frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — beslutade kronofogdemyndigheten om utmätning av viss egendom som förvarades i lägenheten för C.A:s skulder i allmänna och enskilda mål hos kronofogdemyndigheten. Den egendom som inte ansågs vara av något exekutivt värde skulle därefter forslas bort som sopor. Viss egendom togs dock om hand av en syster till C.A. I en anmälan, som kom in till JO , anförde C.A. besökte han tjänstemannen vid kronofogdemyndigheten. Han upptäckte då att i fanns två föremål som tillhörde honom. Det rörde sig om ett verktyg och en träfigur. Föremålen utgjorde nu prydnader i tjänsterummet. Efter remiss inkom kronofogdemyndigheten med ett yttrande. Myndigheten hade bl.a. inhämtat upplysningar från kronokommissarien , som avgick med pension . Han var förrättningsman vid utmätningen i C.A:s bostad. Beträffande det som C.A. har anfört i anmälan har uppgett följande. Han hade handlagt olika mål rörande C.A. Det som han därigenom kände till om C.A. gav honom anledning att tro att denne skulle söka upp honom efter frigivning från avtjänat straff för att diskutera avhysningen och utmätningen. Bland den egendom som skulle forslas bort som sopor fanns enligt hans uppfattning vissa föremål som kunde vara av visst personligt värde för C.A. Han tog därför undan verktyget och träfiguren i syfte att senare överlämna föremålen till C.A. Föremålen förvarades i hans tjänsterum. När han slutade övertogs rummet av . Föremålen kom att även fortsättningsvis förvaras i rummet. yttrade för egen del följande. Beträffande den nu aktuella egendomen kan det inte försvaras att gäldenärens egendom, om än den saknar värde, förvaras och under sådana förhållanden hos en myndighetens tjänsteman att egendomen får karaktär av prydnad eller inventarium. inte avhämtade egendom eller hörde av sig till myndigheten borde egendomen ha forslats bort eller förvarats på annan lämplig plats, t.ex. i förråd eller dylikt. Det kan konstateras att förfarandet med den aktuella egendomen skett på ett klart olämpligt sätt. De berörda tjänstemännen har erinrats härom och inser numera att så varit fallet. Handlingssättet kommer inte att upprepas. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande. Bestämmelser om avhysning finns i 16 kap. utsökningsbalken. Vid avhysning skall kronofogdemyndigheten i första hand uppmana svaranden att flytta själv eller att anvisa en lämplig plats dit egendomen kan föras. Om svaranden inte följer uppmaningen skall kronofogdemyndigheten enligt 6 § första stycket vid behov ombesörja transport av egendom som skall bortföras, hyra utrymme för förvaring av egendomen och vidta andra liknande åtgärder som föranleds av avhysningen. Ofta uppdrar kronofogdemyndigheten åt utomstående att förvara egendom som omhändertas vid avhysning. I andra fall förvarar myndigheten egendomen. Den som förvarar egendomen, utomstående eller kronofogdemyndigheten, har enligt 6 § tredje stycket rätt till skälig ersättning av svaranden för förvaringen. Har egendomen inte hämtats efter avhysningen får den som förvarar egendomen sälja den och ta ut sin fordran ur köpeskillingen eller, om egendomen uppenbarligen saknar försäljningsvärde, bortskaffa den. Innan egendomen säljs eller bortskaffas skall svaranden, om han kan nås, anmanas att hämta egendomen. Jag delar kronofogdemyndighetens uppfattning att den aktuella egendomen, verktyget och träfiguren, har hanterats på ett klart olämpligt sätt. Av utredningen framgår att egendomen nu förvaras i ett förråd hos myndigheten och att C.A. självfallet kan avhämta den när han så önskar. På grund härav finner jag inte skäl att uppehålla mig vidare vid saken. En länsrätt har överprövat av försäkringskassa meddelat grundbeslut, trots att kassan fattat nytt beslut efter omprövning (Dnr 4036-1995) I en anmälan till JO klagade . på Länsrätten i för dess handläggning av hans mål rörande sjukpenning och rehabiliteringspenning. Han uppgav bl.a., att han i sitt överklagande till länsrätten av omprövningsbeslut , vari kassan beslutat att inte utge rehabiliterings- eller sjukpenning till honom efter , yrkade att han skulle beviljas sjukpenning under tid han utreddes vid visst sjukhus. Länsrätten tog emellertid i sin dom i målet enbart ställning till hans rätt till rehabiliteringspenning och behandlade således inte frågan om hans rätt till sjukpenning. Ärendet remitterades till Länsrätten i för yttrande. I remissvaret hänvisade länsrätten lagmannen som sitt eget till ett yttrande från länsrättsfiskalen . I yttrandet anfördes bl.a. följande. har beslutat att efter inte betala ut rehabiliteringspenning till J.B. för sjukfall anmält . I beslutet har inte angetts något om hans sjukpenning. I beslut uppger att det tidigare beslutet () att efter inte längre betala ut rehabiliteringspenning eller sjukpenning kvarstår. Detta är emellertid felaktigt då det första beslutet inte på något sätt berört J.B:s rätt till sjukpenning. I nytt beslut går ett steg längre och påstår att den i beslutsbrev daterat meddelat J.B. att kassan inte kommer att betala rehabiliteringspenning/sjukpenning efter . Faktum kvarstår dock att beslutet från endast avsett rehabiliteringspenningen. Kassan anför avslutningsvis att beslutet att inte betala ut rehabiliteringspenning eller sjukpenning efter kvarstår. Efter att J.B. begärt omprövning har i sitt omprövningsbeslut inte funnit skäl att ändra besluten från , och . I sitt överklagande till länsrätten har J.B. därefter yrkat sjukpenning han utreds vid i . Med hänsyn till hur utformat sina beslut (ett första beslut om rehabiliteringspenning som förklarats kvarstå oförändrat) har något formellt beslut om sjukpenning dock inte förelegat för länsrättens prövning. har förmodligen missförstått beslut, vilket mot bakgrund av kassans svårigheter med terminologin synes mer än väl förståeligt. Även om länsrättens dom hade kunnat formuleras tydligare med angivandet att det inte förelegat något beslut om sjukpenning kvarstår således det faktum att länsrätten, efter J.B:s överklagande av kassans omprövningsbeslut, endast haft att pröva hans rätt till rehabiliteringspenning. För att denna fråga över huvud taget skulle kunna tas upp till prövning valde jag att tolka J.B:s yrkande i målet som ett yrkande om rehabiliteringspenning. För att på bästa sätt tillvarata hans intresse är det möjligt att jag dessutom skulle ha överlämnat målet till för prövning av hans rätt till sjukpenning. Att så inte skett kan bara beklagas. Det bör emellertid noteras att J.B. har överklagat länsrättens dom och att målet ännu inte avgjorts av kammarrätten som således har möjlighet att vidta de åtgärder som anses lämpliga. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv följande. Såsom länsrätten påpekat har i beslutet enbart behandlat frågan om J.B:s rätt till rehabiliteringspenning efter med anledning av sjukfall anmält . Härefter har J.B. till kassan inkommit med dels ett förlängt läkarintyg avseende perioden t.o.m. , dels ett läkarutlåtande rörande en pågående utredning av hans besvär. har tolkat läkarintygen som ett anspråk på fortsatt rehabiliteringspenning eller sjukpenning från J.B:s sida. Med anledning härav har därför fattat ett nytt beslut , vari kassan dels vidhållit sitt tidigare ställningstagande rörande rätten till rehabiliteringspenning, dels bedömt hans rätt till sjukpenning för den i läkarintyget angivna perioden. har sedan inkommit med ytterligare ett läkarintyg till kassan, avseende perioden t.o.m. . förefaller även här ha tolkat det ingivna läkarintyget som en begäran om fortsatt rehabiliteringspenning eller sjukpenning för den i intyget angivna tidsperioden och därför i beslut vidhållit sina tidigare ställningstaganden rörande rätten till rehabiliterings- respektive sjukpenning. Beslutens karaktär av grundbeslut understryks också av deras utformning med omprövningshänvisning. Fråga är således om tre separata grundbeslut, vilka efter J.B:s begäran om omprövning samtliga har omprövats av i beslut . I omprövningsbeslutet har kassan inte funnit skäl att ändra sina tidigare beslut. har härefter i skrift överklagat omprövningsbeslut till länsrätten. Jag kan instämma i länsrättens uppfattning att beslut respektive har en mindre lämplig avfattning och att de kunde ha utformats tydligare. Detta förändrar dock inte att fråga är om tre separata beslut, i vilka tagit ställning till J.B:s rätt till rehabiliteringspenning och i de två senare besluten sjukpenning. Samtliga beslut har efter J.B:s begäran omprövats av . Kassans omprövningsbeslut innefattar således både dess ställningstagande till J.B:s begäran om fortsatt rehabiliteringspenning och hans begäran om sjukpenning. Länsrätten förefaller inte ha haft klart för sig att fråga varit om tre grundbeslut som sedan omprövats av kassan i beslut . Det är enbart det sistnämnda beslutet som kan överprövas av länsrätten. Såvitt framgår av länsrättens dom har emellertid domstolen enbart prövat beslut rörande J.B:s rätt till rehabiliteringspenning. Enligt 20 kap. 11 § lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) får beslut av en allmän försäkringskassa eller i ärenden om försäkring enligt lagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Ett beslut som har fattats av en tjänsteman hos får dock inte överklagas av en enskild innan beslutet har omprövats enligt 20 kap. 10 § AFL. Av nämnda lagrum följer således att ett av fattat tjänstemannabeslut endast kan bli föremål för länsrättens prövning sedan det omprövats av kassan. Länsrätten saknar således behörighet att överpröva ett sådant beslut. Mot bakgrund av det anförda kan jag inte finna annat än att länsrättens handläggning av J.B:s ärende inte stått i överensstämmelse med gällande bestämmelser på området. Genom det inträffade har J.B. förlorat möjligheten att få sjukpenningfrågan överprövad. Länsrättens handläggning av målet förtjänar därför allvarlig kritik. Jag finner det för övrigt anmärkningsvärt att länsrätten inte förefaller ha insett att dess hantering av målet varit felaktig. Med hänsyn till att målet nu är föremål för kammarrättens prövning stannar jag vid den kritik jag nu framfört. Central statsförvaltning, arbetsmarknadsmyndigheter m.m. På JO:s initiativ upptagen fråga om föreskrifter för tillämpningen av fastighetsbildningslagen (1970:988) i visst avseende saknat stöd i bemyndigande (Dnr 1052-1996) Med anledning av vissa iakttagelser i ett tidigare ärende upprättades inom JO-expeditionen följande promemoria. I föreskrifter till fastighetsbildningslagen (1970:988) LMVFS 1994:16 som trädde i kraft finns följande föreskrifter till 15 kap. 2,3,4 och 6 §§ fastighetsbildningslagen: När en skrivelse med ett överklagande kommit in till fastighetsbildningsmyndigheten skall denna 1. ofördröjligen ta ställning till om överklagandet kommit in i rätt tid eller inte, 2. genom signerad anteckning i dagboken ange om skrivelsen kommit in i rätt tid eller om överklagandet avvisats, 3. senast från det att överklagandet kom in ta ställning till om överklagandet skall föranleda omprövning, 4. senast från det att överklagandet kom in underrätta fastighetsregistermyndigheten om överklagandet, om det kommit in i rätt tid eller avvisats samt i förekommande fall om att omprövning kommer att göras, 5. om överklagandet innehåller begäran om inhibition eller annan brådskande åtgärd av fastighetsdomstolen, översända handlingarna till domstolen, 6. senast vid överklagningstidens utgång översända skrivelsen med överklagandet och övriga handlingar till fastighetsdomstolen. Har fastighetsbildningsmyndigheten beslutat att ompröva det överklagade förrättningsbeslutet helt i överensstämmelse med överklagandet skall klaganden genast underrättas om detta. Handlingarna med överklagandet skall därvid inte översändas till fastighetsdomstolen utan bifogas omprövningsbeslutet. Enligt 30 § fastighetsbildningskungörelsen (1971:762) jämförd med 5 § fastighetsbildningslagen meddelar de ytterligare föreskrifter som behövs för tillämpningen av fastighetsbildningslagen (1970:988), lagen (1970:989) om införande av fastighetsbildningslagen, lagen (1970:990) om förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning och kungörelsen. bör genom remiss anmodas att yttra sig över dels det bemyndigande med stöd av vilket myndighetens föreskrifter i denna del beslutats, dels innehållet i föreskrifterna. Sedan ärendet remitterats till för yttrande enligt promemorian uttalade verket, genom chefsjuristen , följande (bilagan utesluten här). Syftet med ifrågavarande föreskrifter har varit att ge handlingsregler för ett komplicerat förfarande inom fastighetsbildningslagstiftningen och det domineras av en strävan att effektivisera handläggningen samt stödja rättssäkerhet, enkelhet och snabbhet. () koncentrerar sitt yttrande till omprövningssituationen som kan förefalla särskilt svårförståelig för en oinvigd. Föreskrifterna har sin grund i behovet att ge normer för handlandet i huvudsakligen två situationer när tillämpningen av olika bestämmelser i regelsystemet föranleder riktlinjer. Den ena är när ett beslut enligt fastighetsbildningslagstiftningen kan bli föremål för omprövning enligt förvaltningslagens 27 §. Den andra är när ett beslut kan bli föremål för omprövning i annat fall. Med det senare fallet avses den sedan gammalt erkända rätten att vid en förrättning när som helst ompröva beslut när förhållandena framtvingar en ändring av vad som tidigare blivit avgjort (nedan benämnd traditionell omprövning). Omprövning enligt förvaltningslagen är i första hand avsett för enpartsärenden. Omprövning får inte göras till nackdel för en enskild part. Eftersom lantmäteriförrättningar i allmänhet berör flera fastighetsägare och reglerar förhållanden mellan dem är det i de flesta fall uteslutet att tillämpa omprövning av förrättningsbeslut. Förfarandet bör vidare enligt lagmotiven inte användas om besluten har den karaktären att de bör vara lika orubbliga som domstolarnas domar sedan de vunnit laga kraft (se bifogat LMV-info , dnr 20-1054-86). För de fall när omprövning enligt förvaltningslagen ändå kan komma i fråga vid förrättningar har LMV ansett det nödvändigt att ge vissa handlingsregler. Det hänger bl a samman med att som bevakar allmänintresset behöver för att hinna överväga överklagning innan överklagningstiden går ut. skall därför i vissa fall tillhandahålla förrättningsakten inom (24 och 25 §§ fastighetsbildningskungörelsen) från beslutsdagen. behov av akten kolliderar med behovet hos lantmäterimyndigheten att behålla akten omprövning övervägs. Ett annat förhållande som påkallar skyndsamhet är att registreringen av förrättningen skall ske sedan förrättningen vunnit laga kraft. Många förrättningar är komplicerade och tar tid att registrera. För att minimera tidsutdräkten är det rutin att myndigheten påbörjar ett förberedande registreringsarbete nästan genast efter avslutandet. Överklaganden och beslut om omprövning är företeelser som påverkar registreringsförberedelserna efter en förrättnings avslutande. Överklaganden kan komma in och registreringsåtgärder som påbörjats måste avbrytas. Åt detta är inget att göra från lantmäterimyndighetens sida. När det gäller beslut om omprövning kan myndigheten däremot genom att snabbt ta ställning ge förutsättningar för att registreringsarbetet fortskrider planenligt. Även när det gäller befattning med förrättningen är det angeläget att beslut om omprövning inte i onödan fattas i ett sent skede av handläggning, som omfattar inläsning, ställningstagande och författande av överklagningsskrift. Det är således även med hänsyn till handläggning angeläget att fråga om omprövning tas upp utan onödigt dröjsmål. Sedan lantmäterimyndigheten lämnat ifrån sig förrättningsakten är det dessutom av praktiska skäl olämpligt att ta upp en fråga om omprövning. Enligt LMVs uppfattning har det varit påkallat att ge regler som påskyndar ställningstagande i fråga om omprövning i samband med överklagande. Omprövning enligt förvaltningslagen skall i och för sig ändå ske snabbt och enkelt utan att handläggningen fördröjs men mot bakgrund av de speciella regler som styr handläggningen har LMV bedömt det vara av värde att ge särskilda handlingsregler. De av LMV utfärdade föreskrifterna får anses vara att betrakta mera som normer för hanteringen av intressekonflikter av ovan nämnt slag inom förrättningslagstiftningen än enligt förvaltningslagen. Det kan också nämnas att registreringen intill senaste årsskifte omhänderhades av en särskild registermyndighet med vilken rutinerna inte självklart samordnades lokalt. Den traditionella omprövningen är inte lagreglerad men är omnämnd bl a i förarbetena till fastighetsbildningslagen (prop 1969:128 s B 265, : Fastighetsbildningslagen, en kommentar, andra uppl. s 137n samt NJA 1932 s 364). Situationer när traditionell omprövning av överklagningsbara förrättningsbeslut kan tillämpas är när beslut fattas med stöd av 15 kap 3 § fastighetsbildningslagen. En sådan omprövning påverkar handläggningen på samma sätt som omprövning enligt förvaltningslagen. Vad som ovan nämnts rörande motivet för föreskrifter rörande handläggningen av omprövning enligt förvaltningslagen är således tillämpligt även på handläggningen av traditionell omprövning. Avslutningsvis vill LMV meddela att vissa föreskrifter till förrättningslagstiftningen kommer att ersättas med allmänna råd och andra rekommendationer inom verksamhetsområdet, bl a för att möjliggöra en flexiblare tillämpning. Även nu aktuella bestämmelser kommer således sannolikt att utmönstras som föreskrifter. I ett kompletterande yttrande anförde generaldirektören följande. Till fullständigande av det som anförts i yttrande vill tillägga följande. Yttrandet utgör svar på JO:s remiss i ärende nr 1052-1996 och är avsett att uttrycka uppfattning att nu gällande föreskrifter som utfärdats med stöd av fastighetsbildningslagen ligger inom ramen för det bemyndigande som lämnats i fastighetsbildningskungörelsen. Som nämnts i föregående yttrande ligger det i linje med nuvarande intentioner att ersätta föreskrifter med allmänna råd och andra rekommendationer inom verksamhetsområdet där detta är möjligt, bl a för att möjliggöra en flexiblare tillämpning. Behovet av att ha kvar ifrågavarande bestämmelser har också minskat i samband med lagändringar som trätt i kraft och de kommer således att utmönstras som föreskrifter . Stf JO anförde i ett beslut följande. De frågor som tagits upp i promemorian avser dels det bemyndigande med stöd av vilket myndighetens föreskrifter i aktuellt avseende beslutats, dels innehållet i föreskrifterna. Enligt förordningen (1995:1418) med instruktion för det statliga lantmäteriet är central förvaltningsmyndighet för frågor om fastighetsindelning och för grundläggande landskaps- och fastighetsinformation. är vidare chefsmyndighet för lantmäterimyndigheterna i länen. Det åligger därvid bl.a. att leda och utöva tillsyn över verksamheten vid lantmäterimyndigheterna i länen samt att meddela de föreskrifter som behövs om organisation och verksamhet vid dessa myndigheter. Enligt 1 kap. 5 § fastighetsbildningslagen (1970:988) meddelas närmare föreskrifter för tillämpningen av lagen av regeringen eller av myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen har med stöd av detta bemyndigande beslutat fastighetsbildningskungörelsen (1971:762). Enligt 30 § i den kungörelsen meddelar de ytterligare föreskrifter som behövs för tillämpningen av bl.a. fastighetsbildningslagen. Med stöd av nämnda paragraf i kungörelsen har utfärdat föreskrifter till fastighetsbildningslagen (LMVFS 1994:16) vilka trätt i kraft . Föreskrifterna är intagna i . Under rubriken kap. 2, 3, 4 och 6 §§ Åtgärder vid överklagande återfinns den i promemorian återgivna texten. Kapitel 15 i fastighetsbildningslagen har som rubrik Fullföljd till fastighetsdomstol. I 2 § stadgas att lantmäterimyndighetens beslut skall överklagas särskilt i fall som avses under vissa uppräknade punkter. I sista stycket anges att skrivelsen med överklagande enligt paragrafen skall ges in till lantmäterimyndigheten från den dag då beslutet meddelades. Överklagande får enligt huvudregeln göras av sakägare. Vissa uppräknade beslut får dock överklagas även av annan som beslutet rör. I 3 § stadgas bl.a. att vissa ytterligare beslut överklagas särskilt och att skrivelsen med överklagandet skall ges in till lantmäterimyndigheten från den dag då beslutet meddelades. Överklagande enligt paragrafen får göras av sakägare. Enligt 4 § får sakägare som menar att en förrättning onödigt uppehålls genom lantmäterimyndighetens beslut eller som är missnöjd med vissa andra angivna beslut överklaga beslutet. Skrivelsen med överklagandet skall ges in till lantmäterimyndigheten. Denna rätt att överklaga är inte begränsad till . I 6 § första stycket finns huvudregeln om sakägares rätt att överklaga beslut eller åtgärd vid förrättning. Klagotiden anges från den dag då förrättningen förklarades avslutad eller inställd. I paragrafens andra stycke finns en särbestämmelse om överklagande av gränsutmärkning. I tredje stycket slås fast att överklagande enligt paragrafen får göras av sakägare samt av den som ålagts att betala ersättning eller kostnad. I förevarande ärende är fråga om tillämpningsföreskrifter kan hänföras till föreskrifter om verkställighet av fastighetsbildningslagen eller med andra ord om verket vid meddelande av föreskrifterna hållit sig inom ramen för regeringens bemyndigande. Som framgått saknar de angivna paragraferna i fastighetsbildningslagen helt regler för hur lantmäterimyndigheten skall förfara med en inkommen skrivelse med överklagande. Några sådana regler finns inte heller i andra delar av fastighetsbildningslagen utan förfarandereglerna då ett beslut överklagas återfinns i förvaltningslagen (1986:223). (Jfr prop. äger rätt att meddela föreskrifter endast beträffande de i 30 § fastighetsbildningskungörelsen uppräknade lagarna och själva kungörelsen. äger således enligt bestämmelsen inte rätt att meddela föreskrifter för tillämpningen av förvaltningslagen. Föreskrifterna faller sålunda utom ramen för bemyndigande. Enligt förvaltningslagen gäller följande beträffande handläggning av överklagande. När en skrivelse med överklagande kommer in till den myndighet som fattat det överklagade beslutet skall den hanteras enligt reglerna i 24 och 25 §§ förvaltningslagen. Enligt dessa bestämmelser ankommer det på myndigheten att pröva om klagomålen kommit in i rätt tid och att, om så skett, överlämna skrivelsen med överklagandet och övriga handlingar i ärendet till överinstansen. I 27 § samma lag finns bestämmelser om omprövning av beslut. I lagrummet föreskrivs att en myndighet skall ändra ett beslut, som den meddelat som första instans, om den finner att beslutet är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning och om ändring kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till någon nackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller som huvudregel även om beslutet har överklagats, såvida inte klaganden begär inhibition. Om myndigheten därvid själv ändrar beslutet som klaganden begär förfaller överklagandet (28 §). Om beslutsmyndigheten, sedan ett överklagande kommit in, finner att det överklagade beslutet inte snabbt och enkelt kan ändras så som klaganden begärt, skall myndigheten, som ovan framgått, göra en rättidsprövning och, om skrivelsen inkommit i rätt tid, med den skyndsamhet som föreskrivs i 7 § förvaltningslagen överlämna skrivelsen med överklagandet och övriga handlingar till den instans som har att pröva överklagandet. Någon fast reglerad tidsfrist inom vilken en förvaltningsmyndighet skall överlämna klagoskriften och övriga handlingar i ärendet till överinstansen finns inte. I normalfallet när myndigheten snabbt kan konstatera att beslutet inte är uppenbart oriktigt samt att överklagandet kommit in i rätt tid bör överlämnandet ske omgående. I mer komplicerade fall och i de fall myndigheten bedömer det erforderligt att yttra sig över innehållet i överklagandet i samband med överlämnandet bör överlämnandet ändå kunna ske inom högst .