mot · GL02U16 · 1998-03-04 00:00:00 — får EU också reell militär kompetens genom att EU ges möjlighet att anlita VEU för utförande av de s k Petersburgsuppgifterna. Petersburgdeklarationen antogs 1992 och anger att VEU skall inrikta sig på tre uppgifter: humanitära aktioner, fredsbevarande operationer och krishantering med militära medel. För att kunna utföra dessa uppgifter har VEU knutit militära styrkor, de s k FAWEU (Forces answerable to WEU), till sig. Dessa styrkor ingår emellertid redan i och står under NATO:s befäl. För större uppdrag är VEU hänvisade till rena NATO-styrkor. Med andra ord kan det s k alliansfria i och med sitt medlemskap i delta i beslut att anlita VEU (där är observatör) för militära uppdrag som utförs av NATO (där varken är medlem eller observatör). ifrågasätter skarpt varför en regional organisation som EU ges befogenheten att agera militärt i andra länder. Även om det rör sig om fredsbevarande operationer menar att denna uppgift uteslutande borde ligga på FN-nivå. efter det att Amsterdamfördraget färdigställts sammanträdde och fattade beslut om att tillfoga Amsterdamfördraget en deklaration där det framhålls att VEU understödjer EU i utformandet av försvarsaspekterna av EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Ambitionen är att VEU tillsammans med EU skall utarbeta arrangemang för att stärka samarbetet mellan de båda organisationerna. Gemensamma möten skall hållas mellan EU:s och , administration och ledning skall sammanföras och samverkan mellan VEU:s generalsekreterare och ministerrådet skall intensifieras. förblir NATO den centrala komponenten i EU:s försvar, EU:s politik skall vara förenlig därmed och VEU ska ta aktiv del av NATO:s försvarsplanering. Man beslutade också att vidta åtgärder på krigsmaterielområdet. Man kom också överens om att samarbeta om krigsmateriel inom ramen för WEAG () i samband med rationaliseringen av den europeiska marknaden för krigsmateriel och inrättandet av en europeisk krigsmaterielagentur. beklagar att deltar i en union som bygger upp nya murar och spänningar i världen i stället för att bedriva en avrustningspolitik. anslutning som observatör i VEU har inneburit en helt ny, och olycklig, linje i svensk utrikespolitik. ståndpunkt är att den svenska säkerhetspolitiken i stället borde bygga på en aktiv neutralitetspolitik och solidaritet med tredje världen. Fred är inte bara målet utan också vägen. menar därför att bör dra sig ur allt samarbete inom VEU. Amsterdamfördragets innebörd avseende tredje pelaren delar inte regeringens syn att samarbetet i tredje pelaren i princip förblir mellanstatligt. Genom Amsterdamfördraget förs ett antal samarbetsområden (se avsnittet om första pelaren) över från det mellanstatliga samarbetet i rättsliga och inrikes frågor till det överstatliga samarbetet i första pelaren. vid påpekar i sitt remissvar att gränsen mellan EG och EU med tiden suddas ut. drar samma slutsats och pekar på att utvecklingen är tydlig: först inleds ett mellanstatligt samarbete, detta övergår sedan till någon sorts blandform av mellanstatlighet och överstatlighet genom att kommissionen ges initiativrätt och genom att skall rådfrågas innan beslut fattas, slutligen tas steget fullt ut och området flyttas till första pelaren. I de områden som blir kvar i tredje pelaren i och med Amsterdamfördraget, dvs polissamarbete och straffrättsligt samarbete, ges kommissionen initiativrätt och kommissionen har därmed initiativrätt inom samtliga områden. Enligt artikel K 6.2b samt artikel K 6.2 c införs nya beslutsformer syftande till en harmonisering av medlemsländernas lagar, dvs den princip som råder för direktiv som antas inom första pelaren. Skillnaden mellan dessa nya s k rambeslut och direktiven är att rambesluten visserligen är bindande för medlemsstaterna vad gäller resultat, men att de nationella myndigheterna fortfarande kan besluta om form och tillvägagångssätt. ställer sig negativt till införandet av rambeslut, då det är tydligt att de i allt väsentligt kommer att väga lika tungt som direktiv. Regeringen anför i propositionen att de nya beslutsformerna i tredje pelaren inte på något avgörande sätt skiljer sig från den nuvarande beslutsformen gemensam åtgärd. Vidare uttalar regeringen att beslutsformerna inte påverkar den grundläggande mellanstatliga karaktären av tredjepelarsamarbetet. Noteras kan dock att rambeslut innebär att det inte skall vara en förutsättning för sådana besluts bindande effekt att de som mellanstatliga konventioner i efterhand har godkänts av de nationella parlamenten. Vi ifrågasätter därför hur detta förhåller sig till bestämmelsen i 10 kap. 2 § regeringsformen om att regeringen får ingå vissa internationella överenskommelser endast med godkännande. Vidare anser vi att de nya beslutsformerna innebär ett formellt överförande av beslutskompetens från till EG, dvs. en uttrycklig kompetensöverflyttning enligt 10 kap. 5 § första stycket regeringsformen. Enligt artikel K 7.13 kan medlemsländerna ge rätt att meddela förhandsavgöranden om giltigheten och tolkningen av rambeslut och beslut, liksom om tolkningen av tredjepelarkonventioner och om giltigheten och tolkningen av åtgärder att genomföra dem. För den medlemsstat som väljer att ansluta sig till systemet innebär detta att de egna domstolarna blir bundna av förhandsavgöranden i det enskilda fallet. anser att inte skall ge sådana befogenheter, då det vore att ge en överstatlig institution kontroll över mellanstatliga angelägenheter. Vi finner inte heller någon relevans i regeringens argumentation att systemet med förhandsavgöranden får avgörande betydelse när det gäller att säkerställa att genomförandet av den fria rörligheten för personer inte sker till priset av en minskad säkerhet. kommer genom Amsterdamfördraget att få en betydande makt över central nationell straffrätt. Genom att ge domstolen denna generella kompetens, har man i praktiken gett domstolen kompetens att bestämma gränserna för sin egen kompetens. Det blir alltså domstolen som slutligen avgör vilka harmoniseringsåtgärder som anses nödvändiga osv. Polissamarbete och samarbete i straffrättsliga frågor Kvar i tredje pelaren blir enbart polissamarbete och samarbete i straffrättsliga frågor. Avvecklandet av personkontroller vid de inre gränserna har föranlett krav på s k kompensatoriska åtgärder och utvidgat samarbete i frågor som invandring och brottsbekämpning. För detta ändamål får Europol, enligt artikel K 2, utökade befogenheter och kan bl a anmoda nationella myndigheter att genomföra och samordna sina utredningar och stödja gemensamma operativa insatser. Detta innebär i realiteten att Europol ges en ställning som överordnad federal polis. Det straffrättsliga samarbetet integreras tydligare vad gäller utlämning, bevisupptagning och gränsöverskridande undersökningar. En harmonisering sker också av minimiregler för brottsrekvisit och påföljder på områdena organiserad brottslighet, terrorism och narkotikahandel. Efter det att regeringskonferensen avslutades har ytterligare steg tagits och hur långt samarbetet inom polis och rättsväsende kommer att sträcka sig är omöjligt att uttala sig om. Bl a föreslår den s k högnivågruppen att det enligt varje lands lagstiftning ska vara olagligt för en person att vistas i landet om hon eller han deltar i en kriminell organisation. Det är ännu mycket oklart hur sådana regler ska tolkas och vilka organisationer som klassas som kriminella, utesluter inte att reglerna kommer att kunna tillämpas mot organisationer som exempelvis bedriver civil olydnad, vilket skulle vara ett bakslag för möjligheten att påverka beslutsprocessen med icke-parlamentariska metoder. är kritiskt till att regeringen valt att särskilja från övriga delar av Amsterdamfördraget, i synnerhet som Amsterdamfördraget inte inför rakt upp och ner, utan splittrar olika frågor på första respektive tredje pelaren. När ges möjlighet att debattera Amsterdamfördraget har med stor sannolikhet redan klubbats i . För synpunkter på tvingas vi därför också hänvisa till partiets motion på regeringens proposition 1997/98:42. Att kunna bevaka det egna landets gränser är en grundläggande funktion för varje suverän stat. När denna möjlighet nu totalt upphävs har ett mycket stort steg tagits mot en slutgiltig federal stat. Utan gränskontroller blir det naturligtvis också lättare för kriminella att föra in narkotika, vapen, alkohol etc i landet. är kritiskt till att införlivas i EU, men när så nu sker anser vi att även de frågor inom som rör yttre gränskontroller, fri rörlighet för personer, asyl och invandring bort läggas i tredje pelaren snarare än i den första (se avsnittet om första pelaren). Samtliga av EU:s institutioner stärks på olika sätt i Amsterdamfördraget. Detta sker på bekostnad av de nationella parlamenten och därmed på bekostnad av medborgarnas demokratiska möjligheter att påverka besluten. Rådet görs effektivare genom att kravet på enhällighet för vissa beslut övergår till att vara majoritetsbeslut. Detta innebär naturligtvis en ökad överstatlighet och att enskilda länder inte kan blockera beslut man anser vara olämpliga. Arbetet görs också effektivare genom att fler beslut delegeras till tjänstemannanivå. En ny befattning som vice generalsekreterare inrättas, med anledning av att generalsekreteraren får utökad befogenhet som representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Rådet är på många sätt det mest slutna av , de politiska partier som inte sitter i regeringsställning tillkännages ministerrådsmöteshandlingarna alltför nära inpå mötena och inte alls. Det sätt på vilket det parlamentariska arbetet är organiserat i , dvs med en som ska hantera alla frågor som kommer upp i ministerråden, är mycket otillfredsställande då frågorna är av så olika art att det är omöjligt för nämndens ledamöter att vara insatta i alla detaljer. förslag är att EU-frågorna i stället bör behandlas i de riksdagsutskott till vilka de hör. Parlamentet får utökade befogenheter genom att man ges medbeslutanderätt i ett ökat antal frågor, nämligen: Artikel 6 Bestämmelser i syfte att förbjuda diskriminering på grund av nationalitet Artikel 8a.2 Unionsmedborgarskap bestämmelser för att underlätta medborgarnas utövande av vissa rättigheter Artikel 51 Fri rörlighet för personer regler för social trygghet för migrerande arbetstagare inom EU Artikel 56.2 Etableringsrätt samordning av vissa bestämmelser om särbehandling av utländska medborgare Artikel 75.1 Transporter åtgärder för att genomföra transportpolitiken Artikel 109r Sysselsättning stödåtgärder Artikel 118.2 Sociala frågor minimikrav, vissa åtgärder mot social utslagning Artikel 119.3 Jämställdhet lika möjligheter och lika behandling Artikel 125 Europeiska socialfonden genomförandebestämmelser Artikel 129.4 Folkhälsa vissa minimikrav när det gäller organ m.m. samt vissa åtgärder på veterinär- och växtskyddsområdena Artikel 129d Transeuropeiska nät vissa åtgärder tredje stycket Artikel 130e Europeiska regionala utvecklingsfonden genomförandebestämmelser Artikel 130o Forskning och utveckling vissa åtgärder andra stycket Artikel 191a Allmänna principer och gränser för rätten till tillgång till handlingar Artikel 209a Bekämpning av bedrägerier Artikel 213b Inrättande av ett övervakningsorgan för skydd av personuppgifter Denna ökade befogenhet för innebär att de nationella parlamenten tappar inflytande. Parlamentet ges också uppdraget att godkänna den av medlemsländerna nominerade kommissionsordföranden, dvs ett förfaringssätt närliggande det att skall godkänna den föreslagna statsministern. Även detta stärker naturligtvis EU:s överstatliga karaktär. Parlamentets splittring av verksamhet på tre orter, dvs , och , fördragsfästs, vilket är olyckligt av effektivitets- och kostnadsskäl. För att öka kommissionens effektivitet ges dess ordförande en starkare roll, dels genom en bestämmelse att kommissionen skall arbeta under politisk ledning av ordföranden, dels genom att medlemsstaternas nominering av kommissionsledamöter skall ske i samförstånd med den nominerade ordföranden. anser det vara mycket olyckligt att det politiska initiativet i så stor utsträckning ska ligga i händerna på en enda person. Kommissionen är EU:s överstatliga organ, dess ledamöter är inte folkvalda och får över huvud taget inte ta nationell hänsyn i arbetet. har kommissionen den exklusiva förslagsrätten för frågor inom första pelaren. anser att folkvalda parlament, både de nationella och måste ges förslagsrätt. Över huvud taget är EU:s konstruktion med tre institutioner olycklig och bidrar till att göra det svårt för medborgare att ha insyn i EU:s politiska gång, vilket ger ökade möjligheter för professionella lobbyister att påverka beslut. anser det vara en stor brist att intressen med starka kapital bakom sig på detta sätt ges företräde att påverka beslutsgången som vanliga medborgare har mycket svårt att kunna veta vad som är på gång. får utökade befogenheter genom en uttryckt behörighet att pröva frågor om institutionerna respekterar de grundläggande rättigheterna i sin verksamhet. Detta skall gälla också för det mellanstatliga samarbetet i tredje pelaren. Domstolen ges också utökade befogenheter genom artikel K 7.13 skrivning om medlemsländernas möjlighet att ge rätt att meddela förhandsavgöranden om giltigheten och tolkningen av rambeslut och beslut. EU:s rådgivande organ, COSAC, ESK och , får i viss mån en starkare roll genom skrivningar att parlament, råd och kommission i vissa fall ska ta del av deras bidrag. Men är deras bidrag aldrig på något sätt bindande. Att få in synpunkter från många olika håll är naturligtvis bra, men anser att mer vore vunnet med ett system där nationella eller regionala organisationer m m i stället hördes i ökad omfattning. Unionen och medborgaren EU:s brist på öppenhet Ett viktigt mål för regeringskonferensen var att förbättra möjligheterna för unionsmedborgare att ta del av , rådets och kommissionens handlingar. är bristen på insyn i EU:s olika beslutsprocesser mycket allvarlig. Även riksdagspartier och andra som arbetar med frågorna har mycket svårt att få den information som behövs och för medborgare är situationen naturligtvis ännu värre. Problemets art har visat sig inte bara vara sekretessbestämmelser utan också den direkta ovilja att hjälpa som framför allt kommissionstjänstemän ofta visar. Det är ingen tillfällighet att det nu utarbetats etiska regler för tjänstemän som tar upp elementära företeelser som hur man bör svara i telefon! I Amsterdamfördraget förs visserligen in ett tillägg om att besluten skall fattas så öppet som möjligt. Vidare fastslås att alla unionsmedborgare har rätt att ta del av , rådets och kommissionens handlingar. Men ges rådet rätt att fastställa principer för begränsningar i denna rätt som skall gälla alla tre institutionerna. () påpekar i sitt remissvar att detta innebär att fördragstexten inte ensam skapat någon praktiskt användbar offentlighetsprincip. delar denna analys och delar också SJF:s krav att frågan om meddelarfrihet för anställda inom måste aktualiseras. Rätten att använda vilket som helst av de elva gemenskapsspråken vid skriftväxling med institutionerna slås fast i fördraget. finner det märkligt att inte samma rättighet slås fast för alla de språk som talas inom unionen och som inte har statusen gemenskapsspråk. Att på detta sätt ignorera minoritetsspråk ställer inte bara till svårigheter för de medborgare som endast talar något av minoritetsspråken, utan riskerar att bidra till att många språk efter hand kommer att dö ut. är dömt att kvävas av sin egen slutenhet, menar att ett svenskt fortsatt deltagande i unionen måste föregås av en handlingsoffentlighet innefattande samtliga EU:s institutioner och att denna handlingsoffentlighet måste vara fördragsfäst för att inte kunna åsidosättas av ett enkelt rådsbelut. Även om EU skulle genomgå en förändring och till karaktären bli öppnare, kvarstår problemet att avståndet mellan beslutsfattare och medborgare är mycket stort. och påpekar i sina respektive remissvar att principen om kommunalt självstyre borde kommit till uttryck i fördraget. understryker att beslut alltid skall fattas så nära dem som berörs av besluten som möjligt, både av demokratiska skäl, för att öka människors engagemang och möjlighet att påverka den egna livssituationen, och för att möjligheten att utgå från den faktiska vardagen ökar, vilket ger bättre förutsättningar för att besluten blir bra. Den s k subsidiaritetsprincipen brukar anföras som försvar för att EU faktiskt har en ambition att flytta ner beslutsnivån till nationell eller regional nivå. menar att det är en felaktig analys. För det första undantas alla områden där EU har ensam beslutsrätt, t ex handelspolitik och jordbrukspolitik. För det andra ger subsidiaritetsprincipen EU befogenhet att fatta beslut i frågor där man anser att åtgärdens mål bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. Det är alltså EU som avgör när ett beslut passar bättre på nationell nivå, inte tvärtom. Med Amsterdamfördraget tillfogas ett protokoll om tillämpningen av subsidiaritetsprincipen, men utan att detta i sak förtydligar avsikten med principen. Framför allt och visade tidigt under regeringskonferensen att man ansåg att integrationen och harmoniseringen av länderna gick för sakta. Olika förslag lades därför under processens gång om hur EU kunde delas in i olika grupper, med en kärna av länder som deltog i allt samarbete, därefter olika nivåer beroende på vilka delar av samarbetet ett land avsåg deltaga i. Den modell regeringskonferensen fastnade för var en s k flexibel integration, som gör det enkelt för de länder som så önskar att ingå ett närmare samarbete. Att vissa länders samarbete sträcker sig längre än andras är naturligtvis i sig inget nytt, vad som gör reglerna märkliga är att denna s k flexibla integration föreslås ske inom unionens ram och institutioner, trots att samarbetet inte rör hela unionen. Även om kostnaderna för den utökade integrationens själva verksamhet ska bäras av de länder som deltar kommer integrationen också att leda till utökade kostnader för EU:s institutioner, vilket belastar även de länder som inte deltar i samarbetet. menar att avsikten med den flexibla integrationen är att den fortsatta utvecklingen mot en alltmer integrerad union ska kunna ske utan nya fördragsändringar. Utvecklingen är tydlig: ett närmare samarbete knyts mellan de mest federalistiskt inställda länderna, detta ger en indelning i ett A- och ett B-lag inom EU, något som sätter tryck på de länder som från början inte avsett att delta i samarbetet att mer eller mindre tvingas följa med i den federala utvecklingen. Att så skedde och sker med vet vi redan och samma sak kommer med stor sannolikhet att ske med t ex EMU. Regeringen beskriver i propositionen hur väl utnyttjat medlemskap till att påverka unionen. instämmer inte i detta utan menar att regeringen i många fall alltför lätt givit upp vad som kan anses vara självklara svenska ståndpunkter och också svikit flera av de löften som gavs före folkomröstningen. Den växande EU-kritiken i är därför logisk och borde av regeringen ses som en signal till att inte med hastiga steg nu fortsätta EU:s utveckling mot ökad överstatlighet. Regeringen skriver också i propositionen att regeringskonferensen pågått i nära kontakt med och att en mycket viktig del av arbetet har varit att informera allmänheten om de frågor som konferensen behandlade. Även här anser att verkligheten varit helt annorlunda. Den informationskampanj som bedrivits, Nyfiken EU, var ensidigt vinklad och fokuserades på flera frågor som i realiteten inte är de centrala i Amsterdamfördraget, som de mer avgörande konstitutionella frågorna lämnades därhän. Regeringen tycks också totalt ha missuppfattat sin roll som förhandlare. Att det gick att få undantag mot obehagliga delar av fördraget visade bl a , och förhandlare prov på. har genom ett särskilt protokoll kunnat behålla ett mellanstatligt förhållande till EU vad gäller EMU, försvarspolitik samt rättsliga och inrikes frågor. Detta innebär konkret att exempelvis kan ansluta sig till utbyggnad av i den mån man själv önskar, men också att man när som helst kan avstå från att införa ytterligare direktiv. När nu misslyckats att ta till vara svenska medborgares intressen föreslår att skall rädda vad som räddas kan genom att begära att få samma särställning i unionen som givits genom protokollet om ställning. Om , trots motion, nu ratificerar Amsterdamfördraget rakt av anser att förändringarna vad gäller relation till EU blir så omfattande att folkomröstningsresultatet har spelat ut sin roll och legitimitet. Vi kräver då att en ny folkomröstning om medlemskap i skall hållas och att, om det svenska folket då så önskar, förhandlingar skall inledas på alla plan så att på ett så gynnsamt sätt som möjligt skall kunna avsluta medlemskapet i EU. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att Amsterdamfördraget skall underställas en folkomröstning vid riksdagsvalet , att , vid avslag på yrkande 1, beslutar att Amsterdamfördraget skall underställas samma beslutsprocedur som tillämpas vid stiftande av grundlag, att , vid avslag på yrkandena 1 och 2, beslutar att beslut om Amsterdamfördraget skall skjutas upp till efter riksdagsvalet , att , vid avslag på yrkandena 1, 2 och 3, avslår regeringens proposition 1997/98:58, att , vid avslag på yrkandena 1, 2, 3 och 4 avslår regeringens förslag om ändring i lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till Europeiska unionen, att , vid avslag på yrkandena 1, 2, 3 och 4 inte godkänner Amsterdamfördraget om ändring av Fördraget om Europeiska unionen, inte heller fördragen om upprättandet av Europeiska gemenskaperna eller de akter som hör samman med dem eller de protokoll som har förtecknats i slutakten till fördraget, att inte godkänner att en förklaring avges av enligt artiklarna K 7.2 och K 7.3 b i Fördraget om Europeiska unionen i deras nya lydelse, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att skall ansluta sig till ensidiga förklaring angående asylprövning, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att skall avsluta sitt observatörskap i VEU, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att skall begära att få samma särställning i unionen som erhållit, att preciserar gränserna för det överlåtbara området. I parlamentet ges betänkanden namn efter föredragande utskottsledamot, i detta fall , f d statsminister i . och Agenda 2000. Kom (97) 517.