringens passivitet i denna viktiga fråga. Fastighetsskatten skall avskaffas. Fastighetsskatten tar inte hänsyn till inkomst, förmögenhet eller försörjningsbörda och har rent konfiskatoriska inslag. I ett första steg bör fastighetsskatten sänkas till med verkan och sedan stegvis sänkas ytterligare . Orimliga regionala skillnader vid fastighetsbeskattningen lindras genom att markvärdet inte tas upp till beskattning fullt ut. I avvaktan på att fastighetsskatten avskaffas bör underlag för uttag av fastighetsskatt successivt justeras så att endast hälften av markvärdet tas med. Ett tak för den del av markvärdet som beskattas måste införas. I sitt slutbetänkande (1994:57) drog slutsatsen att den extra beskattningen av fastigheter och boende borde slopas. För att uppnå en symmetrisk beskattning och garantera att avdragsrätten bibehålls, vilket har avgörande ekonomisk betydelse för de flesta småhusägare, tas en schablonintäkt på låg nivå upp till beskattning. Alla ränteutgifter är därmed också avdragsgilla. Utgångspunkten för beräkningen av en schablonintäkt bör vara att fastställa avkastningen av det kapital som är nedlagt i bostaden.