frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — De grundläggande föreskrifterna om förundersökning finns i 23 kap. (RB). Förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av något annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (1 §). Under förundersökningen skall utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot honom samt målet så beredas att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen (2 §). En förundersökning inleds av polismyndigheten eller åklagaren. Om den har inletts av polismyndigheten och saken inte är av enkel beskaffenhet, skall ledningen övertas av åklagare, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i andra fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl (3 § första stycket). gäller vidare att ett formligt beslut att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndigheten eller åklagaren. Reglerna om förundersökning är resultatet av en avvägning mellan hänsynen till den enskildes rättssäkerhet och intresset av att begångna brott utreds och beivras på ett effektivt sätt. I och med att en förundersökning inleds blir ett omfattande regelsystem tillämpligt vilket innefattar såväl förpliktelser som rättigheter för den enskilde. Allmänt gäller att undersökningen bör bedrivas på sådant sätt att ingen onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet (4 § första stycket andra meningen). Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (6 §). Under vissa förutsättningar kan en person tvångsvis hämtas eller tas med till förhör, och det föreligger också en skyldighet för den enskilde att stanna kvar hos polisen för förhör (79 §§). Vidare kan olika straffprocessuella tvångsmedel t.ex. häktning, beslag, husrannsakan och kroppsvisitation komma till användning under en förundersökning enligt vad som närmare anges i 2428 kap. RB (16 §). När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet skall han underrättas om misstanken när han hörs. Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen, och de har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt (18 §). I samband med att någon underrättas om att han är skäligen misstänkt skall han upplysas om att den som är misstänkt för brott är berättigad att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare samt att under vissa förutsättningar offentlig försvarare kan förordnas (21 kap. 3 och 3 a §§ RB samt 12 § förundersökningskungörelsen [1947:948] [FUK]). Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har förövats (, SvJT 1982 s. 658). Förundersökningen omfattar dels det till polisverksamheten hörande förberedande spanings- och efterforskningsarbete som avser att fastställa om brott har förövats och att utröna om skäl till misstanke mot någon föreligger, dels den utredning, som äger rum sedan misstanken har riktats mot en viss person (SOU 1938:44 s. Det anses att i princip allt utredningsarbete som har till mål att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brott och om tillräckliga skäl för åtal föreligger mot en viss person är att betrakta som en förundersökning. Det är inte tillåtet att kringgå bestämmelserna om förundersökning genom att förklara att en undersökning avser att klarlägga om förundersökning skall inledas. Den misstänkte får inte på detta sätt betas de rättssäkerhetsgarantier som erbjuder (SOU 1967:59 s. 89). Vad som har sagts i det föregående om förundersökning innebär inte att all utredningsverksamhet utanför förundersökningsinstitutets ram skulle vara otillåten. I departementspromemorian Översyn av utredningsförfarandet i brottmål (DsJu 1979:15 s. 37 f.) uttalas bl.a. följande om de förstadier som kan föregå en förundersökning. Primärutredning enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket RB görs innan förundersökning har inletts. Den är skild från en regelrätt förundersökning endast därigenom att behörig undersökningsledare ännu inte har hunnit träda in. En primärutredning kan följaktligen sägas utgöra en provisorisk förundersökning. I "andra änden" av förundersökningens förstadium bedrivs s.k. allmän brottsspaning. Sådan spaning sker utan att det föreligger någon konkret brottsmisstanke. Den ingår närmast i polisens brottsförebyggande verksamhet och är således i första hand grundad på bestämmelserna i 2 § polisinstruktionen (1972:511). På skalan mellan primärutredning och allmän brottsspaning kan man skilja ut ytterligare två utredningsnivåer som föregår den formliga förundersökningen. Dessa nivåer benämns här förutredning respektive förspaning. Förutredning och förspaning karaktäriseras av att brottsmisstankarna antingen är vaga och/eller obestämda eller förekommer tillsammans med andra faktorer som motverkar det intryck som misstankarna ger. Det tillgängliga materialet är med andra ord inte tillräckligt för att avgöra om förundersökning skall inledas eller ej. Begreppen förutredning och förspaning förutsätter således att bestämmelsen i 23 kap. 1 § första stycket RB om inledande av förundersökning ger en viss tröskeleffekt, något som säkerligen är fallet i praktiken men som möjligen inte har varit lagstiftarens mening. Varken förutredning eller förspaning har uttryckligen behandlats av lagstiftaren. Några andra föreskrifter finns inte heller. Vad särskilt gäller förutredning uttalas i promemorian följande. Med förutredning förstås sådana punktvisa åtgärder som undersökningsledaren ibland behöver vidta för att berika sitt underlag, när han står i begrepp att besluta om förundersökning skall inledas eller ej. Det är sålunda fråga om en begränsad komplettering av kända eller påstådda förhållanden i ett bestämt syfte. Som exempel kan anges att undersökningsledaren efter en anmälan om mordbrand kontrollerar att en brand verkligen har anlagts på den plats som har uppgivits. Ett annat exempel är att undersökningsledaren tvekar om gärningens rätta rubricering och något av alternativen uppenbarligen medger förundersökningsbegränsning i full utsträckning. En anmälan om undanskaffande av avbetalningsgods kan t.ex. behöva kompletteras för att alternativen olovligt förfogande och bedrägeri skall bli tillräckligt belysta. Av vad som har sagts nu framgår att skillnaden mellan att komplettera en anmälan och att göra en förutredning kan vara hårfin. Skillnaden ligger främst i att förutredningens syfte är så begränsat. Däri ligger även att en förutredning i princip görs först sedan behörig undersökningsledare har trätt in. Det måste nämligen sedan anmälningssituationen är överspelad anses höra till undersökningsledarens kompetensområde att föranstalta om den eventuella förutredning som behövs för att han i ett konkret fall skall kunna ta ställning till om förundersökning skall inledas eller ej. I praktiken finns det knappast något skäl att se på förutredningen som en särskild företeelse. Bestämmelsen i 23 kap. 3 § tredje stycket RB om att åklagaren vid verkställande av förundersökning äger anlita biträde av polismyndighet torde exempelvis vara analogiskt tillämplig på förutredning. Jag har i ett tidigare ärende (dnr 3251-1993) behandlat frågan om förutsättningarna för att inom ramen för en förutredning om förmögenhetsbrott hålla förhör med vittnen och den person som hade utpekats som skyldig till brott. I det ärendet inhämtades ett yttrande från Riksåklagaren (biträdande riksåklagaren ). Yttrandet återges här i de delar som är relevanta för detta ärende. Handläggningen aktualiserar frågeställningen vad som gäller för sådana utredningar som ibland föregår ett beslut om förundersökning skall inledas eller ej (vad som brukar kallas förutredning). Vad angår förutredning kan konstateras att uttrycket förutredning inte förekommer i lagstiftningen. Detta torde bero på att det är ett institut som har växt fram efter hand. Det finns därför inte någon enhetlig definition på vad som är en förutredning och inga regler om förfarandet. har tanken på författningsreglering av förutredning avvisats (SOU 1992:61 s 369). Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt; det räcker att det finns anledning att anta att brott har förövats. Avsikten med detta är att även förhållandevis oklara brottsmisstankar skall utredas inom ramen för reglerna om förundersökning. Förundersökningsreglerna innehåller viktiga rättssäkerhetsgarantier. Reglerna innebär skyldigheter för den enskilde, t.ex. skyldigheten för envar att underkasta sig förhör, och rättigheter för den som förhörs. Normalt utgör de uppgifter som lämnas av en målsägande i en anmälan om förmögenhetsbrott ett tillräckligt underlag för att bedöma om förundersökning skall inledas eller ej. Anmälarens uppgifter godtas som regel, bl.a. av det skälet att uppgifter som felaktigt tillvitar någon brottslig gärning är straffsanktionerade. Om det finns omständigheter som förringar tilltron till anmälaren eller om det annars finns uppgifter som talar mot uppgifterna i anmälan kan detta utgöra skäl att besluta att inte inleda förundersökning. kan förhållandena vara sådana att det material som presenteras i en anmälan eller som annars föreligger inte är tillräckligt för att förundersökningsledaren skall kunna ta ställning till om de rättsliga förutsättningarna för förundersökning är för handen. Det kan då vara nödvändigt att bredda beslutsunderlaget innan förundersökningsledaren tar ställning till om förundersökning skall inledas eller ej. Ett kännetecken på en situation där förutredning kan vara nödvändig är att brottsmisstankarna antingen är vaga och obestämda eller förekommer tillsammans med andra faktorer som motverkar det intryck som misstankarna ger (DsJu 1979:15 s 37). Enligt min mening råder det inte någon oklarhet om vad som normalt avses med en förutredning. Det finns skilda uttalanden i denna fråga som ger en god uppfattning om vilka förberedande utredningsåtgärder som kan företas inom ramen för en förutredning. Med förutredning brukar avses sådana punktvisa åtgärder som förundersökningsledaren ibland behöver vidta för att berika sitt underlag. Det är fråga om en begränsad komplettering av kända eller påstådda förhållanden i ett bestämt syfte (DsJu 1979:15 s 38, SOU 1992:61 s 272). Som exempel på förutredning anges att undersökningsledaren efter en anmälan om mordbrand kontrollerar att en brand verkligen har ägt rum (DsJu 1979:15 s 38). Med den nu angivna och allmänt vedertagna avgränsningen av vad som är förutredning är skillnaden mellan att komplettera en anmälan och att vidta en förutredning tämligen liten. Även om det inte finns några särskilda regler för förfarandet vid förutredning anses det allmänt att regler bör tillämpas analogt. Tvångsmedel kan dock inte förekomma under förutredning (SOU 1992:61 s 272). Särskilt mot bakgrund av att reglerna om förundersökning syftar till att tillgodose allmänna rättssäkerhetskrav har det ansetts angeläget att beslut om inledande av förundersökning meddelas i de fall där detta är sakligt motiverat. Redan det förhållandet att institutet förutredning är oreglerat och inte innehåller några regler om skyldigheter och rättigheter för enskilda innebär att tillämpningsområdet är begränsat. Frånvaron av rättslig definition på vad som är en förutredning manar också till försiktighet. I praxis har förutredning kommit att användas framför allt i ärenden där det finns ett stort behov av att komplettera underlaget med skriftligt material. Visst muntligt uppgiftsinhämtande i direkt anslutning härtill förekommer också. Förutredning är därför inte ovanlig i komplicerade ärenden rörande påstådd ekonomisk brottslighet. I andra typer av ärenden genomförs ibland förhör med målsäganden eller annan anmälare i form av förutredning, i syfte att komplettera anmälan och konkretisera påståenden i denna för att skapa ett tillräckligt beslutsunderlag. Andra former av förutredning torde däremot vara ovanliga. Förutom att hålla förhör med målsäganden (eller annan anmälare) kan åklagaren låta komplettera beslutsunderlaget inom ramen för en förutredning genom att skriftligt material som belyser de förhållanden som berörs i anmälan inhämtas. Det kan t.ex. röra sig om originalet av ett avtal eller liknande, registerutdrag som styrker olika personers behörighet etc. Denna typ av komplettering i form av förutredning kan i vissa fall vara omfattande, t.ex. vid misstanke om ekonomisk brottslighet. När det gäller andra typer av utredningsåtgärder än de nu nämnda är, som framgått ovan, utrymmet för förutredning mycket begränsat. Detta gäller särskilt när det blir fråga om förhör. Enligt min mening finns det i princip inget rättsligt stöd för att hålla förhör utanför ramen för förundersökning, utöver förhör med målsäganden eller med den som har ingett brottsanmälan, i syfte att komplettera och konkretisera uppgifter i anmälan. I samma syfte torde i enstaka fall andra personer, som företräder målsäganden (om denna är en juridisk person), kunna höras för att få fram underlag till komplettering av anmälan. Utredningen avslutades genom att . beslutade att förundersökning inte skulle inledas. Under utredningen, som av har betecknats som en för-förundersökning, hölls 17 protokollerade förhör varav tre vittnesförhör. Utredningsresultatet redovisades i ett protokoll på sammanlagt 84 sidor. Den första fråga som är föremål för bedömning i ärendet är om den verkställda utredningen kunde göras utanför ramen för förundersökningsinstitutet. En lämplig utgångspunkt för diskussionen är härvid de ovan återgivna promemorieuttalandena att det i praktiken knappast finns något skäl att se på förutredningen som en särskild företeelse och att skillnaden mellan att komplettera en anmälan och att göra en förutredning kan vara hårfin. Som exempel på en sådan skillnad nämns i promemorian att förutredning i motsats till en komplettering av anmälan kan äga rum endast på föranstaltande av behörig förundersökningsledare. En förutredning är att betrakta som ett led i tillämpningen av bestämmelserna i 23 kap. 1 § RB om inledande av förundersökning. För att förundersökning skall inledas krävs, som har nämnts i det föregående, att det på grund av angivelse eller något annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. I likhet med Riksåklagaren anser jag att de uppgifter som har lämnats av en målsägande i en anmälan normalt skall anses utgöra ett tillräckligt underlag för att bedöma om förundersökning skall inledas eller ej. Om uppgifterna i anmälan inte ger anledning att anta att ett brott har begåtts skall förundersökning således inte inledas. Som framgår av vad som har sagts i det föregående kan situationen emellertid ibland vara sådan att förundersökningsledaren har ett legitimt behov av att inhämta kompletterande upplysningar som underlag för sitt ställningstagande i förundersökningsfrågan. Det ligger i sakens natur att en sådan kompletterande utredning måste hålla sig inom mycket snäva ramar. Det skall, som sägs i promemorian och Riksåklagarens yttrande, vara fråga om punktvisa åtgärder som syftar till att genom en begränsad komplettering av kända eller påstådda förhållanden berika beslutsunderlaget i förundersökningsfrågan. Förundersökningsledaren kan exempelvis inhämta visst skriftligt material för att få någon fråga särskilt belyst. Det får vidare anses vara tillåtet att be anmälaren att lämna kompletterande muntliga uppgifter i de hänseenden som bedöms vara relevanta i sammanhanget. Jag vill inte heller utesluta möjligheten av att man i vissa situationer vänder sig till en målsägande som inte själv är anmälare med önskemål om att få ta del av skriftligt material eller att få muntliga upplysningar. Jag anser exempelvis att det i det här aktuella fallet får anses ha varit en godtagbar förutredningsåtgärd att med ledning av de uppgifter målsägandena lämnat i sina brev till polisen fordra in klasslistor för att på så vis få en uppfattning de påstådda övergreppen ägt rum och om preskription inträtt. Det måste emellertid understrykas att en förutredning under inga förhållanden får sträcka sig längre än vad som krävs för att förundersökningsledaren skall kunna ta ställning i frågan om förundersökning skall inledas eller ej. Det får således aldrig bli fråga om att vidta några åtgärder som har karaktär av brottsutredning. Förhör med vittnen eller med någon som i en anmälan har utpekats som gärningsman får exempelvis aldrig förekomma inom ramen för en förutredning. Jag vill vidare framhålla vikten av att det görs klart för en anmälare eller målsägande som ombeds att lämna uppgifter att förundersökning inte har inletts och att hans medverkan därför är helt frivillig. Jag finner inte anledning att göra någon detaljerad bedömning av frågan i vilken utsträckning målsägandeförhören i den nu aktuella utredningen kan betraktas som godtagbara förutredningsåtgärder. Jag nöjer mig i detta hänseende till att hänvisa till vad som sagts i det föregående att det i viss, begränsad utsträckning får anses vara tillåtet att inhämta kompletterande uppgifter från en anmälare eller målsägande. Som framgår av vad som har sagts i det föregående kan vittnesförhören med skolpsykologen, distriktssköterskan och skolsköterskan däremot inte i någon del godtas som förutredningsåtgärder. Jag vill i sammanhanget särskilt peka på att ett av vittnena enligt förhörsprotokollet har hörts med anledning av "utredning ang sexuella övergrepp av läraren " och att ett annat vittne har hörts "ang huruvida sexuellt ofredande/sexuellt utnyttjande av underårig föreligger". Dessa exempel visar på ett tydligt sätt vilka skaderisker som sådana förhör kan vara förenade med. Att polis och åklagare på detta sätt har intresserat sig för S. har självfallet varit ägnat att ge de hörda personerna den uppfattningen att det har förelegat misstankar med viss substans mot S. Man måste också se på de förhör som har hållits med andra personer än målsägandena ur de hördas synvinkel. Att medverka vid förhör under en förundersökning är en medborgerlig skyldighet som kan uppfattas som både tidsödande och integritetskränkande. För att den skall få aktualiseras krävs därför att utredningsintresset är så stort att det väger upp det obehag och de olägenheter för den enskilde som kan vara förknippade med ett polisförhör. En bristande balans i detta hänseende kan inte kompenseras genom att det görs klart för den hörde att hans medverkan är frivillig, eftersom de flesta människor sannolikt anser att de har en moralisk plikt att bistå polisen oavsett vad som kan följa av gällande rättsregler. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det vid samråd mellan , . och . har föranstaltats om en utredning som i realiteten haft karaktären av förundersökning men som har syftat endast till att ge ett underlag för ett ställningstagande i frågan om en förundersökning skulle inledas eller ej. En brottsutredning som har sträckt sig utöver vad som kan godtas i fråga om en förutredning har således genomförts utan att författningsreglerna om förundersökning har varit formellt tillämpliga. Remissvaren i detta ärende visar att det råder oklarhet i frågan om vem som hade ansvaret för ledningen av utredningen. Som har nämnts föregicks målsägande- och vittnesförhören av samråd mellan polismyndigheten och åklagaren. är emellertid av den uppfattningen att det formella ansvaret för utredningen låg kvar hos polisen fram till då åklagarinträde ägde rum. Enligt min mening var ärendet av den svårighetsgraden att i samband med det "samråd" som ägde rum innan förhören genomfördes borde ha övertagit utredningsansvaret. Det skulle därefter ha ankommit på honom att begränsa förutredningen till att avse inhämtande av de kompletterande upplysningar från målsägandena som behövdes som underlag för ett ställningstagande i frågan om förundersökning skulle inledas eller ej. Om han sedan på grundval av dessa upplysningar hade gjort den bedömningen att det saknades förutsättningar att inleda förundersökning, skulle han ha fattat beslut av denna innebörd utan att ha låtit höra några vittnen. I motsatt fall skulle han före vittnesförhören ha fattat beslut om inledande av förundersökning. Sekretess hos åklagarmyndighet i ett ärende om internationell rättshjälp i brottmål (Dnr 3937-1995) riktade i en anmälan kritik mot chefsåklagaren och kammaråklagaren , i , med anledning av handläggningen av en begäran om bl.a. kopior av vissa handlingar i ett ärende i vilket hade framställt en begäran om rättshjälp. Klagomålen föranledde en utredning avseende flera frågor om arkiveringsskyldigheten hos myndigheterna samt handläggningen av själva utlämnandefrågan. I detta referat återges endast sådant som rör frågan om sekretess. i överlämnade en framställning om rättshjälp i brottmål till . Av framställningen, som härrörde från i , framgick att förundersökning pågick där "angående negativa utlåtanden som bestyrkade osanna uppgifter" om en viss angiven kvinna. Vice länsåklagaren begärde mot bakgrund av vad som hade kommit fram under förundersökningen bl.a. att vittnesförhör skulle hållas med två personer i varav den ene var . överlämnade framställningen till Riksåklagaren, som i sin tur överlämnade den till i för handläggning. hölls i närvaro förhör med . I en skrivelse ställd till Överåklagaren, lämnade följande beskrivning av förhöret. Skrivelsen lämnades med anledning av att . överklagat ett beslut av henne att inte lämna ut handlingar. . hade skriftligen kallats till förhör på polishuset i den Av kallelsen framgick att polska myndigheter begärt förhöret. Kopia av kallelsen och utskrift av förhöret biläggs. När förhöret började ville . titta på missivhandlingarna från . Detta medgavs eftersom jag ansåg det lämpligt att han fick se att det var polska myndigheter som begärt förhöret. När han emellertid tog god tid på sig avbröt jag honom eftersom jag ansåg att det var till men för förhöret att han läste igenom frågorna innan han hördes. . uppgav att han behövde en veckas betänketid för att avgöra om han ville medverka i förhöret. Detta medgavs honom och han erhöll ny kallelse till . . krävde därefter att få kopia på samtliga handlingar. Jag beslöt att han inte skulle få detta före förhöret, enär jag bedömde det till men för utredningen. Däremot hänvisade jag . till polska ambassaden i om han hade några frågor i ärendet och klargjorde för honom att jag i överensstämmelse med avtal om rättshjälp mellan och verkställde av polska myndigheter begärt förhör. . meddelade att han inte hade någon orsak att biträda polska myndigheter. Sammanfattningsvis är således beslutet att inte ge . kopia på handlingarna före förhöret mitt. anförde i ett beslut följande. har beslutat att inte till Er utlämna kopior på de handlingar som hade översänts från inför förhöret i . Hon har som skäl för sitt beslut angivit att ett utlämnande före förhöret skulle vara till men för den polska utredningen. Jag finner ej skäl till ändring av beslut. Mitt beslut kan överklagas till Kammarrätten i . Vid förhör som hölls krävde . att få läsa frågorna innan han besvarade dem. upplyste honom om att hon fortfarande hade uppfattningen att det skulle vara till men för utredningen och att hennes tidigare beslut därför kvarstod. förklarade att han inte var villig att svara på några frågor enligt framställningen från . Något förhör kom således aldrig till stånd. återsände remisshandlingarna till Riksåklagaren den