mot · GL02Fi21 · 1998-04-29 00:00:00 — Den ekonomiska politik som förts i har medfört en tilltagande utarmning av naturkapital, ökad miljöförstöring, hög arbetslöshet och ökade sociala motsättningar. Regeringen godtar i vårproposition att denna negativa utveckling fortsätter. Den föreslår i huvudsak en oförändrad ekonomisk politik, trots de mycket stora brister som den ekonomiska krisen har ådagalagt. Det är med gröna utgångspunkter helt oacceptabelt att nu inte genomföra de mer långsiktiga förändringar som krävs för att minska arbetslösheten, minska miljöskulden, öka den sociala hållbarheten och minska riskerna för nya ekonomiska kriser. Strukturen i den svenska ekonomiska tillväxten har under de senaste dryga 25 åren i flera avseenden varit egenartad och starkt präglad av socialdemokratiska ideologiska föresatser. Den offentliga konsumtionen (transfereringar oräknade) ökade från av BNP 1950 till 1996, som den privata konsumtionen sjönk från till . Detta är uttryck för att omfattande offentliga sociala välfärdsprogram har genomförts, men också för att det privata näringslivet och hushållen har haft en svag utveckling . Hushållens sparande har varit mycket svagt, och vissa år rentav negativt. De små och medelstora företagens investeringar var alltför små för att tillåta en mer utvecklad ekonomi. Skattebaserna för de offentliga verksamheterna har därigenom haft en förhållandevis svag utveckling vilket tillsammans med bristande utgiftskontroll i de offentliga och politiska systemen ledde till en växande, och till slut exploderande, statsfinansiell kris. Försvagningen och urholkningen av svensk ekonomi karaktäriserades också av hög inflation. Det medförde ett högt och varierande ränteläge som bromsade investeringar i näringslivet, särskilt hos små och medelstora företag. Inflationen innebar också att spekulationsekonomi gynnades framför mer långsiktig realekonomi det lönade sig att låna och spekulera i allt från fastigheter till värdepapper istället för att investera i ny produktion, ökad produktivitet eller nya idéer. Problemen i svensk ekonomi orsakas i huvudsak av regeringens egen politik. De är främst strukturella, inte konjunkturella. Den konjunkturuppgång vi nu upplever kan därför inte lösa problemen med bl.a. hög arbetslöshet och växande miljöskuld. Till den sittande regeringens försvar kan ändå sägas att den har lagt om den tidigare så katastrofala kursen i några viktiga avseenden. De offentliga finanserna ser nu ut att åter vara i balans och inflationen är låg och stabil, och detta ses som bra politik. Men det löser inte alla problem. 4.2 Tre budgetpolitiska misstag Den successiva och sedermera snabba uppbyggnaden av en enorm räntebärande statsskuld berodde till stor del på två ekonomisk-politiska misstag . För det första innebar sammanbrottet av BrettonWoods-systemet att det blev lättare att finansiera underskott i de offentliga finanserna med lån direkt eller indirekt på de internationella marknaderna utan att det till en början återverkade på något påtagligt sätt på ekonomin. Avregleringarna underlättade ytterligare för lånefinansiering på den snabbt växande globala finansmarknaden. var ingalunda ensamt om att upptäcka att nu gick det att tänja i budgeten och släppa fram populära kostnadsdrivande reformer trots att det medförde underskott år ut och år in. Det första misstaget var att inte skaffa någon annan form av effektivare utgiftskontroll när den internationella motkraften försvann. Det är först nu med ny budgetprocess i staten och lagstadgat krav på balans i kommuner och landsting, som vi är på väg att återupprätta en hållbar budgetpolitik. Det andra misstaget består i ett tankefel: att ständiga underskott i de offentliga finanserna är ofarliga och t.o.m. en verkningsfull metod att påskynda den ekonomiska tillväxten. Ofarliga genom att staten alltid kan ta tillbaka pengarna genom höjda skatter, eller genom att på ett eller annat sätt släppa fram ökad inflation. Verkningsfulla genom de stimulanseffekter på ekonomin som ökad offentlig konsumtion och ökade transfereringar ger. Dessa stimulanseffekter förutsätts då vara större än den belastning som ökade räntor medför. När vi nu ser tillbaka på statistiken för svensk ekonomi kan vi konstatera att denna idé var ett önsketänkande som i verkligheten ledde till sin motsats. de grönas hårda kritik mot tillväxt- och konsumtionsfixeringen i svensk ekonomi kom att besannas på ett mycket konkret sätt . Det tredje misstaget var den underfinansierade skattereform som genomdrevs av Socialdemokraterna och 1990. motförslag var dessutom ännu mer underfinansierat! Underfinansieringen motiverades med att sänkta marginalskatter skulle få folk att arbeta mer, och därmed skulle skattebasen växa och skattemedlen flyta in i en så riklig ström att underskottet skulle försvinna och snabbt övergå i överskott. Så blev det nu inte, tvärtom! Underskottet i statsfinanserna växte oerhört snabbt åren efter skattereformen. Företagen slogs ut på löpande band, massarbetslösheten blev ett faktum, en fjärdedel av statens utgifter fick när det var som värst bekostas med nya lån. Detta bäddade för spekulation mot kronan som var ansluten till , dvs fast knuten till ecu, ett våldsamt och extremt kostsamt kronförsvar och stora ytterligare förluster för svensk samhällsekonomi som vi tvingas betala dyrt för. Denna erfarenhet visar bl.a. att skattesänkningar för de välbeställda inte alls ger tillväxteffekter eller stimulerar till någon positiv samhällsutveckling. Internationalisering av ekonomin går snabbt och ställer nya eller ökade krav på svensk ekonomi. Det innebär att den traditionella planerande socialdemokratiska inställningen till ekonomi och samhälle blivit allt mindre relevant och alltmer destruktiv. En rad förändringar som ökar förmågan i svensk ekonomi och svenskt näringsliv att både parera och utnyttja oväntade förändringar borde nu vidtas. Den begynnande högkonjunkturen erbjuder i själva verket ett utmärkt tillfälle att minska de offentliga finansernas konjunkturkänslighet, förstärka småföretagens eget kapital och tillväxtförmåga, öppna bättre möjligheter för entreprenörer och innovatörer, göra åtminstone medelinkomsttagarna mindre beroende av bidragssystemen, minska omfattningen av arbetsmarknadspolitiken osv. Regeringens politik innebär att mycket stora delar av samhällets resurser låses in i en reparativ ekonomi som inte leder vidare. Detta leder till både lägre tillväxt och högre arbetslöshet, som avgörande och växande samhällsproblem som miljöskulden och ökade sociala motsättningar inte får någon hållbar lösning. Tvärtom ökar risken för omfattande miljömässiga och sociala katastrofer inte för att regeringen vill det, utan för att den saknar en hållbar politik i en föränderlig värld. 4.4 Regeringens rosenröda drömmar I vårpropositionen presenterar regeringen mycket positiva bedömningar av en mycket hög och varaktig tillväxt. Såvitt vi kan bedöma är de orealistiska. I propositionen sägs bl.a. att tillväxten tog fart ordentligt , men det berodde ju till mycket stor del på en lageruppbyggnad hos företagen. Andra oberoende bedömningar från t.ex. och ligger 0,51,lägre. I senaste Economic Outlook (nr 63) bedöms tillväxten i till , att jämföra med regeringens . bedömmer tillväxten till , att jämföra med regeringens . Den överdrivet optimistiska tillväxtprognosen i årets ekonomiska vårproposition har säkerligen färgats av att det är valår och att regeringen då har särskilt stort intresse av att framhäva sina påstådda förtjänster. Det är också uppenbart att de höga tillväxtantagandena krävs för att regeringen ska kunna klara sitt tidigare givna och ofta upprepade löfte att få ner den öppna arbetslösheten till utan att i övrigt ändra sin politik på något mer påtagligt sätt. Regeringen har lyckats vad gäller den kamrersmässiga budgetsaneringen. Det bör emellertid påpekas att den har skett i relativt stor samstämmighet och att oppositionen (undantaget ) under saneringsåren faktiskt föreslagit minst lika kraftfulla åtgärder i det avseendet. Från sida föreslog vi redan i vår första budgetmotion att saneringen bör vara av den omfattning den sedemera blev. Det stående orosmomentet av budgetsaneringen har inte varit en besvärlig opposition utan snarare ett instabilt regeringsparti som genomled ett stökigt partiledarskifte och starka interna protester mot saneringspolitiken. Dessutom har den internationella utvecklingen i hög grad bidragit till förbättringarna. Sammansättningen av de besparingar och skattehöjningar som ingått i regeringens budgetsanering måste däremot i en rad viktiga avseende kritiseras. Höjningen av skatter på arbete, besparingar som slagit mot miljövård, omsorg, skola och vård, den ryckiga och ofta misslyckade arbetsmarknadspolitiken samt oförmågan att genomdriva viktiga strukturförändringar i ekonomin är blott några exempel på misslyckanden. Det sätt på vilket regeringen genomförde besparingar och skattehöjningar medförde ökade ekonomiska klyftor i samhället med ökad utslagning, ökade ekonomiska orättvisor och ökade motsättningar. Kostnaderna för budgetsaneringen och den ekonomiska krisen övervältrades i huvudsak på hushållen och småföretagen det har haft en starkt åtstramande effekt på den inhemska ekonomin vilket främst syns som hög arbetslöshet och stora svårigheter för mindre företag. Det största misslyckandet i regeringens ekonomiska politik är ändå arbetslösheten. Trots återkommande prognoser och löften om minskad arbetslöshet har den stannat på mycket höga nivåer. Den höga arbetslösheten är uttryck för en allvarlig obalans i svensk ekonomi. 4.5 Glädjekalkyl fixar arbetslösheten Regeringen beräknar att den öppna arbetslösheten sjunker från 1997 till 2001. Det förutsätter att 185 000 fler får arbete i privat sektor och 37 000 fler får arbete i offentlig sektor. Det förutsätter också en genomsnittligt mycket hög BNP-tillväxt på . Dessa progonoser framstår som mycket optimistiska och i väsentliga avseenden ogrundade. Regeringen har dock varit tvungen att räkna med så höga tillväxttal för att nå sitt mål om högst öppen arbetslöshet vid slutet av . Det kan i sammanhanget vara intressant att notera att det överskott som uppstår i statsbudgeten till följd av den höga tillväxtberäkningen betecknas som osäkert i propositionen. Det rör sig om 16,5 mrd kr respektive 32,3 mrd kr . Regeringen vill därför inte nu specificera hur dessa ska användas utan väljer att göra en beräkningsteknisk överföring till hushållen. På en fråga till statsministern i klargjorde denne att dessa pengar vid behov kan komma att föras till andra områden, om nu pengarna kommer att finnas alls. Under samma frågedebatt slog dock arbetsmarknadsministern, med statsministerns instämmande nickar, fast att den öppna arbetslösheten kommer att bli enligt beräkningarna i propositionen. Därmed får det anses vara fastställt att den höga tillväxtberäkningen av regeringen bedöms som helt säker när det gäller arbetslösheten, men mycket osäker när det gäller de statsfinansiella effekterna. Vår slutsats är att regeringen inte själv tror på den höga tillväxtberäkningen, men av valtaktiska skäl behöver den eftersom arbetslösheten bedöms vara en avgörande valfråga. Ett problem med regeringens beräkningar är att den räknar med en mer sysselsättningsintensiv tillväxt än vad som varit fallet . Andra bedömare har räknat med en mindre sysselsättningsintensiv tillväxt än vad regeringen gör. Blir produktivitetstillväxten i nivå med vad den varit kommer inte ens en så hög tillväxt som regeringen nu räknar med att räcka för att minska den öppna arbetslösheten till . Med tanke på den fortsatt mycket höga beskattningen av arbete i , den tilltagande internationella konkurrensen, den snabbt ökande integrationen av EU-länderna och även den prispress som kommer att följa av Asienkrisen så är det sannolikt att pressen på effektiviseringar kommer att vara så stor att produktiviteten kommer att fortsätta att öka med förhållandevis höga tal alternativt kommer produktion i vårt land att konkurreras ut. Det här leder till slutsatsen att BNP-tillväxten blir mindre sysselsättningsintensiv än vad regeringen räknat med. Ett annat problem med regeringens beräkningar är antaganden om hur arbetskraften utvecklas. Arbetskraften i (företagare och anställda) utgjorde av befolkningen i förvärvsaktiv ålder. har den sjunkit till 1997. Regeringen räknar nu med att den kommer stagnera på ungefär den nivån. Andra bedömare, bland annat KI, räknar i stället med att om arbetslösheten sjunker kommer många som finner det lönlöst att åter söka sig ut på arbetsmarknaden och att arbetskraften därmed återigen ökar. Det gör att arbetslösheten, trots ökad sysselsättning, inte kommer att sjunka i den omfattning regeringen hoppas. Vår bedömning är att regeringens sysselsättningspolitik på flera grundläggande punkter är ohållbar. BNP-tillväxten blir troligen lägre än vad som förutses i propositionen, den blir dessutom mindre sysselsättningsintensiv. Dessutom kommer ökad sysselsättning att locka fram många nya arbetssökande. Sammantaget innebär detta att den öppna arbetslösheten troligen blir (KI:s antagande 5,) med den av regeringen föreslagna politiken . Tillsammans med arbetslösa i åtgärder blir den totala arbetslösheten (KI:s antagande 9,). Detta är givetvis oacceptabelt. föreslår därför ett flertal åtgärder för att minska arbetslösheten. Regeringens, KI:s och antaganden om arbetslösheten olika år framgår av tabell 7 i avsnitt 12.1. 5 Grön politik för arbete och livskvalitet En ekologiskt och socialt långsiktigt hållbar utveckling ställer höga krav på låg ofrivillig arbetslöshet. Arbetslösheten bör i den meningen avskaffas. Detta är emellertid inte möjligt att uppnå genom en hög tillväxt utan att antingen miljön utarmas eller att andra delar av världen blir fattigare. Vi bör också inse att den tillväxt som kan åstadkommas i mindre utsträckning medför fler arbetstillfällen. Regeringens glädjekalkyler i dessa avseenden har kommenterats i föregående kapitel. Vi anser att två mer fundamentala förändringar måste vidtas för att varaktigt kunna få ner arbetslösheten till acceptabla nivåer, dvs ner mot öppen arbetslöshet. Sänk beskattningen av arbete. Dessutom behövs fortsatta insatser för att reformera arbetsmarknadspolitiken och ge företagen bättre spelregler. de gröna föreslår att normalarbetstiden sänks från nuvarande till genom en ändring i arbetstidslagen, sänkta egenavgifter och ett kontrakt med arbetsmarknadens parter att i avtal genomföra arbetstidssänkningen . Därigenom tillskapas minst 200 000 nya jobb och den totala arbetslösheten (inklusive personer i åtgärder) går ner . Med av arbetskraften i åtgärder (mot ) blir då den öppna arbetslösheten . Vi anser att många skäl talar för både kortare och mer flexibla arbetstider. Kortare arbetstider är en fråga om ökad livskvalitet som medger mer tid för barn och familj. I många slitsamma yrken kan också en kortare arbetstid bidra till färre arbetsskador och en förbättrad hälsa. Det har visats vid försöksverksamheter inom bland annat och sjukvården . I dagens läge på arbetsmarknaden skulle också en arbetstidsförkortning aktivt kunna bidra till en sänkning av arbetslösheten. De senaste årens utveckling visar att traditionella medel som ökad ekonomisk tillväxt inte längre förmår att komma till rätta med arbetslösheten. Framtidens arbetsliv kommer att se ut på ett helt annat sätt än man varit van vid. de grönas långsiktiga mål är en förkortning av arbetstiden till . Dagens höga arbetslöshet gör att det bör vara möjligt att sänka arbetstiderna i en första etapp utan att den totala produktionen minskar Arbetstidslagen bör ändras så att normalarbetstiden sänks från nuvarande 40 . Den nuvarande s k dispositiviteten i lagstiftningen bör finnas kvar. Den innebär att parterna på arbetsmarknaden genom avtal kan komma överens om avvikelser, särskilda villkor, flexibla regler, m m som underlättar ett flexibelt genomförande av reformen. Den föreslagna sänkningen innebär en minskning av antalet timmar i lönearbete med . Vi räknar med att storleksordningen av den minskningen kan komma att kompenseras av en förbättrad produktivitet. Resten av arbetstidsbortfallet kompenseras av att arbetslösa och personer som står utanför arbetskraften kan få jobb och att personer med låg deltid som önskar öka sitt arbete kan få göra det. Frågan om eventuell lönekompensation bör avgöras i fackliga förhandlingar. Om timlönerna höjs i samma grad som produktiviteten ökar till följd av arbetstidsförkortningen, ökar inte arbetsgivarnas kostnader för arbetskraften. För den offentliga sektorn innebär en arbetstidsförkortning både ett minskat skatteunderlag och minskade utgifter för stöd till arbetslösa. Netto, minskade utgifter minus minskade skatteintäkter, uppgår besparingarna i båda beräkningarna till . Dessa nettobesparingar bör användas till att sänka egenavgifterna och till att höja grundavdraget med inriktning på gruppen lågavlönade heltidsarbetande. Höjd timlön, sänkta egenavgifter och höjt grundavdrag i kombination med att delar av genomförandeårens normala utrymme för reallöneökningar ianspråktas, gör att arbetstidsförkortningen i huvudsak kan genomföras utan sänkningar av den reala månadsinkomsten för lågavlönade heltidsarbetande. Medel- och högavlönade får mindre sänkningar av inkomsten. De som är arbetslösa eller arbetar deltid får i stället en kraftigt höjd inkomst. Arbetstidsförkortningen bör genomföras i samspel mellan staten och parterna på arbetsmarknaden. Detta bör ske genom ett övergripande kontrakt mellan dessa parter som ger ramarna för arbetstidsförkortningen. Detaljerna fastställs sedan i avtal på arbetsmarknaden. Statens roll i kontraktet är att svara för en ny arbetstidslagstiftning, sänkta egenavgifter och att svara för nödvändig kompletterande utbildning av de arbetslösa. Löntagarorganisationerna åtar sig att medverka till en ökad flexibilitet och att inte kräva högre löneökningar än som motsvarar produktivitetsökningen. Arbetsgivarnas främsta bidrag är att åta sig att nyanställa och vid behov ge utbildningsinsatser till arbetslösa och andra för att fylla upp de luckor efter arbetstidsförkortningen som inte täcks av en ökad produktivitet. 5.3 Sänk beskattningen av arbete Vi föreslår att beskattningen av arbete stegvis minskas, dels som en del i en reform för förkortad arbetstid (enligt ovan), dels som en del i en skatteväxling för miljön (se nedan). För treårsperioden 19992001 innebär förslagen att skatten på arbete sänks med 8 mrd kr 1999, 26 mrd kr 2000 och 40 mrd kr 2001, allt jämfört med regeringens förslag. Dessa skattesänkningar finansieras med dels lägre kostnader för arbetslöshet, dels höjda skatter på energi och miljöskadliga utsläpp. För det första sänks egenavgifterna för vanliga löntagare. De är en form av skatt på lönen som dessutom missgynnar dem med lägre inkomster. Det beror på att avgifterna är avdragsgilla vid beräkning av inkomstskatt, vilket innebär att de med lägre marginalskatt får betala mer än de med högre marginalskatt. Detta medför dessutom att skattebasen för kommuner och landsting försvagas, vilket är en viktig förklaring till den ekonomiska åtstramningen i skola, vård och omsorg som vi har haft sedan egenavgifterna stegvis infördes. innebär våra förslag att egenavgifterna sänks från nuvarande till av lönen. Avsikten är att helt avskaffa dem. För det andra sänks arbetsgivaravgifterna. De är också i praktiken en form av skatt på lönen, men de betalas av arbetsgivaren. Dessa avgifter medför att arbetskraftskostnaden ökar vilket är en viktig orsak till att många människor rationaliserats bort och att arbetslösheten blivit så stor att den är ett dominerande samhällsproblem. De höga arbetsgivaravgifterna försvårar särskilt för småföretag att kunna växa. Dessa avgifter är en viktig faktor bakom den stagnation i sysselsättningen i privat sektor som inträdde . Höga arbetsgivaravgifter missgynnar särskilt arbetsintensiva verksamheter som ju främst finns inom både den offentliga och privata tjänstesektorn. Detta är mycket allvarligt eftersom tjänstesektorns relativa betydelse för ekonomin som helhet har ökat kraftigt i motsvarande mån har industrisektorn fått en minskad betydelse. Denna utveckling är ännu starkare markerad när det gäller sysselsättningen det är i tjänstesektorn som de nya jobben finns. I en internationell jämförelse har den svenska utvecklingen av tjänstesektorn varit svag de senaste tio tjugo åren, och det beror inte minst på de höga arbetsgivaravgifterna. Våra förslag innebär att arbetsgivaravgifterna sänks . har då avgifterna sänkts från nuvarande till . Vi föreslår dessutom att ska lämna Europeiska unionen . Därmed kan den särskilda löneavgift som infördes för att finansiera EU-avgiften avskaffas, vilket innebär att arbetsgivaravgifterna sänks till av lönen. Vid fullt genomförd skatteväxling enligt våra förslag, kommer arbetsgivaravgifterna att sänkas med ytterligare , eller till av lönesumman (inklusive borttagen EU-avgift enligt ovan). För det tredje sänks inkomstskatten för inkomsttagare i lägre och måttliga lönelägen. höjs inkomstskatten i högre inkomstlägen. Totalt innebär förändringarna att inkomstskatten sänks med 6 mrd kr med tyngdpunkt på lägre inkomster , som inkomstskatten för höginkomsttagare höjs med 2 mrd kr. Inkomstskatten är så hög i lägre inkomster att även fulltidsarbetande kan få uppenbara försörjningsproblem och vara berättigade till inkomstprövade bidrag. Det är en oacceptabel situation. Vi anser att man ska kunna leva på sin lön om man arbetar eller mer. Det är viktigt för såväl den personliga självtilliten som för att minska onödig rundgång av pengar i det offentliga systemet. Vi föreslår en förändrad inkomstskatteskala med ett utökat grundavdrag för lägre inkomster och statlig skatt för inkomster överstigande taket i egenavgifterna (7,5 basbelopp, enligt vårt förslag 6,5 basbelopp). Vi föreslår dessutom att gränsen för statlig skatt höjs motsvarande den uteblivna höjningen 1997. Andra inkomstskattepåverkande förslag är att gränsen för avdragsgilla resekostnader sänks från nuvarande 7000 till , och att reseavdragen görs om till skattereduktion. Arbetsmarknadspolitiken kan aldrig skapa eller ersätta jobb. Däremot ska den underlätta omställningen då man behöver gå från ett jobb till ett annat, då ett företag konkurreras ut och andra med bättre lösningar växer i dess ställe, då strukturförändringar sker i näringsliv och samhälle som innebär att vi behöver byta jobb och utveckla vår kompetens. förslag till ett socialt och ekologiskt hållbart samhälle ställer stora krav på omställningar och därmed också ökande krav på bl.a. arbetsmarknadspolitiken. Arbetsförmedlingen måste vara effektiv på att just förmedla arbeten mellan arbetstagare och arbetsgivare det ska vara en högkvalificerad service som underlättar för alla inblandade. Finns inte passande jobb för en sökande är det viktigt att också ge service till en lämplig kompetensutveckling eller egen företagsamhet. Vi är mycket kritiska till den arbetsmarknadspolitik som har bedrivits under . Den har inriktats på att pressa in ett så stort antal människor som möjligt i arbetsmarknadspolitiska åtgärder i syfte att minska den öppna arbetslösheten. Många av de aktuella åtgärderna håller låg kvalitet och uppfattas därför negativt av dem som erhållit dem det verkar i sig demoraliserande och det är ju faktiskt ett stort slöseri med mänskliga resurser. Ännu värre är de arbetsmarknadspolitiska åtgärder som i hög grad trängt undan riktiga jobb i offentlig verksamhet eller i privata företag. De åtgärderna har inneburit stora försämringar i både offentlig verksamhet och för de berörda företagens möjligheter att bidra till en positiv ekonomisk utveckling och fler jobb. Särskilt absurt är det när människor avskedas från sina jobb i t.ex. äldreomsorgen, blir arbetslösa, och sedan erbjuds en arbetsmarknadspolitisk åtgärd som visar sig bestå i att göra samma jobb i omsorgen som man blev sparkad ifrån.