mot · GL02U16 · 1998-03-04 00:00:00 — med anledning av prop. 1997/98:58 Amsterdamfördraget Inledning vårt grundläggande krav: respekt för demokratin! Amsterdamfördragets innebörd avseende första pelaren 15 Den fria rörligheten för personer 16 Jämställdhet mellan kvinnor och män 19 Amsterdamfördragets innebörd avseende andra pelaren 19 Målet med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik 20 Ett gemensamt försvar 22 Amsterdamfördragets innebörd avseende tredje pelaren 23 Polissamarbete och samarbete i straffrättsliga frågor 24 Unionen och medborgaren EU:s brist på öppenhet 27 Inledning vårt grundläggande krav: respekt för demokratin! I folkomröstningen angående anslutning till EU stod klart och tydligt på valsedeln att omröstningen avsåg ett svenskt medlemskap i i enlighet med det avtal som förhandlats fram mellan och EU:s medlemsländer. Grunden för detta avtal var det s k . togs ett nytt steg i EU:s utveckling mot ökad överstatlighet i och med att statsminister, tillsammans med företrädare för de andra 14 EU-länderna, undertecknade det s k Amsterdamfördraget. , och håller folkomröstningar huruvida deras respektive land skall ratificera Amsterdamfördraget. anser, med utgångspunkt från frågeställningen vid folkomröstningen , att även medborgare borde ha givits den möjligheten. Opinionen mot medlemskap i har vuxit sig mycket stark och den djupare integration av EU som Amsterdamfördraget leder till har inte självklart ett brett folkligt stöd. förstahandsyrkande är därför fortfarande att Amsterdamfördraget skall underställas en folkomröstning i samband med riksdagsvalet . Den nuvarande parlamentariska sammansättningen av valdes innan blev medlem i EU och kan därmed inte anses ha väljarnas mandat att besluta om ytterligare överlåtelser av makt och kompetens till EU på det sätt som regeringen nu tyvärr föreslår ska ske. Enligt 10 kap 5 § regeringsformen kan överlåta beslutanderätt till EU så länge som dessa har ett fri- och rättighetsskydd motsvarande det som ges i regeringsformen och i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. beslutar om sådan överlåtelse genom beslut, varom minst tre fjärdedelar av de röstande förenar sig. beslut kan också fattas i den ordning som gäller för stiftande av grundlag. Om första yrkande skulle falla yrkar vi därför att Amsterdamfördraget skall underställas samma beslutsprocedur som tillämpas vid stiftande av grundlag. En överlåtelse av beslutbefogenheter utan grundlagsändring får inte heller ske i sådan omfattning att regeringsformens bestämmelser om statsskickets grunder upphör att vara giltiga. ställning som det främsta statsorganet får inte genom överlåtelse av normgivningskompetens urholkas i väsentlig grad. har tidigare bl a pekat på betydelsen av den fria åsiktsbildningen för vårt statsskick. Redan i den inledande paragrafen i regeringsformen slås det fast att den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och allmän och lika rösträtt. En förutsättning för att den fria åsiktsbildningen skall kunna spela denna viktiga roll är offentlighetsprincipen och meddelarfriheten. Också förbudet mot censur, skyddet av uppgiftslämnare, ansvarighetssystemet och andra viktiga tryckfrihetsrättsliga principer i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen har stor betydelse för den fria åsiktsbildningen. Bestämmelsen i 10 kap. 5 § regeringsformen ger inte möjlighet att överlåta beslutanderätt som väsentligt rubbar dessa principer utan samtidig ändring av grundlag. Vi hemställer därför om att måste precisera gränserna för det överlåtbara området. Det finns inget behov av en forcerad hantering av Amsterdamfördraget i , Amsterdamfördraget kommer inte att kunna träda i kraft förrän tidigast . Skulle både första- och andrahandsyrkande falla vore det inte bara att välja den minst demokratiska vägen för del, genom att inte invänta folkomröstningen i påverkar säkerligen i stor omfattning resultatet av danskarnas folkomröstning. I tredje hand yrkar därför att beslut om Amsterdamfördraget skjuts upp till efter höstens riksdagsval, dels för att svenska folket därigenom skall ha en möjlighet att säga sitt om fördraget, dels för att inte påverka resultatet av den danska folkomröstningen. Amsterdamfördraget är en missad chans. förhoppning var att det nya fördraget skulle ändra riktning och ge en öppnare union där överstatligheten inom områden som lämpar sig bättre för mellanstatlighet tonades ner, där det tydligt preciserades vad som skall beslutas på EU-nivå och vad som skall beslutas på nationell eller regional nivå, där en utträdesparagraf reglerade vad som händer om ett land vill lämna unionen, där offentlighet och demokrati betonades, där miljögarantin blev en verklig garanti osv. Men tvärtom har regeringskonferensen sett som sin viktigaste uppgift att effektivisera EU genom att stärka dess institutioner på medlemsstaternas bekostnad och innebörden av Amsterdamfördraget är att ytterligare steg tas i riktning mot mer överstatlighet och minskad demokrati. I propositionstexten beskriver regeringen naivt i positiva ordalag hur såväl parlamentet som ministerrådet, kommissionen och domstolen får ökad makt och ökade befogenheter. Tydligen inser man inte att den ökade makten på EU-nivå innebär att ländernas egna parlament blir alltmer underordnade EU-strukturen och hur ländernas medborgare därmed hamnar allt längre från beslutsfattarna. En av regeringskonferensens viktigaste uppgifter var att möjliggöra en utvidgning av unionen. Även här är Amsterdamfördraget en missad chans, en utvidgning av unionen är i realiteten omöjlig till dess en dramatisk förändring av EU:s jordbrukspolitik äger rum och de institutionella frågorna löses på allvar. Om inte bifaller något av tidigare yrkande anser vi därför att regeringens proposition skall avslås! Amsterdamfördragets innebörd avseende första pelaren Samarbetet i första pelaren är EU:s mest utpräglat överstatliga del; kommissionen har ensamrätt att lägga förslag och besluten fattas sedan i regel genom tillämpning av medbeslutandeproceduren, dvs av och en kvalificerad majoritet i ministerrådet. Beslut inom första pelaren innebär också att de nationella genomförandena av besluten skall ske inom bestämd tid. I och med Amsterdamfördraget flyttas en rad områden från tredje pelaren till första pelaren, framför allt frågor som gäller yttre gränskontroller, asyl- och invandringspolitik samt vissa civilrättsliga frågor. anser att dessa frågor inte hör hemma i en överstatlig struktur utan borde ha varit kvar i den mellanstatliga tredje pelaren. ställer sig också frågande till regeringens uttalade förhoppning att EU skall kunna lösa ländernas arbetslöshetsproblem. All erfarenhet visar att länderna själva måste finna lösningar som passar de egna förutsättningarna, att passivt invänta sysselsättningspolitiska riktlinjer och rekommendationer från rådet kan komma att visa sig mycket olyckligt. Direkt felaktig är regeringens analys av förändringarna i fördragsskrivningen om den s k miljögarantin. Visserligen görs klart att garantin inte bara ska kunna tillämpas vid nya lagar, utan också beträffande redan existerande lagar, men omgärdas garantin av sådana villkor att det kommer att bli mycket svårt att kunna tillämpa den. De största problemen är skrivningarna om att den medlemsstat som vill åberopa miljögarantin måste kunna presentera vetenskapliga fakta kring miljöproblemet, samt att problemet ska vara specifikt för medlemsstaten. anser att detta står i direkt konflikt med försiktighetsprincipen. Den fria rörligheten för personer En utgångspunkt för regeringskonferensen har varit att förverkliga ambitionen att skapa en fri rörlighet för personer. En orsak till att det fortfarande finns hinder mot denna fria rörlighet anses vara att samarbetet inom det rättsliga området varit mellanstatligt, placerat i tredje pelaren, där beslut krävt enhällighet och efterföljande ratifikation av medlemsstaterna. Frågor gällande framför allt yttre gränskontroller, asyl- och invandringspolitik samt vissa civilrättsliga frågor flyttas därför över till första pelaren. gäller dock att medlemsländerna har kvar ett visst inflytande över frågorna genom att alla beslut skall fattas med enhällighet och att kommissionens initiativrätt skall delas med medlemsstaterna. Efter ges kommissionen ensamrätt att lägga förslag till åtgärder. Men t o m är i realiteten inskränkt genom artikel 73i, vilken slår fast att rådet skall: efter ikraftträdandet besluta om åtgärder som syftar till att säkerställa fri rörlighet för personer. menar att EU misslyckats att uppnå den fria rörligheten och att de s k kompensatoriska åtgärder som införs för att ersätta passkontroller vid gränserna i själva verket resulterar i en minskad frihet. I viss mån för EU-medborgare, genom att de yttre gränserna (dvs gränser mellan EU:s medlemsländer och icke medlemsländer) endast får passeras vid vissa platser och tider och att såväl in- som utresa noga kontrolleras, men i ännu högre grad naturligtvis för tredjelandsmedborgare. De händelser kring invandringen från och , när ett hundratal flyktingar klassificerats som massinvandring, gör att skarpt ifrågasätter artikel 73l.2, vilken ger rådet rätt att i händelse av plötslig inströmning av tredjelandsmedborgare med kvalificerad majoritet besluta om tillfälliga åtgärder för av högst . Medlemsländerna måste också, enligt artikel 73j.3, harmonisera sin viseringspolitik, vilket innebär att inte längre självt kan besluta om vilka stater som skall underställas viseringskrav. Även asylpolitiken harmoniseras genom att rådet får befogenhet att reglera vilken medlemsstat som skall ansvara för prövningen av en asylansökan och bestämma miniminormer för mottagandet av asylsökande, bosättning och för när tredjelandsmedborgare skall betraktas som flyktingar och beviljas flyktingstatus. befarar att denna harmonisering av asylpolitiken, som syftar till att asylsökande inte ska söka sig till vissa medlemsstater p g a fördelaktiga villkor, kommer att leda till att många flyktingar får svårare att finna en i något EU-land. Risken är överhängande att minimistandarden och uppskjutningen av asylprövningar normaliseras, i stället för att vara just minimistandarder. Fr o m får invandrarverket också ta fingeravtryck på alla asylsökande och ministerrådet har tillsatt en arbetsgrupp för att utreda förutsättningarna för utbyte av asylsökandes fingeravtryck. menar att det i grund och botten inte bara rör sig om att reglerna för flyktingar skärps, bakgrunden till politiken är en direkt främlingsfientlig inställning. På förslag från slås också fast att ansökningar om asyl som har lämnats in i en medlemsstat inte skall få behandlas i en annan medlemsstat. Bakgrunden till förslaget var en önskan från att förhindra förmodade från att kunna söka asyl i andra EU-länder. , Genèvekonvention, stadgar att envar har rätt att söka och åtnjuta från förföljelse i ett annat land. anser, liksom Amnesty, och Röda korset gjort i sina respektive remissvar, att Amsterdamfördraget därmed inte är förenligt med . Att regeringen förnekar detta i propositionen är häpnadsväckande, allra helst som även FN:s flyktingkommissarie har reagerat och menar att inskränkningarna i rättigheterna för ett medlemsland att ge asyl till medborgare från ett annat medlemsland riskerar att urholka de internationella flyktingreglerna. har i en ensidig förklaring till protokollet klargjort att man kommer att göra en individuell prövning av varje asylansökan från en medborgare i en annan medlemsstat. kräver att ansluter sig till detta protokoll. Regeringen tycks fortfarande hysa en övertro på att EU skall vara lösningen på den höga arbetslösheten. menar att det inte finns några som helst skäl för ett sådant ställningstagande, Amsterdamfördraget ger inte något juridiskt bindande sysselsättningsmål. EU-länderna har generellt haft hög arbetslöshet, även när arbetslöshet varit på en låg nivå, och i viss mån är den nu höga svenska arbetslösheten kopplad till den svenska EU-anpassningspolitiken. Det är naturligtvis positivt att en hög sysselsättningsnivå kommer till uttryck i Amsterdamfördraget, men det får inte innebära att antar en passiv roll och avvaktar eventuella EU-direktiv: arbetslösheten måste lösas på nationell nivå utifrån de olika ländernas egna förhållanden. är därför kritiskt till att ministerrådet ges kompetens att rekommendera medlemsländerna olika sysselsättningspolitiska åtgärder. Hållbar utveckling slås fast som ett övergripande mål för hela EU, men så länge som detta inte tar sig uttryck i konkreta åtgärder blir det vackra ord på ett papper. Ett av de största problemen med EU:s miljöpolitik är att miljökrav på varor har artikel 100a som rättslig grund, vilket innebär att medlemsstaterna inte får tillämpa strängare miljökrav än EU:s. För att ge viss öppning i denna problematik infördes den s k miljögarantin, artikel 100a.4. Med Amsterdamfördraget försvagas denna rejält, att regeringen i propositionen och i andra sammanhang tvärtom påstår att miljögarantin förbättras är inte bara osmakligt utan rent lögnaktigt. Visserligen breddas miljögarantin genom att den får tillämpas även på områden där det redan finns harmoniserade rättsakter, men omgärdas den av så hårda villkor att den knappast kommer att vara möjlig att tillämpa. För det första måste det medlemsland som vill åberopa garantin lägga fram vetenskapliga bevis för att åtgärden är nödvändig och dessutom kunna påvisa att det rör sig om ett problem som är specifikt för medlemsstaten. anser att detta står i direkt motsättning mot försiktighetsprincipen. Vilka miljöproblem kan anses vara specifika för ett land? För det andra måste det miljöproblem som medlemslandet vill komma åt ha uppkommit efter det att EU beslutade om gemensamma regler. För det tredje underställs miljön alltid kraven på en effektiv gemensam marknad i och med den skrivning i artikel 100a.6 som ger kommissionen rätt att motsäga sig tillämpning av miljögarantin om kommissionen anser att de nationella bestämmelserna innebär förtäckta handelshinder eller hindrar den inre marknadens funktion! Genom Amsterdamfördraget lyfts konsumentpolitiken fram som ett självständigt politikområde inom första pelaren. Detta innebär att kommissionens ensamrätt att lägga förslag gällande konsumenträtt fördragsfästs. Även om Amsterdamfördraget inte innebär några direkta bakslag för konsumentpolitiken ser stora risker med att EU ges ökade befogenheter inom området, detta utifrån erfarenheten att konsumentpolitik sedan EU-anslutningen fått stryka rejält på foten. Bl a har tvingats godkänna 92 tillsatsämnen som varit förbjudna i och marknaden översvämmas nu av livsmedel som innehåller alltfler tillsatsämnen. Lyckligtvis har dock tagit strid mot EU genom att vidmakthålla förbudet mot azo-färgämnen (vilka kan utlösa allergiska reaktioner) och cyklamat (p g a vissa cancerrisker). förbud mot azo-färgämnen kommer att prövas av , då en butiksinnehavare åberopat för tillsatser efter att ha fällts för att ha sålt importerade godsaker med azofärger. Enligt EU:s märkningsdirektiv är det inte heller nödvändigt att skriva ut vad som ingår i sammansatta ingredienser, t ex majonnäs, om den sammansatta ingrediensens andel i varan är . Den svenska gränsen låg tidigare på , och dessutom hade en regel om att sådana ämnen som var kända för att framkalla allergiska reaktioner (t ex nötter och ägg) alltid skulle anges. Något sådant krav finns inte i EU-reglerna. Något krav på generell ursprungsmärkning finns inte heller, ursprungsmärkning behöver bara göras om det skulle vilseleda konsumenten att inte sätta ut uppgiften. Handelspolitiken integreras ytterligare genom en möjlighet för rådet att med enhällighet fatta beslut om att utsträcka EG:s exklusiva behörighet till att också omfatta immaterialrätten och de delar av tjänstehandeln som ännu inte omfattas av den gemensamma handelspolitiken. EG:s exklusiva rättighet att ingå handelsavtal med tredje land utvidgas också genom att ett sådant beslut av rådet kan åtföljas av ett beslut om provisorisk tillämpning i avvaktan på avtalets ikraftträdande. Detta innebär att medlemsländernas egna godkännandeprocedurer totalt förbigås, dvs att unionens handelspolitik kan sägas vara en samordning av självständiga länders handelspolitik, utan att den enda reella avtalsslutande parten är EG. motsäger sig skarpt att på detta sätt ger upp sin suveränitet i handelspolitiska frågor. EU:s handelspolitik har orsakat stora skador, både i form av försämringar för konsumenter i och i form av utsugning av tredje världen. Jämställdhet mellan kvinnor och män Regeringen beskriver i positiva ordalag hur EU ges ökade befogenheter att driva en progressiv jämställdhetspolitik. menar att så länge som maktstrukturen i EU är som den är, med en kommission, en domstol och ett ministerråd som så gott som uteslutande består av män, har EU svårt att ens nå upp till vad som länge varit självklarheter i Amsterdamfördragets innebörd avseende andra pelaren Den andra pelaren innefattar EU:s samarbete när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Med Amsterdamfördraget luckras det tidigare mellanstatliga samarbetet upp i och med att vissa beslut i ministerrådet som tidigare krävt enhällighet nu kan fattas med majoritetsbeslut. I den nya arbetsordningen ska stats- och regeringscheferna mer aktivt arbeta med utrikes- och säkerhetspolitiken och under enighet dra upp nya riktlinjer för politiken. Sedan är det upp till utrikesministrarna att omsätta riktlinjerna i praktiken, och här räcker det med kvalificerad majoritet. Detta undantag från huvudregeln om enhetlighet gäller: När rådet beslutar om gemensamma åtgärder, antar gemensamma ståndpunkter eller fattar andra beslut på grundval av en gemensam strategi som tidigare fastställts enhälligt, När rådet beslutar om genomförande av en gemensam åtgärd eller gemensam ståndpunkt. Här gäller att besluten skall tas med kvalificerad majoritet, dvs 62 röster avgivna av minst tio länder. Dessa undantag skall dock inte tillämpas i militära frågor. Amsterdamfördraget för också in en regel om s k konstruktivt avstående, vilket innebär att för beslut som kräver enhällighet kan det medlemsland som inte vill delta i ett beslut lägga ned sin röst i stället för att rösta nej. En nedlagd röst innebär att landet slipper delta i de åtgärder som följer av beslutet, men att landet förbinder sig att inte hindra eller försvåra för de andra länderna att genomföra beslutet. Om medlemsstaten väljer att avstå från att rösta utan att motivera varför blir landet dock bundet av det beslut som fattas. menar att införandet av ett s k konstruktivt avståndstagande endast är ett system för att kringgå det veto som länderna tidigare haft vid beslut i andra pelaren. Vad gäller budgeten för GUSP undertecknade parlamentet, kommissionen och rådet ett avtal , dvs efter det att Amsterdamfördraget fastställts, att GUSP:s operationella kostnader skall hänföras till gemenskapens budget, utom då det är fråga om militära kostnader. Alla förvaltningskostnader belastar EU-budgeten, även länder som röstar nej vid majoritetsbeslut eller gör ett konstruktivt avståndstagande vid enhällighetsbeslut måste alltså vara med och betala. En enhet för politisk planering och tidig förvarning förelås också inrättas i rådets generalsekretariat, med befogenhet att kunna agera på kort varsel. motsätter sig skarpt denna utveckling av ett UD på EU-nivå. Enheten skall lyda under rådets generalsekreterare, som genom Amsterdamfördraget i stor utsträckning blir EU:s, och därmed indirekt , ansikte utåt för unionens utrikespolitik. Generalsekreteraren ges befogenhet att med den av höga tjänstemän sammansatta politiska kommittén medverka till utformning och genomförande av beslut. Generalsekreteraren tar också plats i den s k trojkan, bredvid ordförandelandets utrikesminister och kommande ordförandelands utrikesminister. Syftet med detta är att skapa en längre kontinuitet i den gemensamma utrikespolitiken trots att EU skiftar ordförandeland varje halvår. Även samarbetets militära delar fördjupas genom att EU ges befogenhet att anlita VEU. Alla medlemsstater ges rätt att delta fullt ut i sådana insatser. Det slås också fast i fördraget att en etablering av ett gemensamt försvar och en eventuell integration av VEU i EU kan ske om enhälligt fattar ett sådant beslut. Målet med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik Regeringen skriver i propositionen att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) tillkom i insikt om att samarbete förbättrar förutsättningarna att tillvarata medlemsländernas sammanfallande intressen. ifrågasätter vilka dessa intressen anses vara. har efter i hög utsträckning arbetat, inom FN och på andra sätt, för att hjälpa utvecklingsländer och på olika sätt visa solidaritet med tredje världen. Detta har långt ifrån varit det övergripande intresset för gamla kolonialmakter som och . Med Amsterdamfördraget förlorar i hög grad sin möjlighet att agera internationellt och tvingas i stället visa solidaritet med EU:s stormakter för att sluta upp kring en gemensam EU-linje i internationella frågor. Det övergripande målet är att medlemsstaterna skall arbeta för att stärka sin ömsesidiga politiska solidaritet. Den svenska alliansfriheten är därmed historia blott och EU:s faktiska utrikespolitik visar tydligt att i och med EU-medlemskapet dels dras in i konflikter som vi egentligen inte berörs av, dels förhindras att reagera vid händelser där ett svenskt agerande vore rimligt. Att integrationen inom GUSP inte sätter stopp i och med Amsterdamfördraget är fullkomligt klart. När Tindemansbetänkandet1 debatterades i gavs en tydlig fingervisning om att syftet med GUSP är att EU ska bli en militär supermakt och att de gamla kolonialländerna vägrar släppa greppet om resterna av kolonialväldena. Tindemans anförde att EU kan föra en säkerhets- och försvarspolitik för att skydda sig själv och för att försvara sina intressen och värden och vidare att detta ska kunna ske genom användandet eller hot om användande av militära insatser. Även kommissionen tydliggör denna utveckling mot en europeisk supermakt, bland de förslag man lagt kan nämnas:2 Gradvis utveckling av en gemensam försvarspolitik med gemensamt försvar som slutmål. Ökade operationella resurser till VEU. Att EU i större utsträckning kommer att behöva fatta utrikespolitiska beslut som omfattar utnyttjande av militära resurser. Att EU bör spela en mer aktiv roll på den internationella politiska scenen och därför måste förstärka sin förmåga att fatta politiska beslut. Vad som dock kanske är mer förvånande är att i sitt yttrande ställt sig positivt till kommissionens förslag och bara lagt in en liten passus om att kongruens mellan medlemskap i , NATO och VEU inte är ett mål i sig. I kommissionens handlingsprogram för 19983 intensifierar kommissionen sina förslag och skriver under rubriken i världen: en ställning och en roll att hävda bl a: Det är ett känt faktum att , trots sin ställning som den främsta handelsmakten och den största internationella bidragsgivaren i världen, inte har tillräcklig kapacitet till gemensam handling när det gäller de yttre förbindelserna. Vägen dit anser man vara en stärkt politisk beslutsförmåga och att länderna alltid intar en gemensam hållning i de yttre förbindelserna. Kommissionens supermaktsambitioner framstår därmed som alltmer tydliga. I propositionen erkänner regeringen att man vid förhandlingarna om medlemskap insåg att en gemensam försvarspolitik och ett gemensamt försvar hörde till EU:s långsiktiga mål. Detta naturligtvis tvärt emot vad som sades i före folkomröstningen. Med Amsterdamfördraget tas ett steg närmare en gemensam försvarspolitik genom en formulering i artikel J7 att den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken skall omfatta alla frågor som gäller unionens säkerhet, inklusive den gradvisa utformningen av en gemensam försvarspolitik. På förslag från och (!)