frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — I samband med att frågan om indrivning berördes i förarbetena det föredragande statsrådet ansåg att dröjsmålsavgiften får drivas in sedan den påförts uttalades att detta innebar bl.a. att den enskilde får begära prövning av fråga om dröjsmålsavgift (a. prop. s. 79). Detta, tillsammans med utformningen av lagtexten, tolkar jag som att det varit lagstiftarens mening att en påförd dröjsmålsavgift kan tas upp till självständig prövning enbart via skattemyndighetens ställningstagande till frågan om avgiftsbefrielse. Ett avslagsbeslut i en sådan fråga är överklagbart. Enligt den systematik som gäller även på uppbördsområdet skall skattemyndigheten företa en omprövning när ett överklagande har skett. Det har således funnits en berättigad anledning för B.L. att i förevarande fall få underrättelse om påförda dröjsmålsavgifter bl.a. för att kunna ta ställning till om det fanns skäl för honom att begära avgiftsbefrielse. Mot bakgrund av vad som framgår av lagförarbetena om angelägenheten av att få en sådan fråga prövad innan ett indrivningsförfarande har påbörjats, är det otillfredsställande om det tillämpade förfarandet innebär att en dröjsmålsavgift kan påföras och den skattskyldige i vissa situationer inte får kännedom om detta förrän . I samband med lagstiftningsarbetet rörande det nya avgiftssystemet togs även upp frågan om avräkningsordning. Det föredragande statsrådet anförde därvid bl.a. följande (a. prop. s. 80): Med hänsyn till dröjsmålsavgiftens karaktär kan det sättas i fråga om det inte behövs en författningsreglering av hur influtna belopp skall avräknas när betalning sker endast delvis (min kurs.). För flertalet allmänna mål saknas sådana bestämmelser om avräkningsordning. För enskilda mål däremot gäller enligt 13 kap. 13 § första stycket utsökningsbalken att influtna belopp skall avräknas på ränta och andra biförpliktelser före fordringens kapitalbelopp, om inte borgenären har yrkat annat. I balken regleras emellertid inte avräkningsordningen när en borgenär har åberopat två eller flera fristående fordringar. Även frågan om hur avräkning skall ske vid frivillig betalning (min kurs.) är delvis oreglerad. Vad gäller utmätning för skatter är praxis den att betalda belopp i allmänhet i första hand avräknas på den äldsta skulden. Restavgiften krediteras vanligen sist i målet, vilket enligt uppgift är att föredra från tillämpningssynpunkt. För min del anser jag det inte nödvändigt att nu författningsreglera krediteringsordningen. Dröjsmålsavgiften bör få behandlas på samma sätt som restavgiften. Det kan emellertid finnas skäl att i ett senare sammanhang återkomma i frågan. Den avräkningsordning som skattemyndigheten tillämpat i nu förevarande fall har stöd i praxis. Den tillämpning som avräkningsordningen har fått i det fall som B.L. har anmält inger emellertid vissa betänkligheter. synes ha vitsordat B.L:s påstående om att dröjsmålsavgifter under vissa betingelser kan komma att påföras så att säga ackumulerat trots att enbart en inbetalning har varit för sen och utan att betalningspåminnelser sänts ut. Såvitt jag kan bedöma kan det inte uteslutas att nämnda situation inträffar. Även om det förhåller sig så att skattemyndigheten skall undanröja dröjsmålsavgifter som har påförts i en sådan situation är det ju inte säkert att denna fråga väcks hos skattemyndigheten om inte den enskilde uppmärksammats på saken. Jag anser att nämnda förhållande är otillfredsställande bl.a. från rättssäkerhetssynpunkt. Vad slutligen angår den specifikation över debiterad preliminärskatt som INTRA har erhållit från skattemyndigheten delar jag visserligen uppfattning att det av de nedsummerade totalbeloppen går att härleda varför beloppet kvarstår som obetalat. Som förklaring till hur dröjsmålsavgifterna har beräknats framstår specifikationen dock enligt min mening som svårtillgänglig. Sammanfattningsvis anser jag att det saknas grund för att kritisera skattemyndigheten för dess handläggning. Det som jag har kommit fram till i vissa avseenden, beträffande förfarandet med underrättelser till den skattskyldige samt avräkningsordningen, berör det tillämpliga förfarandet från mera generella utgångspunkter. Jag kommer därför att tillställa regeringen () en kopia av mitt beslut. borde ha kommunicerat uppgifter vilka tillförts ett folkbokföringsärende från andra ärenden (Dnr 4866-1995) i beslutade att folkbokföra I.K.T. på fastigheten 11 med adress i . Hon var tidigare folkbokförd på en annan fastighet i . I beslutet anfördes bl.a. att I.K.T. inte kommit in med flyttningsanmälan trots upprepade påminnelser samt att skattemyndigheten kan besluta att registrera en flyttning även om anmälan saknas. Till saken hör att I.K.T. tidigare har inlämnat vissa handlingar till skattemyndigheten som bl.a. innehåller uppgift om hennes då aktuella postutdelningsadress. Bland dessa finns en anmälan från henne och hennes make om efternamn efter vigsel samt svar från henne på myndighetens förfrågan rörande hennes barns folkbokföring. Vidare finns en tjänsteanteckning om att hennes lägenhet på den tidigare gatuadressen hade hyrts ut i andra hand. Dessa uppgifter hade tillförts folkbokföringsärendet. I en anmälan till JO uttryckte M.T. missnöje över att skattemyndigheten beslutade angående I.K.T:s folkbokföring utan att hon tillfrågades i ärendet. Till anmälan fogades kopior av vissa handlingar som bl.a. utvisade att folkbokföringsärendet hade överklagats hos länsrätten. Sedan skattemyndighetens handlingar i ärendet lånats in och granskats remitterades klagomålen till skattemyndigheten för utredning och yttrande. I samband med remissen angavs att det av yttrandet borde framgå hur myndigheten bedömt behovet av att kommunicera de till ärendet förda uppgifterna med I.K.T., varvid erinrades om de krav i dessa avseenden som har uppställts i 17 § förvaltningslagen. Då det vidare av skattemyndighetens beslut inte framgick vilka närmare omständigheter som har legat till grund för beslutet att ändra den aktuella folkbokföringsorten, borde myndigheten även yttra sig över utformningen av beslutets motivering. I sitt remissvar hänvisade skattemyndigheten till en utredning avseende det lokala skattekontorets handlande i ärendet. Av den utredningen framgick bl.a. följande. Myndigheten tog på eget initiativ upp frågan om var I.K.T. skulle vara folkbokförd. Hon tillsändes därför under adress en påminnelse om att anmäla flyttning. Brevet returnerades inte. Någon flyttningsanmälan inkom dock inte. Innan ett föreläggande att anmäla flyttning sändes till henne gjordes en kontroll per telefon med fastighetsägaren på den tidigare adressen, vilken uppgav att den lägenheten var uthyrd i andra hand. förelades att anmäla flyttning. Då någon sådan anmälan inte inkom beslutade skattemyndigheten att utan anmälan folkbokföra henne på tillsammans med redan där folkbokfört barn och make. gjorde den bedömningen att ytterligare kommunikation var uppenbart obehövlig med hänsyn till att makarna själva uppgett som adress och att förevarit innan myndigheten fattade beslut. Även om uppgifterna från fastighetsägaren skulle ha kommunicerats skulle beslutet ha blivit detsamma. För egen del har skattemyndigheten (tf. länsskattechefen ) anfört bl.a. följande: Avgörande för dåvarande lokala skattekontorets beslut att folkbokföra I.K.T. på fastigheten 11 med adress har varit följande faktorer: * I flyttningsanmälan avseende I.K.T.s två minderåriga, hos henne hemmavarande, barn angavs flyttning till * Genom uppgift som kom myndigheten tillhanda godkände I.K.T. barnens flyttning till förenämnda adress * I anmälan efternamn, vilken uppgift kom myndigheten tillhanda , uppgav makarna . sin gemensamma adress vara . Skattekontoret har med hänvisning till att makarna själva uppgivit som sin adress gjort den bedömningen att kommunikation innan beslut fattades om I.K.T:s folkbokföring var uppenbart obehövlig. Kontoret har också framhållit att förflutit mellan makarnas olika uppgiftslämnanden enligt ovan och beslutstillfället i folkbokföringsärendet. Myndigheten delar inte skattekontorets uppfattning. Enligt stadgandet i 17 § förvaltningslagen får ett ärende inte avgöras utan att den som är part i ärendet underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv. Han skall därutöver beredas tillfälle att yttra sig över uppgiften. Skattekontorets beslut grundar sig visserligen på uppgifter som lämnats av I.K.T. Detta har dock skett i andra ärenden än det, som klagomålen avser. Skyldighet förelåg följaktligen för skattekontoret att kommunicera uppgifterna. Myndigheten avser att vid kommande genomgångar ytterligare framhålla för berörd personal att kommunikation inte får underlåtas innan beslut fattas. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande. Vad först rent allmänt angår frågan om kommunicering i förvaltningsärenden vill jag inledningsvis nämna följande. Enligt 34 § första stycket folkbokföringslagen (1991:481) beslutar skattemyndigheten i ärenden enligt den lagen efter anmälan eller ansökan eller annars när det finns skäl till det. I förarbetena till bestämmelsen sägs följande (prop. 1990/91:153 s. 139): Av paragrafens första stycke följer att skattemyndigheten självmant kan ta upp en persons folkbokföring till prövning. Ofta torde detta ske sedan någon annan myndighet upplyst skattemyndigheten exempelvis om att en person använder en annan adress än den som förekommer inom folkbokföringen. Självfallet skall sedan prövningen ske med iakttagande av förvaltningslagens bestämmelser om bl.a. parters rätt att få del av uppgifter. En av de bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223) som reglerar parts rätt att få del av uppgifter är 17 §. I paragrafens första resp. andra stycke föreskrivs följande såvitt nu är av intresse: Ett ärende får inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett 1. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga, . Myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Som framgår av remissvaret är det skattemyndigheten som har initierat ärendet om I.K.T:s folkbokföring och som har tillfört det ärendet vissa sakuppgifter. Visserligen härrör några av dessa uppgifter från det som I.K.T. själv skriftligen har lämnat till skattemyndigheten; detta gäller t.ex. den till skattemyndigheten insända anmälan om hennes efternamn efter vigsel samt svar från henne rörande hennes barns folkbokföring. De uppgifterna har emellertid formellt sett lämnats i andra ärenden, vilka uppgifter sedan av skattemyndigheten har sammanförts i det ärende som avsett I.K.T:s egen folkbokföring. Dessa uppgifter har således tillförts det aktuella folkbokföringsärendet genom någon annan än henne själv, varför hon enligt huvudregeln bort ha underrättats och fått tillfälle att yttra sig om det som skulle komma att ligga till grund för den avsedda myndighetsutövningen mot henne. Skattekontoret har i remissvaret framhållit att en ytterligare kommunicering varit obehövlig emedan I.K.T. själv har lämnat uppgift om som adress före beslutet om hennes ändrade folkbokföring. Skattekontoret förefaller med andra ord anse att det varit fråga om uppgifter om sådana faktiska förhållanden som I.K.T. redan kunde förutsättas ha kännedom om. Även om I.K.T. naturligtvis hade kännedom om dessa förhållanden, saknade uppgifterna ändock inte betydelse för ärendets avgörande; uppgifterna har i själva verket varit de på vilka skattemyndigheten har grundat sitt beslut. Jag anser likaså att de av myndigheten i ärendet inhämtade uppgifterna från en fastighetsägare är av den karaktären att de typiskt sett måste anses få betydelse vid en bedömning av en persons folkbokföringsadress. Regeln om undantag från kommuniceringsskyldigheten kan därför inte ha varit tillämplig i förevarande fall. Enligt min mening utvisar utredningen således att det förekommit en brist i handläggningen i detta avseende. För denna brist förtjänar skattemyndigheten kritik. Jag har i detta sammanhang noterat att skattemyndigheten säger sig ha både påmint och förelagt I.K.T. att inkomma med en flyttningsanmälan, dock utan något resultat. Detta kan möjligtvis ha föranlett handläggaren vid myndigheten att tro att det skulle vara utsiktslöst att styrka att man nått parten med en underrättelse om de tillförda ärendeuppgifterna. Jag vill därför nämna följande. Enligt motiven till bestämmelsen i 17 § andra stycket förvaltningslagen skall, vid bedömningen av vilken form för underrättelsen som är den lämpligaste, beaktas, förutom den allmänna principen om snabb och enkel handläggning, det intresse som kan föreligga i det särskilda fallet att få klarhet i om parten har nåtts av underrättelsen (jfr prop. 1985/86:80 s. 67). På denna punkt torde de uttalanden som gjordes under förarbetena till den tidigare förvaltningslagen fortfarande vara vägledande. Där framhölls att huvudregeln om myndighets kommunikationsplikt var att fatta så, att det i princip skall krävas att part nåtts av underrättelsen om utredningsmaterialet. Dock angavs denna regel emellertid inte innebära något krav på att full bevisning alltid måste föreligga om att underrättelsen verkligen kommit parten till handa för att ett ärende skall få avgöras. Vidare anfördes följande. Myndigheten måste i förhållandevis stor utsträckning vara berättigad att utgå från att parten nåtts av försändelse som tillställts honom med posten i vanligt brev. Det ankommer på myndigheten att bedöma i vad mån särskild undersökning skall företas för att med säkerhet kunna konstatera att part nåtts av försändelsen (jfr prop. 1971:30 del 2 s. 703). Av utredningen framgår att det påminnelsebrev som skattemyndigheten sände till I.K.T. adresserades till och att den försändelsen inte kom i retur. Som framgår av det tidigare anförda har myndigheten härigenom haft visst fog för att anta att hon hade nåtts av denna försändelse. Ingenting hindrar myndigheten från att tillämpa samma förfarande när part skall underrättas om uppgifter som tillförts ett ärende. Fråga om den rättsliga grunden för en tullkontroll (Dnr 2947-1996) I ett beslut anförde JO Pennlöv bl.a. följande. anförde i en anmälan, som kom in till JO , bl.a. följande. genomförde tullen en mycket omfattande kontroll av cirka 200 resande, som ankom från till . De resande tvingades bl.a. att klä av sig nakna inför tulltjänstemännen. Anledningen till undersökningen var att de resande hade tillbringat på den stora ravefestivalen i . äger numera endast rätt att visitera resande om misstanke föreligger om smuggling. Dessutom bör alla resande bedömas individuellt. I detta fall genomförde man sin aktion mot ett helt kollektiv med enda grund att de aktuella personerna hade varit på nämnda festival. Tullen kan inte anses äga rätt att betrakta en grupp resande som potentiella smugglare på grund av att dessa uppskattar en viss kulturyttring i detta fall ravemusik. ställde följande frågor. Var det rätt att betrakta de resande som potentiella smugglare utifrån deras kulturella preferenser? Var det rätt att genomföra en kollektiv granskning av de resande utan att ta hänsyn till deras individuella disposition att smuggla, bruka droger eller uppvisa kriminellt beteende? Kan tullens handlande i detta fall anses som kränkande för de utsatta? anförde avslutningsvis att de beslag som tullen gjorde endast visade sig omfatta helt lagliga läkemedel av typen värktabletter. Efter remiss anförde (generaldirektören ) följande. Till remissvaret hade fogats en redogörelse för gällande rättsregler. ankom med färjan från till sammanlagt 1 200 personer. genomförde den aktuella morgonen i kontroll av 200 resande som färdades i fyra bussar. Totalt ankom 7 bussar till med morgonfärjan från . Vid kontrollen företogs kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Medfört bagage visiterades. Kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning genomfördes i därför avsedda utrymmen och med stöd av 19 § varusmugglingslagen. Kontrollen påbörjades och avslutades . I skrivelse till begär H.A. att agerande granskas i vissa avseenden. Beslutet om kontroll grundade sig på underrättelser som tagit emot. Innehållet i underrättelserna gjorde det möjligt att begränsa kontrollen till 200 personer av de 1 200 som ankom med färjan. Denna utpekade grupp av resenärer hade deltagit i ett festarrangemang av ravepartykaraktär som anordnats i helgen innan. Underrättelserna indikerade att dessa resande hade för avsikt att finansiera resan med inköp av preparat i för försäljning i . På grund av underrättelsens innehåll och bakgrund gjordes bedömningen att det var en gemensam resa och att någon enskild person inte kunde uteslutas från misstanke om brott. Vid kontrollen var det uppenbart att en del av de resande var drogpåverkade. Några av de resande var kraftigt påverkade och berättade att de gått på extacy i så nu var det tid att åka hem för att vila. Att facit i efterhand utvisar att kontrollen inte resulterade i beslag av narkotika innebär inte att det kan anses fel att ta ut den aktuella gruppen för kontroll utifrån de uppgifter som fanns tillgängliga i inledningsskedet. Urvalet i förevarande fall omfattar personer vilka enligt underrättelserna brukade besöka när ravepartyn arrangerades. Denna avgränsade grupp personer företog resan gemensamt. Alla hade deltagit i samma festarrangemang under vilket handel med narkotika troligen förekommit. Det har inte varit möjligt att utifrån underrättelserna särskilja vissa personer som mer intressanta än andra. Enligt mening ger redan lagen om befogenheter vid gräns mot ett annat land i Europeiska unionen tillräckliga befogenheter för att stoppa bussarna och inleda en kontroll. Under kontrollen framkom att flera av de resande var drogpåverkade. Uttalanden om att narkotika använts gjordes. Sådana omständigheter utgör indikationer på att det finns anledning anta att den som tagits ut för kontroll har på sig varor som är underkastade beslag enligt varusmugglingslagen. Mot bakgrund av att denna avgränsade grupp personer företog resan gemensamt i syfte att delta i festarrangemangen och, vilket kunde befaras, även finansiera resan med inköp av preparat i för försäljning i fanns grund att misstänka att narkotika kunde medföras även av annan än den som synes vara drogpåverkad. Med hänsyn till dessa omständigheter gör bedömningen att det förelåg tillräcklig grund för att genomföra kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning av samtliga resande i gruppen. Den tulltjänsteman som beslutar att företa ytlig kroppsbesiktning av en person måste i varje enskilt fall ta ställning till om det finns anledning anta att personen har på sig varor som kan tas i beslag. anser att det är av största vikt att behovs- och proportionalitetsprinciperna upprätthålls vid tullkontrollerna. Med anledning härav avser att för samtliga regionala tullmyndigheter betona vikten av att dessa principer iakttas. Lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen innehåller bestämmelser om anmälningsskyldighet för den som för med sig vissa varor till från ett annat EU-land och om tullens kontrollverksamhet med avseende på denna anmälningsskyldighet. I 2 § framhålls att kontroller enligt lagen inte får utformas på sådant sätt att urvalet av vad och vem som kontrolleras sker slumpmässigt. Enligt 5 § är var och en skyldig att stanna på en tulltjänstemans anmaning. Sådan anmaning får ges bl.a. den som i samband med inresa till från ett annat EU-land befinner sig i omedelbar närhet av gränspassage, om det behövs för att utföra kontroll av att anmälningsskyldigheten enligt lagen fullgjorts riktigt och fullständigt samt för kontroll av att gällande villkor för in- eller utförsel av bl.a. narkotika, injektionssprutor och kanyler uppfyllts. För kontrollen får enligt 7 § en tulltjänsteman undersöka bl.a. 1. transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan förvaras vid införsel från eller utförsel till ett annat EU-land, 2. handresgods, såsom resväskor och portföljer, samt handväskor och liknande som medförs av en resande vid inresa från eller utresa till ett annat EU-land. I 7 § befogenhetslagen anges att ytterligare bestämmelser om befogenheter bl.a. avseende kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns i lagen (1960:418)om straff för varusmuggling. I 1 § varusmugglingslagen föreskrivs bl.a. att den som utan att ge det tillkänna hos vederbörlig myndighet för in eller för ut varor som enligt lag eller annan författning inte får införas eller utföras döms, om gärningen sker uppsåtligen, för varusmuggling. Av 9 och 15 §§ varusmugglingslagen följer att tulltjänsteman får ta varor i beslag, om de kan antas vara förverkade enligt varusmugglingslagen. Enligt 19 § varusmugglingslagen får en tulltjänsteman företa kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning samt ta urinprov, bl.a. om det finns anledning att anta att någon som ankommer till plats med förbindelse till utlandet har på sig gods som enligt lagen är underkastat beslag. Om chefen för en tullmyndighet anser att det är oundgängligen nödvändigt att skärpa tullkontrollen av persontrafiken till eller från utlandet med viss lägenhet eller för viss tidsrymd på någon plats får han besluta att kroppsvisitation skall utföras på var och en som med lägenheten eller under tidsrymden ankommer till platsen från utlandet. JO har tidigare i ett beslut (se JO:s ämbetsberättelse 1987/88 s. 242 f.) behandlat frågan om vilken grad av misstanke som behövs för att kroppsvisitation skall få utföras. JO uttalade därvid att en tulltjänstemans subjektiva bedömning att en resande i samband med tullkontroll "ser nervös ut" utgör tillräcklig grund för att verkställa kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Han framhöll vidare att behovs- och proportionalitetsprinciperna gäller vid tullkontroll, dvs. minsta möjliga tvångsingripande skall göras och ingripandet skall till art och varaktighet stå i rimlig proportion till det mål som myndigheterna avser att uppnå. Det bör krävas en starkare misstanke om brott när ingripandet tar formen av en ytlig kroppsbesiktning än när det gäller en kroppsvisitation där man t.ex. ber personen i fråga att tömma sina fickor. Jag delar uppfattning att det mot bakgrund av de underrättelser som erhållits förelåg rätt för tullen enligt befogenhetslagen att stoppa bussarna och inleda en kontroll. Under kontrollen framkom olika indikationer flera resande var påverkade av droger och uttalanden om att narkotika hade använts gjordes som medförde att misstankar om smuggling uppstod. Med hänsyn till att den aktuella gruppen hade företagit resan gemensamt och att det fanns uppgifter om att resan skulle finansieras med inköp av narkotika i för försäljning i , förelåg det enligt grund för misstanke om smuggling även beträffande andra än de som föreföll att vara påverkade av droger. För att kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning skall få genomföras enligt ovan redovisade regler krävs en viss form av misstanke men denna misstanke behöver som nämnts inte vara särskilt stark eller välgrundad. Med hänsyn till omständigheterna har det förelegat grund för att utföra kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning på personer som ingick i gruppen. Som framhållit, måste en tulltjänsteman som beslutar sig för att företa t.ex. ytlig kroppsbesiktning i varje enskilt fall ta ställning till om det finns anledning att anta att personen i fråga har på sig varor som kan tas i beslag. Av remissvaret framgår inte vilka överväganden som gjordes i detta avseende vid kontrollen. Enligt min mening kan det inte uteslutas att sådana individuella bedömningar inte företogs beträffande samtliga personer som ingick i gruppen.