mot · GL02Fi20 · 1998-04-29 00:00:00 — Den ekonomiska politiken är fortfarande ett manligt maktområde. Vi menar att det är dags att seriöst diskutera hur vi uppnår en jämnare könsfördelning på de områden där den ekonomiska politiken formuleras och inte bara mäter antalet kvinnor och män i eller i olika statliga utredningar. Tyvärr handlar det ofta om något som vi skulle vilja beteckna som en grindvaktsrepresentation, dvs. man sätter in kvinnor som grindvakter på de mindre betydelsefulla positionerna i olika samhällsinstitutioner. Sedan redovisas statistiken på ett sådant sätt så att den kvarblivande könsmaktsfördelningen döljs. Det är ingen större tröst att tillståndet är långt värre inom det privata näringslivet. De 35 personer som hade minst fem styrelseuppdrag i börsföretagen var alla män. (, Styrelser och revisorer i 199798, ). I de 258 företagen på börsen är (60 stycken) av styrelseledamöterna (totalt över 1 200) kvinnor. I 21 börsföretag, bl.a. ABB, , Investor och , var ingen i styrelsen kvinna. Av de 60 kvinnorna var mer än hälften företrädare för de anställda. Ca 20 var släkt med en manlig huvudägare och de flesta av dessa var troligen där i första hand i den egenskapen. ökade antalet kvinnor i styrelserna långsamt, men års bolagsstämmor minskade antalet med två, trots att antalet företag ökat från 233 till 258 (Källa: kvinnor i börsbolagens styrelser DN 22/6 1997). Varför är kvinnorna i bolagsstyrelser så få? Enligt kan en hypotes värd att testa vara att kvinnor är mindre lönsamhetsinriktade än män. Det kan ligga en hel del i detta, särskilt om man tolkar begreppet lönsamhet företagsekonomiskt och kortsiktigt. Vår uppfattning är dock att den viktigaste faktorn är att det manliga maktmönstret är osedvanligt starkt i just aktiebolagen. Det är en männens kultur där värderingar fortfarande råder som skulle betraktas som starkt reaktionära i de flesta folkrörelser och parlamentariska församlingar. Kvinnors underordning är också tydlig om man ser på arbetsmarknad och lönebildning. Enligt SCB tjänade en genomsnittlig heltidsarbetande man och en genomsnittlig heltidsarbetande kvinna . Detta trots att kvinnor i genomsnitt har både längre och mer framgångsrika studier bakom sig. Orsaken är dels att kvinnoyrken är låglöneyrken. av kvinnorna arbetar i yrken med mindre än 15 000 i månadslön. Motsvarande andel för männen är . Till detta kommer att många kvinnor arbetar deltid mer eller mindre ofrivilligt. Dessutom har männen lättare att göra karriär i sina yrken, bland annat beroende på kvinnors större ansvar för barn och hemarbete. Det förekommer också ren diskriminering dvs. olika lön för likvärdiga jobb. När regeringen i vårpropositionens avsnitt om fördelningspolitiken skriver att budgetsaneringen värnat jämställdheten därför att nettoeffekten i stort sett varit lika för kvinnor och män gör man sig skyldig till en grov skönmålning. Dels framgår av budgetproposition att kvinnors disponibla inkomster då på grund av saneringsprogrammet beräknades falla något mer procentuellt räknat jämfört med männens (prop. 1997/98, bil. 7 sid. 8). Dels är kvinnors disponibla inkomster i genomsnitt väsentligt lägre än för män vilket innebär att en ungefär lika stor procentuell minskning av disponibelinkomsterna är tyngre att bära för kvinnor. Dels mildras nu värnskatten, som var ett av de få inslagen i budgetsaneringen som slog hårdare mot män än mot kvinnor. Det finns enstaka exempel på positiva händelser ur ett könsperspektiv . Vi vill peka på två: För det första lade regeringen fram och beslutade om en bra proposition om åtgärder mot våld mot kvinnor. För det andra har beslutat om åtgärder för att öka andelen kvinnor i högre befattningar vid universiteten. Några statsråd har uppenbarligen ett engagemang i frågan. Andra statsråd verkar strunta helt i de stolta deklarationerna vid mandatperiodens början om att alla regeringsförslag skulle genomsyras av ett jämställdhetsperspektiv. Den av regeringen tillsatta har tagit fram en rad rapporter och studier som i huvudsak redovisar redan kända fakta men som också sammanställer forskning så att man kan få ett bättre helhetsperspektiv och som ger ett gott underlag för att föra dessa frågor framåt. Utredningen redovisar dessutom en rad förslag. Det handlar i huvudsak om sådant som motionerat om tidigare i . Det behövs inte flera utredningar . måste regering och riksdag gå från ord till handling. Vi upprepar inte nu alla de förslag vi presenterade under allmänna motionstiden . Men vi vill ändå upprepa två förslag vilka det borde vara självklart att nu borde stödja om alla stolta ord om jämställdhet skall kunna tas på allvar. Det gäller förslaget om en likalönelag. Vi föreslår ett tillkännagivande till regeringen med denna innebörd. Det andra förslaget gäller aktiva åtgärder för att genomföra handlingsplan i . som nation var mycket drivande för att det skulle vara regeringarnas ansvar att handlingsplanen genomfördes i alla nationer som ställt sig bakom handlingsplanen. Det går alltså inte att som regeringen gjort hitintills skjuta över ansvaret för detta på andra. menar att regeringen har att återkomma till med ett förslag till och en tidsplan för genomförandet av handlingsplanen från , i och i det internationella samarbetet. Vi föreslår ett tillkännagivande till regeringen med denna innebörd. Arbetet för att nå kretsloppssamhället är för lika avgörande som arbetet för en rättvisare fördelning och jämställdhet mellan könen. Dessa mål är också sammanflätade i varandra det är de fattigaste som drabbas först och värst av miljöproblem och resursbrist. Att bekämpa miljöproblemen är också att bekämpa orättvisor vad gäller ekonomisk fördelning och inflytande. Allt fler inser att vi inte kan skapa en uthållig ekonomisk tillväxt genom att förbruka miljö- och naturresurser. Inför 2000-talet gäller det att trygga en ekologiskt uthållig utveckling. Det gäller nu att kretsloppsanpassa både produktion och konsumtion. För att nå dessa mål måste en rad olika strategier användas. Det gäller att skapa ett miljömedvetande genom utbildning, forskning och information. Samhället måste sätta upp tydliga mål för en effektivare resursanvändning och styra utvecklingen genom allt snävare gränsvärden och regler för vad som får förbrukas och släppas ut i miljön. Genom en kombination av allt medvetnare konsumenter och styrande skatter kan konsumtion och produktion anpassas till kretsloppssamhället. Samhällets styrmedel på miljöområdet i form av lagar, information, forskning, skatter och avgifter måste vara entydiga och logiska. Annars motverkas den ekologiska utvecklingen. Regeringen har i ord deklarerat mål som går i denna riktning, men handlingskraften har varit alltför svag. Energiöverenskommelsen mellan , den socialdemokratiska regeringen och är dock ett steg i rätt riktning. beslut om den s.k kretsloppsmiljarden och investeringarna på ekologiskt byggande är andra positiva delar. Vi är dock starkt kritiska till att partipolitisering tagit över vid utdelningen av pengar till olika kommunala miljöprojekt i stället för behoven av miljöomställningen. Vi menar vidare att en genomgripande utvärdering av miljöfonderna är nödvändig innan ytterligare satsningar görs. Dels är det tveksamt om kretsloppsanpassningen skall ske i projektform, dels är det omöjligt att bedöma behovet av medel när information och utvärdering saknas. är det av intresse att utvärdera till hur stor del projekt som tilldelats medel har bidragit till en verklig kretsloppsanpassning. Vad som ovan anförts om en utvärdering av de ekologiska fonderna bör som sin mening ge regeringen till känna. Takten i och omfattningen av den ekologiska omställningen måste också öka väsentligt. Det finns också en rad förslag från olika utredningar som regering och riksdag kan omforma till konkreta beslut. Här nedan tar vi upp två exempel. Miljövårdsberedningen har tagit fram förslag till gröna nyckeltal som skall mäta hur väl vi hushållar med naturens resurser när det gäller effektivare resursanvändning, skyddet för miljön, och för omställningen till ett ekologiskt hållbart samhälle. På alla dessa områden föreslår beredningen konkreta och mätbara mål. menar att det vore av stort värde om möjligt tog beslut för att fastställa miljöindikatorer. Dessa måste ta hänsyn till den nya samt de politiska beslut som föranleds av miljöpropositionen angående nya miljömål. Vad som ovan anförts angående miljöindikatorer bör som sin mening ge regeringen till känna. Skatteväxling, dvs. att höja skatten på produktion och konsumtion som påverkar miljön negativt och i motsvarande grad sänka den på arbete, har varit en fråga som diskuterats . avslutade sitt arbete med att ställa sig bakom principerna för en skatteväxling. Bakom kommitténs förslag stod samtliga riksdagspartier förutom . Sedan kommittén avslutade sitt arbete har dock föga hänt. menar att regeringen nu skyndsamt bör presentera förslag till med anledning av betänkande i syfte att inleda en grön skatteväxling. Vad som ovan anförts angående skatteväxling bör som sin mening ge regeringen till känna. Miljöomställningen bidrar också till högre sysselsättning. Som exempel kan nämnas att energiomställningen kommer att skapa förutsättningar för nya arbetstillfällen inom energisektorn. Ökade krav på energisnålhet och energieffektivitet bidrar dessutom till nytänkande och utveckling av miljö- och energiteknik som i förlängningen leder till nya arbetstillfällen. 5 En finans- och penningpolitik för fler jobb Regeringen har framhållit tre övergripande mål för den ekonomiska politiken: Den öppna arbetslösheten skall minska till . Kommunernas kärnverksamheter skola, vård och omsorg skall stärkas. Fördelningsrättvisan skall prioriteras. Ett ökat budgetutrymme skall utnyttjas för att förbättra villkoren för barnfamiljer, låginkomstpensionärer och arbetslösa. kan vi konstatera att dessa mål inte kommer att infrias. Den ljusa och oproblematiserade samhällsbild som ges i olika regeringsdeklarationer och senast i den ekonomiska vårpropositionen stämmer inte överens med människors erfarenheter utan hör nog bäst hemma i valkampanjernas förtrollade värld. Det är sant att statsfinanserna förbättrats. Men sysselsättningspolitiken är ett misslyckande. Skolan, vården och omsorgen har rustats ned. Klass- och könsskillnaderna har ökat. En stark offentlig ekonomi är en förutsättning för såväl högre sysselsättning som rättvis fördelning. Stora underskott och omfattande statlig upplåning minskar det ekonomisk-politiska handlingsutrymmet, tränger ut angelägna sociala utgifter och hotar den politiska demokratin. I en skuldtyngd offentlig ekonomi får långivarnas fordringar styra politiken på folkviljans bekostnad. Det var med andra ord nödvändigt att få ordning på de offentliga finanserna. Ett grundläggande fel i regeringens politik är att budgetsaneringen utformats på ett sätt som försvårat kampen mot arbetslösheten. De stora underskotten första hälft orsakades av det kraftiga fallet i sysselsättningen. En generös välfärdspolitik förutsätter en högre sysselsättningsnivå och en lägre arbetslöshet. Budgetpolitiken måste alltså ses i ett större samhällsekonomiskt sammanhang som innefattar både ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Regeringens politik har i för stor utsträckning vägletts av EMU-kravens trångsynta kameralism. Regeringen har fastställt ett budgetmål som innebär att de offentliga finanserna skall ha ett överskott på av BNP. Detta mycket långtgående mål innebär att den offentliga nettoskulden som andel av BNP skall vara 0 . Enligt regeringens budgetmål skall den offentliga sektorn få sparöverskott på 16, 30 respektive de tre närmaste åren. Den konsoliderade bruttoskulden i enlighet med EMUs definition skulle då vara nere på av BNP . Denna amortering av skulderna inkluderar dessutom något som regeringen kallar beräkningsteknisk överföring till hushållen på 16,5 och 32,3 miljarder respektive 2001. Det vill säga regeringen räknar med en snabbamortering av skulderna som dessa summor skall överföras till hushållen. Eftersom regeringen inte tar med denna överföring i utgiftstaken så tycks regeringen förutsätta att överföringen skall ske genom någon typ av skattesänkning. Vi återkommer till denna fråga i avsnittet om skattepolitiken. Bytesbalansen beräknas också gå med mycket stora överskott. Som andel av BNP beräknas ett överskott i bytesbalansen på och med 4 respektive . Sammantaget innebär detta att regeringen i praktiken räknar med att föra det som på ekonomspråk kallas en restriktiv finanspolitik. En återhållsam finanspolitik brukar ofta tillämpas i ekonomier som kännetecknas av överhettning, inflation och mycket hög efterfrågan på arbetskraft. Inga av dessa kännetecken kan dock iakttagas i dagens . Förhoppningen att nå målet om en öppen arbetslöshet på bygger dock på en rad mycket osäkra antaganden, bland annat att lönerna inte stiger med och att arbetskraftsutbudet skall hållas tillbaka genom stora utbildningssatsningar. I en känslighetskalkyl anger regeringen t.ex. att om lönerna stiger kommer arbetslösheten att öka dvs. från 4 till . Regeringen skriver också: Visar det sig svårt att få till stånd alla utbildningsplatser, till följd av t.ex. lärarbrist, finns det risk för att den öppna arbetslösheten överstiger vid slutet av (proposition 1997/98:150 bil. 1 sid. 34). behöver en stark offentlig ekonomi. Det är önskvärt att vi kan samla i ladorna under uppåtgående konjunkturer. Men det är inte rimligt med mycket stora överskott i bytesbalansen eller med stora offentliga sparandeöverskott så länge arbetslösheten är så stor som den är. Kan vi inte komma ner på rejält lägre arbetslöshetsnivåer finns en risk att en ungdomsgeneration får svårt att någonsin komma ut på arbetsmarknaden. Dessutom finns offentliga investeringar det gäller särskilt investeringar i utbildning som ger väsentligt större samhällsekonomisk avkastning än avbetalningar på statsskulden. Det är samhällsekonomiskt mer lönsamt att genomföra utbildnings- och jobbsatsningar som leder till en långsiktigt hållbarare ekonomi än att göra omfattande amorteringar på statsskulden. En fortsatt restriktiv ekonomisk politik med stora offentliga överskott och prisstabilitet som främsta mål talar knappast för en snabb sysselsättningsökning. Den ekonomiska vårpropositionen fullföljer i själva verket ett spår som präglat regeringens ekonomiska politik sedan valet : att alltför stela budgetmål överordnas sysselsättningsmålen. Regeringens förhoppning är att stora offentliga överskott skall pressa löner och räntenivåer ytterligare och därigenom skapa förutsättningar för högre investeringar och en större efterfrågan på arbetskraft. finns det istället en uppenbar risk att stramheten i regeringens finanspolitik leder till att sysselsättningsmålen inte alls infrias. avvisar regeringens politik att låta det långsiktiga målet om i överskott över konjunkturcyklerna vara det överordnade politiska målet. Vi menar att det enda sättet att åstadkomma varaktigt starkare statsfinanser är att öka sysselsättningen. Men det förutsätter i sin tur en lättare finanspolitik. förslår därför att uttalar som sin mening att målet om en ökad sysselsättning inte får underordnas målet om överskott i de offentliga finanserna. Vad som ovan anförts angående målet om ökad sysselsättning och målet om överskott bör som sin mening ge regeringen till känna. förespråkar att 10, 20 respektive investeras i fler jobb i stället för att användas till amorteringar jämfört med regeringens förslag. Detta innebär att budgetförslag ger en starkare finanspolitisk stimulanseffekt i ekonomin. Endast med en sådan mer expansiv politik tror vi det finns en möjlighet att nå och överträffa de mål för sysselsättningen som regeringen sätter upp. Då kan vi ändå tillgodoräkna oss ett positivt offentligt finansiellt sparande och därmed en viss amortering på den offentliga skulden . Den penningpolitik som bedrivits i har genomgående varit för stram. Höga realräntor har hämmat nyföretagande och investeringar och hållit tillbaka den offentliga konsumtionen. inledde emellertid en omläggning av politikens inriktning mot lägre räntenivåer. Reporäntan sänktes med till en nivå på . Denna nivå höjdes sedan helt omotiverat till . menar att det finns utrymme för sänkningar av reporäntan. Den extremt låga inflationen i gör att realräntan fortfarande ligger på en omotiverat hög nivå. I kombination med en förstärkt kronkurs kan penningpolitiken på nytt få en åtstramande inverkan på ekonomin. Det vore i så fall mycket olyckligt och skulle kunna hämma den konjunkturuppgång som vi är mitt inne i. Vad som ovan anförts angående sänkt reporänta bör som sin mening ge regeringen till känna. Principiellt delar regeringens uppfattning att stabila priser är en viktig förutsättning för såväl en långsiktigt uthållig tillväxt som en rättvis fördelningspolitik. En hög inflation omfördelar inkomster från låginkomsttagare och småsparare till rika spekulanter, som produktiva investeringar förrycks och finansiell spekulation uppmuntras. Men detta konstaterande är inte samma sak som att förorda en åtstramningspolitik av den kaliber regeringen föreslår. Vi menar att stabila priser underlättas av en rättvis fördelningspolitik, en solidarisk lönepolitik och en snabb produktivitetsstegring. En arbetsmarknadspolitik som uppmuntrar rörlighet och tar bort flaskhalsar och kunskapsbrister på arbetsmarknaden bidrar också till en lägre inflation. 5.3 Lönebildning och sysselsättning har regeringen till stor del övergivit de riktlinjer för lönebildningen som växte fram i under inflytande av den s.k. Rehn-Meidnermodellen. Det är förvisso sant att förutsättningarna på arbetsmarknaden har förändrats , och att en ny och framgångsrik lönebildningsmodell måste anpassas till dessa nya förutsättningar. Men det finns ändå inslag i den gamla Rehn-Meidnermodellen som är värda att hålla fast vid. Vi delar regeringens uppfattning att utrymmet för löneökningar liksom för vinsterna! långsiktigt bestäms av avkastningen på arbetet i produktionen. Löneökningsutrymmet bestäms således av inhemska produktivitetsökningar i kombination med prisökningar i omvärlden. Frågan är bara hur man skall uppnå en långsiktigt hållbar lönebildning som garanterar rättvis fördelning, stabila reallöneökningar och låg inflation. Regeringen lägger hela ansvaret för lönebildningen på arbetsmarknadens parter. Man talar också ensidigt om lönernas roll för inflationen, inte om vinsternas. Vi menar att detta är en orimlig inställning. Det måste vara regeringen som bär det övergripande ansvaret för att lönebildningen fungerar. bedrivs en ekonomisk politik som inte skapar några goda förutsättningar för löneförhandlingarna. Det gör i sin tur att regeringens prognos på en löneökningstakt om i genomsnitt inte framstår som särskilt realistisk. En hållbar lönebildning underlättas av en aktiv fördelningspolitik. Regeringen kan också underlätta löneförhandlingarna genom att uppmuntra företagen att avsätta vinstmedel till utbildnings- och arbetslivsinvesteringar, genom att sänka arbetsgivaravgifterna i nya och mindre företag och genom att underlätta för en arbetstidsförkortning. De historiska erfarenheterna talar entydigt för att höga vinster har ett destabiliserande inflytande på lönebildningen. Dessutom är det högst sannolikt att många löntagare väljer kortare arbetstid framför en privat konsumtionsökning. En första och grundläggande förutsättning för en bättre fungerande lönebildning är emellertid att vi kommer ifrån systemet med förbundsvisa löneförhandlingar. Rättvisan så väl som makroekonomiska effektivitetssynpunkter talar för centrala och samordnade förhandlingar. 6 En rättvis skatte- och fördelningspolitik har klassklyftorna ökat i . Budgetsaneringens tyngsta bördor fick också bäras av dem med lägst inkomster. Regeringen har i vårpropositionen enbart angivit de olika inkomstgruppernas absoluta andelar av förlusterna i realinkomst på grund av saneringen. Men det relevanta måttet är hur stor andel av realinkomsterna olika grupper förlorat. Dessutom ger regeringens val av tidsperiod en felaktig bild av hur skattepolitiken verkat fördelningspolitiskt. Om man istället valt att också ta med skattereformen och de nu föreslagna skattesänkningarna för höginkomsttagarna så hade bilden sett helt annorlunda ut. Då skulle det framgå att höginkomsttagarna är 1990-talets vinnare. Skattepolitiken måste utformas med inriktning på ökad sysselsättning. Den måste också upplevas som rättvis genom att vara utjämnande och trovärdig för att skattesystemet skall kunna upprätthålla sin legitimitet. är det viktigt att vi inte tappar kontrollen över statsfinanserna utan bedriver en skattepolitik som kan finansiera den statliga och kommunala verksamheten. avvisar därför högerns krav på stora och omfattande skattesänkningar som hotar den gemensamma välfärden. Vi sätter behoven inom välfärdssamhället framför vidlyftiga löften om skattesänkningar. Starkare statsfinanser och ökad sysselsättning som ger överskott i de offentliga finanserna kan dock ge utrymme för att ta ner det samlade skatteuttagetskattekvoten. Sådana skattesänkningar skall läggas ut med stor fördelningspolitisk träffsäkerhet så att inkomst- och förmögenhetsklyftorna minskar. Ett minskat avgifts- och skatteuttag kan också underlätta den av oss förslagna arbetstidsreformen. har i sitt förslag för kortare arbetstid dels reserverat utrymme för sådana sänkningar , dels väsentliga belopp för perioden därefter. har skatteutaget höjts relativt kraftigt för att sanera de offentliga finanserna. Inför det förra riksdagsvalet deklarerade att det för 90-talet kunde bli nödvändigt med skattehöjningar på ca för att sanera statsfinanserna. Detta program är nu genomfört. är dock kritiskt till saneringspolitikens fördelningseffekter. Ett utrymme för ett sänkt skatteuttag måste därför läggas ut så att det i främsta rummet gynnar de ekonomiskt sämst ställda. Regeringen räknar med att dess ekonomiska politik skall ge stora överskott, och väsentliga delar av dessa skall enligt regeringen beräkningstekniskt överföras till hushållen. beräknas överföringen till hushållen till , och till . En tolkning är att detta kan komma att ske genom skattesänkningar. När ett utrymme för ett sänkt skatteuttag uppstår måste lättnaderna läggas ut så att de gynnar de skattebetalare som har de lägsta disponibla inkomsterna. Det bör närmare övervägas hur detta bäst kan ske, genom vissa sänkningar av den indirekta beskattningen eller genom avdragsmöjligheter till exempel genom ett återinfört schablonavdrag under inkomst av tjänst. Vad som ovan anförts om skatteuttaget och skattesänkningar för låginkomsttagare bör som sin mening ge regeringen till känna. Även inom ramen för dagens skatteuttag kan dock väsentliga förbättringar göras. anser att fördelningspolitiska och miljöpolitiska skäl talar för två typer av skatteväxlingar, en röd och en grön. Vår röda skattehöjning innebär att vi höjer skatten för höginkomsttagare och sänker den för låginkomsttagare. höjer vi skatterna för storföretag och sänker på motsvarande sätt skatterna för småföretag. Vi menar, i likhet med flertalet bedömare, att det är de små företagen som kommer att stå för merparten av sysselsättningsökningen i landet. Det är främst hushåll i de högre inkomstskikten som ökat sitt sparande . Ett ökat skatteuttag som riktar in sig på de högre inkomstskikten kan därför huvudsakligen antas påverka dessa gruppers sparande och inte hushållens totala konsumtion. Genom skattelättnader för de lägre inkomstskikten kan hushållens totala konsumtion förväntas öka. Det är därför märkligt att regeringen väljer att ta bort värnskatten på inkomster . De inför en skattelättnad för höginkomsttagare och menar att man genom en sådan åtgärd bedriver en fördelningspolitiskt riktig politik. föreslår att värnskatten ligger kvar som man inför ett nytt skikt på sammanlagt i statlig inkomstskatt på inkomster . motsatte sig den senaste höjningen av egenavgifterna.