frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Riksåklagaren återredovisade ärendet i sin helhet till och förklarade att ärendet därmed var avslutat. Ärendet remitterades till Riksåklagaren för utredning och yttrande över bl.a. vilken den rättsliga grunden var för åklagarmyndighetens ställningstagande att de begärda handlingarna omfattades av sekretess. I Riksåklagarens (biträdande riksåklagaren ) remissvar hänvisades till yttranden från överåklagaren , chefsåklagaren och kammaråklagaren , vilka anförde bl.a. följande. Rättslig grund för sekretess Som framgår ovan är de inkomna handlingarna allmänna handlingar. Omständigheterna kring R:s begäran att få kopior av handlingarna eller i vart fall få ta del av uppgifterna däri framgår av promemoria . R. skulle enligt den polska myndighetens framställning höras som vittne. Han har på begäran fått viss upplysning om innehållet i materialet (jfr 14 kap. 5 § sekretesslagen). Uppgifter från främmande stat skyddas endast i den mån sekretesslagen eller annan svensk lagstiftning föreskriver det. Under förundersökningen skyddas uppgifterna genom bestämmelser i 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen. Vid åklagarnas handläggning av det aktuella ärendet har enligt min uppfattning reglerna om förundersökningssekretess varit tillämpliga. Skäl har också som jag bedömer det med stöd av dessa bestämmelser förelegat att vägra utlämna handlingarna. Åklagarnas beslut att inte utlämna handlingar och uppgifter anser jag av ovan angivna skäl ha varit lagligen grundade. Enligt min uppfattning var de polska handlingar, som skulle ligga till grund för ett begärt polisförhör i , sådana förundersökningshandlingar, som R. ej har rätt att ta del av. En person som skall höras vid en polisutredning har inte rätt att få läsa förundersökningsmaterial eller att få kopia på sådana handlingar, som disponeras av en förundersökningsledare utomlands och som ej är offentlig handling. Som jag redovisat i skrivelse har jag vid förhör med . beslutat att det vore till men för den polska förundersökningen att R. före förhöret tog del av handlingarna, som översänts från (5 kap. 1 § 1 sekretesslagen 1980:100). För egen del anförde följande. 1. a-b) Arkiveringen Det nu aktuella ärendet gäller internationell eller inbördes rättshjälp i form av förhör under förundersökning. Före saknades i svensk rätt regler om sådan rättshjälp. har emellertid svenska åklagare biträtt utländska åklagarmyndigheter med denna form av bistånd. Omvänt har svenska åklagare kunnat vända sig till utländska åklagarmyndigheter. Även om lagreglering saknats, har denna form av rättshjälp varit accepterad av statsmakterna. För det nu aktuella fallet gäller sålunda ett avtal med om rättshjälp i brottmål som uttryckligen omfattar förhör under förundersökning (se art. 15 i avtalet, SÖ 1990:9; för frågor om inbördes rättshjälp får jag vidare hänvisa till SvJT 1991 s. 497). För denna typ av ärenden gäller normalt följande handläggningsordning, som också tillämpats i det aktuella fallet. Framställningen görs på diplomatisk väg. överlämnar ärendet till Riksåklagaren, som i sin tur vidarebefordrar det till den åklagarmyndighet inom vars område förhörspersonen finns. Efter förhöret lämnas ärendet tillbaka till Riksåklagaren som därefter redovisar ärendet till för vidarebefordran till den ansökande staten. Hos Riksåklagaren arkiveras missivskrivelse medan övriga handlingar återlämnas till . Bakgrunden till den angivna handläggningsordningen är att motsvarande gäller i de fall det finns lagstiftning om internationell rättshjälp, se t.ex. 17 § lagen (1957:668) om utlämning för brott samt 6 och 8 §§ i lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat. och finns regler om rättshjälp i form av förhör under förundersökning i 9 och 10 §§ lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Handläggningsreglerna överensstämmer med dem som tidigare gällt i praxis. 2. b) Den rättsliga grunden för sekretess För tydlighetens skull bör påpekas att det av vad R. själv anfört framgår att han ville ta del av samtliga handlingar i ärendet och inte endast frågorna. Jag delar bedömningen i åklagarmyndighetens yttrande att det skulle vara till men för förundersökningen att R. före förhöret fick del av hela materialet. Det kan i och för sig diskuteras om R. borde höras som vittne eller som misstänkt. De polska myndigheterna har begärt vittnesförhör medan det i de svenska förhörsprotokollet inte angetts i vilken egenskap R. I fråga om den misstänktes rätt att få ta del av utredningen gäller 23 kap. 18 § . Enligt denna bestämmelsen har den tilltalade rätt att fortlöpande ta del av vad som kommer fram under förundersökningen om det inte är till men för utredningen. Enligt 9 § lagen om vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet som i denna del trädde i kraft gäller bestämmelserna i 23 kap. i ärenden av denna art. Redan tidigare torde bestämmelserna där ha tillämpats analogt. I övrigt gäller sekretesslagens bestämmelser. Visserligen kan det kanske diskuteras hur långt bestämmelserna om förundersökningssekretess i 5 kap. 1 § och skyddet för den enskildes integritet i 9 kap. 17 § sträcker sig i detta sammanhang. torde det dock vara klart att bestämmelserna är tillämpliga även i ärenden om internationell rättshjälp (jfr prop. 1990/91:127 om tillträde till s. 31 f). Med hänsyn till det anförda menar jag att det funnits rättsligt stöd för åklagarmyndighetens bedömning av sekretessfrågan. Efter en begäran av . utlämnades samtliga handlingar i JO:s ärende till honom. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. I lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet infördes i 10 § bestämmelser om handläggningsordningen för sådan rättshjälp som är aktuell i detta ärende, med följande innehåll. En framställning om förhör enligt 9 § skall ges in till på diplomatisk väg, om inte med den främmande staten har kommit överens om annan ordning. Framställningen skall innehålla uppgift om den eller de personer som skall höras, den brottsliga gärningen samt tid och plats för den, vad förhöret skall avse. skall överlämna ärendet till Riksåklagaren för de åtgärder som påkallas av framställningen. Ärendet skall därefter redovisas till . Anses omständigheterna vara sådana att framställningen inte bör bifallas, prövar regeringen om framställningen skall avslås. Angående handläggningsrutinerna anförs i förarbetena att enligt andra stycket skall överlämna framställningen för de åtgärder som påkallas av framställningen. Det normala torde bli att Riksåklagaren överlämnar framställningen till den åklagarmyndighet där förhörspersonen eller någon av dessa finns. Sedan Riksåklagaren återfått handlingarna från den åklagarmyndighet som haft att verkställa den begärda åtgärden skall ärendet redovisas till , som därefter skall redovisa ärendet till den som gjort framställningen (prop. 1995/96:4 s. 21). I 2 kap. tryckfrihetsförordningen (TF) finns grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet. Rätten att ta del av allmänna handlingar får begränsas bl.a. endast om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller dess förhållande till annan stat eller mellanfolklig organisation eller intresset att förebygga eller beivra brott. Begränsning av rätten att ta del av allmänna handlingar skall anges noga i bestämmelse i en särskild lag eller, om så i visst fall befinns lämpligare, i annan lag vartill den särskilda lagen hänvisar (2 kap. 2 § TF). Den särskilda lag som åsyftas är sekretesslagen (1980:100). Sekretess gäller för uppgift som angår förbindelser med annan stat eller i övrigt rör annan stat, mellanfolklig organisation, myndighet, medborgare eller juridisk person i annan stat eller statslös, om det kan antas att det stör mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skadar landet om uppgiften röjs (2 kap. 1 § sekretesslagen). Detta lagrum fick sin nuvarande lydelse . I förarbetena till ändringslagen anfördes följande. Den föreslagna ändringen innebär således en ändrad syn på behovet av sekretess i utrikes ärenden. Det blir således inte längre möjligt för regeringen eller andra myndigheter att utgå från att sekretess råder i sådana frågor. Även på det området liksom redan är fallet i så gott som samtliga sekretessregler till skydd för det allmännas intresse kan en uppgift hållas hemlig endast om ett utlämnande i det enskilda fallet kan förutses leda till skada för landet eller dess utrikes förbindelser. Om den grundläggande hållningen i utrikesfrågor på så sätt ändras, måste det antas leda till att betydligt fler uppgifter kan lämnas ut, dvs. till en större öppenhet. Däremot kan givetvis, som utvecklats ovan, uppgifter av känslig natur rörande utrikes förbindelser alltjämt sekretessbeläggas (prop. 1994/95:112 s. 29). Sekretess gäller också för uppgifter som hänför sig till förundersökning i brottmål, till angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådana mål eller till åklagarmyndighets, polismyndighets, tullmyndighets eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs (5 kap. 1 § första stycket sekretesslagen). Vidare gäller sekretess bl.a. i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål för uppgifter om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs (9 kap. 17 § första stycket 1 sekretesslagen). Överenskommelsen mellan om inbördes rättshjälp i brottmål återfinns i SÖ 1990:9. I artikel 12 första punkten i överenskommelsen anges att bevisupptagning skall verkställas skyndsamt av den anmodade parten enligt dess lagstiftning eller på annat sätt som den ansökande parten begär, om detta ej strider mot den anmodade partens lag. Artikel 15 i överenskommelsen innehåller regler om rättshjälp under förundersökning. I första punkten sägs att en framställning om rättshjälp under förundersökning får härröra från allmän åklagare hos den ansökande parten och tillställas allmän åklagare hos den anmodade parten. I artikelns tredje punkt anges att vid verkställandet av framställningar som avser förhör med vittnen, sakkunniga eller misstänkta får tvångsmedel tillämpas, om sådana föreskrivs i den anmodade partens lag. I propositionen inför godkännandet av överenskommelsen anfördes angående tillämpningen av artikel 15 att för svensk del kunde enligt gällande lagstiftning tvångsåtgärder inte tillgripas eftersom det saknades bestämmelser som reglerade i vad mån förhör kunde äga rum med någon i med anledning av en utländsk förundersökning (prop. 1989/90:55 s. I narkotikabrottskonvention, som ratificerade anges i artikel 7 punkt 14 att den ansökande parten kan begära att den anmodade parten iakttar sekretess beträffande framställningen och dess innehåll utom i den omfattning som erfordras för att verkställa den begärda åtgärden. Om den anmodade parten inte kan efterkomma en begäran om sekretess skall den genast underrätta den ansökande parten om detta. I propositionen (1990/91:127) om tillträde till konventionen anfördes följande på s. 31 f. angående punkt 14: Det kan anmärkas att enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen gäller sekretess bl.a. under förundersökning i brottmål och i fråga om användningen av tvångsmedel i sådant mål. Dessa regler är i viss utsträckning tillämpliga på motsvarande åtgärder på begäran av utländsk myndighet. I anledning av tillträde till konventionen beslutades lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Genom en ny paragraf, 9 §, som trädde i kraft , kompletterades lagen med regler om sådan rättshjälp som är aktuell i detta ärende. Paragrafens första stycke har följande lydelse. Om en förundersökning eller liknande förfarande pågår i en främmande stat, får på begäran av en utländsk undersökningsdomare eller åklagare förhör hållas enligt bestämmelserna i 23 kap. . Sådant förhör får också hållas på begäran av någon annan, om i en internationell överenskommelse har åtagit sig det i förhållande till den främmande staten. I den nya 9 § i lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet som trädde i kraft föreskrivs att reglerna om förundersökning i 23 kap. skall tillämpas på förhör på begäran av en utländsk undersökningsdomare eller åklagare med anledning av en förundersökning eller liknande förfarande i en främmande stat. Härav följer emellertid inte att bestämmelsen i 5 kap. 1 § sekretesslagen om sekretess för uppgifter som hänför sig till förundersökning i brottmål är tillämpliga på ett sådant förfarande. Med förundersökning åsyftas i bestämmelsen förundersökning enligt (se m.fl., Sekretesslagen. lagstiftning med kommentarer 3:e uppl. s. 117). I en situation av det här aktuella slaget är det emellertid fråga om en förundersökning eller liknande förfarande i en främmande stat. Den utredning som äger rum i görs således inte inom ramen för en svensk förundersökning. En annan sak är att den svenska myndigheten är ålagd att också under en sådan utredning i vissa hänseenden tillämpa de bestämmelser som enligt gäller för förfarandet under en förundersökning. Man måste i detta sammanhang jämföra lydelsen av bestämmelsen i 5 kap. 1 § sekretesslagen, vilken som nämnts föreskriver sekretess för uppgifter som "hänför sig till förundersökning i brottmål" med avfattningen av 9 kap. 17 § första stycket 1 samma lag, som anger att sekretess gäller i "utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål". Syftet med den senare formuleringen har varit att göra bestämmelsen tillämplig inte bara på förundersökningar enligt utan också på andra utredningar som görs enligt bestämmelserna om förundersökning, t.ex. i ärenden om utlämning enligt lagen (1957:688) om utlämning för brott och enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , eller (m.fl., a.a. s. 307). Det kan sammanfattningsvis konstateras att det numera inte kan råda något tvivel om att reglerna i 9 kap. 17 § sekretesslagen är tillämpliga i de situationer som åsyftas i 9 § lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet, medan däremot en tolkning grundad på lagtextens ordalydelse leder till motsatt resultat i fråga om bestämmelserna i 5 kap. 1 § sekretesslagen. Vad gäller det förfarande som är föremål för min bedömning i detta ärende kan tilläggas att den nuvarande regeln i 9 § lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet inte förelåg vid den aktuella tidpunkten. Det fanns således redan av detta skäl inte någon grund för att hävda att det, på det sätt som krävs i 2 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen, förelåg lagstöd för att vägra att lämna ut handlingar i rättshjälpsärenden under åberopande av 5 kap. 1 § sekretesslagen. Det propositionsuttalande i samband med ratificeringen av Narkotikabrottskonventionen som har återgetts i det föregående kan inte tas till intäkt för att det skulle ha varit lagligen grundat att sekretessbelägga handlingar i en utländsk förundersökning. Det kan finnas anledning att också beröra frågan om de aktuella handlingarna var av sådan karaktär att det fanns risk för att ett utlämnande skulle skada utrikes förbindelser på sätt som anges i 2 kap. 1 § sekretesslagen. Enligt min mening kan man bl.a. mot bakgrund av den ändring beträffande skaderekvisitet som trädde i kraft inte med fog hävda att så skulle ha varit fallet. Det förtjänar i detta sammanhang att nämnas att det inte någonstans i utredningen antyds att de polska myndigheterna skulle ha begärt att materialet skulle omfattas av sekretess. har av nu redovisade skäl och på grund av att skaderekvisitet i 9 kap. 17 § sekretesslagen inte var uppfyllt, på begäran av ., lämnat ut handlingarna till honom. De iakttagelser som har gjorts i detta ärende ger anledning att överväga frågan vilket behov av sekretess som kan finnas i rättshjälpsärenden av det aktuella slaget och hur ett sådant behov i förekommande fall lämpligen kan tillgodoses. Jag överlämnar därför exemplar av detta beslut till , och till justitieutskottet. Åklagares möjlighet att meddela restriktioner för gripna och anhållna (Dnr 4927-1995) I ett initiativärende tog chefsJO upp den principiella frågan rörande undersökningsledares eller åklagares möjlighet att enligt lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) meddela restriktioner för gripna och anhållna. 16 § Beträffande den som är häktad på grund av misstanke om brott ankommer det på undersökningsledaren eller åklagaren att 1. avgöra om eller i vad mån hinder för medgivande enligt 3 § första stycket första meningen eller 913 §§ eller för tillämpning av 3 § första stycket andra meningen möter på den grund att åtgärden kan medföra fara för att bevis undanröjes eller utredning om brott eljest försvåras. 2. avgöra fråga om inskränkningar enligt 6 § tredje stycket. Ett beslut enligt första stycket som innebär hinder för medgivande eller på annat sätt inskränkning i en häktads rätt, får meddelas endast om den häktade får underkastas restriktioner enligt 24 kap. 5 a § . Sådana beslut skall omprövas så ofta det finns anledning till det. Vad som sägs om häktade i behandlingslagen skall enligt 17 § samma lag tillämpas också på bl.a. den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott. 24 kap. 5 a § (RB) 5 a § Om rätten beslutar att häkta någon eller förordnar att någon skall kvarbli i häkte, skall den på begäran av åklagaren pröva om den häktades kontakter med omvärlden skall få inskränkas. Tillstånd till sådana restriktioner får meddelas endast om det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. Om det på grund av senare inträffade omständigheter är nödvändigt, får åklagaren meddela beslut som innebär inskränkningar i den häktades kontakter med omvärlden även om rätten inte har meddelat tillstånd till restriktioner. Har åklagaren meddelat ett sådant beslut skall han eller senast dagen därefter begära rättens prövning enligt första stycket. När en sådan framställan kommit in till rätten, skall rätten så snart det kan ske och senast inom hålla förhandling i frågan. För handläggningen vid rätten gäller vad som är föreskrivet om häktningsförhandling. Lag (1993: Ärendet remitterades till Riksåklagaren för yttrande över dels om den nuvarande utformningen av behandlingslagen avseende åklagares möjligheter att meddela restriktioner beträffande anhållna har medfört några svårigheter i den praktiska tillämpningen, dels behovet av ett eventuellt förtydligande av den rättsliga grunden för sådana restriktioner. Riksåklagaren (biträdande riksåklagaren ) anförde bl.a. följande. En enskilds rätt att meddela sig med eller på annat sätt ha kontakt med omvärlden är en grundlagsskyddad fri- och rättighet. Det är därför synnerligen viktigt att den lagstiftning som inskränker den enskildes rätt i detta hänseende är klar och entydig och att det inte finns något som helst utrymme för tveksamheter. Även om det inte uppstått några svårigheter i den praktiska tillämpningen föreligger det emellertid enligt min mening ett behov av att förtydliga lagstiftningen så att det av själva lagtexten klart framgår att det finns en laglig möjlighet för åklagare att besluta om restriktioner för gripna och anhållna. I ett beslut uttalade chefsJO följande. 24 kap. 5 a § infördes i . gavs 16 § andra stycket behandlingslagen sin nuvarande lydelse. Med det system för meddelande av inskränkningar som tidigare rådde ansågs det finnas en viss risk för slentrian när det gällde domstolens prövning om kollusionsrisk förelåg, eftersom domstolen inte behövde fatta något beslut om inskränkningar. Det ansågs bl.a. därför föreligga ett behov av att det i lag uttryckligen framgår att åklagare får besluta om inskränkningar för en häktad endast om rätten i samband med sitt häktningsbeslut har givit tillstånd för åklagaren att besluta om detta (prop. 1993/94:24 s. 66 f.). Som har nämnts skall enligt 17 § behandlingslagen det som i denna sägs om häktad tillämpas också bl.a. på den som är gripen eller anhållen. Enligt 16 § andra stycket behandlingslagen får den som är häktad underkastas restriktioner endast om tillstånd härtill har lämnats enligt 24 kap. 5 a § RB. Eftersom sådant tillstånd kan inhämtas bara i fråga om häktade personer, skulle bestämmelsen i 16 § andra stycket behandlingslagen sammanställd med hänvisningen i 17 § kunna tolkas så, att restriktioner enligt lagen kan beslutas endast i fråga om häktade efter vederbörligt tillstånd av domstol men däremot inte beträffande de andra personkategorier som omfattas av lagen. Att tillkomsten av 24 kap. 5 a § RB inte var avsedd att medföra ett sådant resultat framgår emellertid av ett uttalande i specialmotiveringen till ändringen i 16 § andra stycket behandlingslagen enligt vilket det som anförts i bestämmelsen om förutsättningarna för att meddela restriktioner inte skall gälla i fråga om den som är tagen i förvar utan att vara häktad (prop. 1993/94:24 s. 83). Lagstiftarens avsikt har således varit att 16 § behandlingslagen även efter lagändringarna skulle ge stöd för beslut om restriktioner avseende bl.a. gripna och anhållna personer på samma sätt som . Som framgår av det föregående ger lagtexten emellertid utrymme också för en tolkning av motsatt innebörd. Jag kan i detta sammanhang hänvisa till att det i doktrinen har uttalats att stöd för åklagarens beslut om restriktioner avseende anhållna och gripna numera får hämtas i en tolkning av bestämmelserna i 24 kap. 5 a § andra stycket RB (Fitger, del 2 s. 24:26b). Jag delar således Riksåklagarens uppfattning om att lagen bör förtydligas. Detta kan göras t.ex. genom att man i hänvisningen i 17 § behandlingslagen gör ett uttryckligt undantag för bestämmelsen i 16 § andra stycket. Jag anser att en lagändring av sådan innebörd är angelägen och jag avser därför att göra en framställning i saken till regeringen. ChefsJO gjorde med stöd av 4 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän den i beslutet nämnda framställningen till regeringen. Inspelning i hemlighet av telefonsamtal till en myndighet (Dnr 2588-1996) Advokaten riktade som ombud för . kritik mot Riksåklagaren för att myndigheten genom ett internt beslut uppmanat myndighetens tjänstemän att spela in de telefonsamtal de hade med . utan att denne underrättades om detta beslut. Vidare anförde att Riksåklagaren lämnat in en polisanmälan mot . med anledning av vad som spelats in vid ett telefonsamtal mellan denne och en anställd hos Riksåklagaren. Riksåklagarens polisanmälan och en utskrift av det inspelade telefonsamtalet fordrades in. Det framkom vidare att chefsåklagaren , i , under åberopande av 23 kap. 4 a § andra stycket jämfört med 20 kap. 7 § första stycket 3 hade beslutat att inte inleda förundersökning med anledning av innehållet på bandet. Ärendet remitterades till Riksåklagaren för upplysningar och yttrande över 1. vilka överväganden som föregick beslutet att telefonsamtal till myndigheten från . skulle spelas in på band utan att denne underrättades om det (se JO 1975/76 s. 333) 2. eventuella av RÅ utfärdade föreskrifter eller anvisningar om inspelning av telefonsamtal till myndigheten. I Riksåklagarens (biträdande riksåklagaren ) remissvar hänvisades till yttranden från planeringsdirektören och avdelningsdirektören . I yttrandena anfördes bl.a. följande. . begärde hos Riksåklagaren bl.a. överprövning av ett beslut av i . Ärendet lottades på mig. Med anledning av ärendet ringde . så gott som , ibland . Samtalen bestod för det mesta i att . ville övertyga mig att fatta ett för . förmånligt beslut. I flera av samtalen förklarade . att det var bäst för oss att vi fattade "rätt" beslut , för han tänkte aldrig ge upp. . upprepade att media skulle förfölja oss överallt om vi inte gjorde som han sa.