frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — inte hade uppgett någon adress vare sig i eller utomlands utan endast hade förklarat att han här i landet bodde hos vänner på olika platser. Jag anser mig mot denna bakgrund inte kunna rikta någon kritik mot henne med anledning av hennes bedömning att ett tvångsmedelsbeslut grundat på reglerna i 25 kap. RB framstod som försvarligt vid en avvägning av intresset av att lagföring ägde rum mot de olägenheter som kunde bedömas uppkomma för S.W. I sammanhanget bör vidare beaktas att beslut upphävdes så snart S.W. hade upplyst åklagarmyndigheten om att han kunde nås för delgivning på en viss angiven adress i och att beslutet därmed kom att gälla än . Polisens samverkan med privata näringsidkare (Dnr 1918-1996) I ett annonsblad som ges ut i bl.a. meddelades i "närpolisrutan" att "bjuder på kaffe och Häggens på bröd" i samband med att polisens husvagn besökte olika orter. I en anmälan till JO ifrågasattes lämpligheten av att i samarbetade med privata näringsidkare på detta sätt. Upplysningar och yttrande om bakgrunden till och lämpligheten av ett arrangemang där polisen och privata näringsidkare samverkar infordrades från polismyndigheten. I ett yttrande anförde länspolismästaren bl.a. följande. I ärendet aktuell annonsering har varit ett av flera instrument i utvecklingen av närpolisverksamheten i Norduppland. För att skapa en bättre kommunikation mellan polisen och allmänheten valde dåvarande i att i kommuns lokala annonsblad lämna olika typer av information till allmänheten. Annonsen innehöll uppgifter om brott och andra händelser samt information om var och när polisens ambulerande husvagn passerade. Verksamheten mottogs mycket positivt av allmänheten. Till en början stod i för kostnaderna för annonseringen men ansågs dessa, i den rådande ekonomiska situationen, bli alltför stora. Försök gjordes att få extra medel (projektmedel) från för detta ändamål, men det var inte möjligt. För att driva det framgångsrika närpolisprojektet vidare togs det från närpolisområde kontakter med lokala företagare. från företagarhåll fanns att på något lämpligt sätt stödja polisen med annonseringen och stödet var helt utan villkor från företagets sida. Rent praktiskt gick det till så att företaget beställde en annons i annonsbladet där det framgick att det stödjer närpolisens arbete. Företaget debiterades sedan för denna annons men också för en annons som polisen själv utformade. Värdet för polisens annons uppgick till endast exklusive moms per tillfälle. Det är i uppfattning att idén med polisens annonsering och satsning i sig har varit ett lyckat och av allmänheten uppskattat initiativ. Närpolisen i känner att den har fått ett bättre och närmare förhållande till allmänheten. Detta initiativ är således vällovligt. Vad gäller företagsstödet så kan man, enligt polismyndighetens uppfattning, inte helt bortse ifrån, såsom anmälaren pekar på, att ett offentligt samarbete på detta sätt mellan ett företag och polisen skulle kunna uppfattas som om polisen och företaget har ett otillbörligt nära samarbete som i sin yttersta konsekvens skulle kunna innebära svårigheter för polisen att fullgöra sina arbetsuppgifter i situationer där företaget eventuellt skulle kunna vara inblandat samt att ett så nära samarbete skulle kunna skada förtroendet för polisens opartiskhet i sin myndighetsutövning. Det bör betonas att närpolisverksamheten (enligt direktiv från , regeringen och ) skall bedrivas nära och i samarbete med enskilda personer, företag organisationer m.fl. Det ligger vidare i sakens natur, vilket bl.a. påpekas i definition av verksamheten, att arbetet i ett närpolisområde sker mycket självständigt. I dagens åtstramade ekonomiska läge är det vidare ett krav att försöka finna olika vägar för att med minsta möjliga kostnad nå största möjliga resultat. En modell som polismyndigheter (och även andra myndigheter) använder i viss omfattning är samarrangemang med olika företag. Det kan t.ex. vara en polismyndighet som tillsammans med ett försäkringsföretag lämnar brottsförebyggande information. Försäkringsföretaget försöker profilera sig för att värva nya kunder. Här kan det röra sig om ett ömsesidigt stöd. Att dra gränsen mellan vad som är lämpligt och olämpligt är en grannlaga uppgift. Utgångspunkten måste dock vara att allmänhetens förtroende inte äventyras och att polisen faktiskt fullgör sina åligganden utan otillbörlig hänsyn. Det mest lämpliga i här aktuellt fall hade varit att polisen fortsatt bekosta den framgångsrika verksamheten. Yttrande inhämtades också från över lämpligheten av ett arrangemang där polisen och privata näringsidkare samverkar. (rikspolischefen ) yttrande innehöll följande. Enligt 3 § polislagen (1984:387) skall polisen samarbeta med olika myndigheter och organisationer vilkas verksamhet berör polismyndigheterna. Bestämmelsen tar sikte på samarbete med såväl allmänna som enskilda organisationer. Exempel på det sistnämnda är folkrörelser, olika typer av föräldraföreningar samt försäkringsbolag. Betydelsen av enskildas roll i arbetet med att förebygga och förhindra brott har framhållits t.ex. i delbetänkande (SOU 1994:122) Trygghet mot brott i lokalsamhället och i dess slutbetänkande (SOU 1995:146) Trygghet mot brott. I delbetänkandet föreslogs ett tillägg till 3 § polislagen om att polisen skall samarbeta bl.a. med allmänheten. Utredningen har i slutbetänkandet uttalat bl.a. att det är av grundläggande vikt att de enskilda organens insatser accepteras och uppmuntras från det allmännas sida. Enligt utredningen har det allmänna principiellt sett inte anledning att ställa upp andra begränsningar än sådana som kan vara påkallade av hänsyn till rättssäkerheten eller i vissa fall risken för att insatserna utformas så att de motverkar sitt syfte. har i sitt yttrande över slutbetänkandet ställt sig bakom utredningens grundsyn och för egen del också bl.a. pekat på den verksamhet som pågår i form av olika grupper som är verksamma i nära samverkan med enskilda intressenter för att effektivisera brottsbekämpningen. Ett nära samarbete med allmänheten och enskilda är av stor betydelse för ett effektivt polisarbete, inte minst inom ramen för det brottsförebyggande och problemorienterade arbetssättet inom närpolisorganisationen. Av intresse i detta sammanhang är också förslag i slutbetänkandet om ytterligare en ändring i 3 § polislagen. Enligt detta skulle en kommun i begränsad utsträckning få lämna bidrag till polisens arbete om det bedömdes vara av väsentlig betydelse för medlemmarna i kommunen. Bidrag skulle kunna ske genom att lokaler tillhandahölls eller att personal skulle biträda polisen med vissa uppgifter. I sitt remissyttrande anförde följande. Den föreslagna bestämmelsen i 3 § polislagen om en möjlighet för en kommun att i begränsad utsträckning bidra till polisens arbete är enligt utredningen, betänkandet s. 96 ff., tänkt att ske genom att lokaler och visst material ställs till förfogande för exempelvis närpolisverksamhet men även genom att viss personal skulle kunna lämna biträde åt polisen. Det aktuella förslaget berör, såvitt gäller bidrag i form av lokaler och visst material, frågan om tillåtligheten av sponsring av polisen. Det förekommer inte sällan att allmänheten, både enskilda och företag av olika slag samt försäkringsbolag, på olika sätt vill bidra ekonomiskt till den polisiära verksamheten. När det gäller privat sponsring är grundprincipen självklar, nämligen att polisen inte får ta emot bidrag med hänsyn till de särskilda krav som måste ställas på polisen och för att förtroendet för verksamhetens objektivitet skall kunna bibehållas. Även eljest är det en grundsats att polisverksamheten, för att stå fri från motstående och ovidkommande påverkan, uteslutande finansieras genom anslag över statsbudgeten eller genom avgiftsintäkter. Mot bakgrund av det anförda är styrelsen tveksam till förslaget även när det gäller kommunalt ekonomiskt stöd av polisen. Styrelsen vill dock inte helt avstyrka förslaget. En särskild beslutsordning bör dock införas för att i någon mån undanröja de betänkligheter som finns. Sålunda bör ges befogenheter att besluta i sådana frågor. Styrelsens yttrande skall ses i belysning av att det på detta område för polisen liksom för övriga myndigheter inom rättsväsendet är påkallat att iaktta mycket stor försiktighet. Gåvor eller bidrag till verksamheten, s.k. sponsring, kan ge upphov till misstankar att givaren kommer i åtnjutande av en positiv särbehandling från polisens sida. Redan att skapa en grogrund för sådana misstankar är helt oacceptabelt, eftersom polisen i alla lägen har att vara fullständigt objektiv och saklig. För att sponsring av polisen skall kunna godtas krävs att den tar sig sådana former att den inte kan ge upphov till misstankar av detta slag. Den nuvarande ordningen erbjuder tillräckliga garantier; av 1 § förordningen (1964:484) om mottagande för statens räkning av gåvo- och donationsmedel följer nämligen, enligt uppfattning, att det ankommer på styrelsen att avgöra om sponsring som erbjuds en polismyndighet skall godtas eller inte. ställde sig mot den angivna bakgrunden tveksam till det föreslagna ekonomiska samarbetet mellan kommunerna och polisen och gav uttryck för en mycket restriktiv inställning när det gäller bidrag från enskilda. I andra sammanhang har styrelsen av skäl som angavs pekat på risken för att sponsring av ett polisiärt evenemang från ett företag kan skapa grund för misstankar om att polisen i sina kontakter med bl.a. olika företag tar ovidkommande hänsyn. Nämnas bör att prövar ett antal framställningar från polismyndigheter om att få ta emot gåvor och andra bidrag från enskilda. Med mycket få undantag avslår styrelsen sådana framställningar med hänvisning till de hänsyn som nämnts. I det aktuella ärendet har en näringsidkare betalat den kostnad för annonsering i det lokala annonsbladet (närpolisrutan) som polisen normalt skulle ha svarat för. Utöver vad som framgår av polismyndighetens yttrande har i ärendet upplysts att denna annonsering förekommer och att den som betalar annonskostnaden dessutom betalar för annonsen om att företaget stöder Närpolisen. Vad gäller arrangemanget att två i annonsen namngivna företag bjuder på kaffe respektive bröd i samband med att polisens husvagn finns på vissa platser har upplysts att det ena företaget till polisen skänkt kaffe medan det andra företaget skänker skorpor och småkakor, till ett värde av några . Frågan huruvida polismyndigheten skulle ta emot dessa gåvor har inte underställts . Som framgår av polismyndighetens yttrande är det inte sällan svårt att dra klara gränser när det gäller vilka olika samverkansformer som är tillåtna och lämpliga för polisens vidkommande. delar till en början polismyndighetens uppfattning att det får anses som ett vällovligt initiativ att polisen har en nära samverkan med invånarna och kan nå dessa genom det aktuella annonsbladet. När det gäller den aktuella och återkommande annonseringen ansluter sig styrelsen, med hänvisning till den principiella utgångspunkten som redovisats i det föregående, till den bedömning som polismyndigheten gjort. Även enligt styrelsens mening borde polismyndigheten således lämpligen själv ha stått kostnaderna för annonseringen. När det gäller kaffe- och brödbjudningen saknas visserligen inte helt principiella invändningar mot arrangemang av detta slag. konstaterar att det rört sig om mycket måttliga värden och att förmånen närmast är avsedd för allmänheten. Till detta kommer att förhållandet redovisas helt öppet. Sammantaget kan styrelsen inte finna annat än att ett arrangemang av detta slag inte rimligen kan sägas komma i konflikt med den redovisade principen. Det bör i stället ses som ett exempel på en sådan samverkan med enskilda som närpolisverksamheten kan inrymma. är således för sin del beredd att godta arrangemanget. I ett beslut anförde chefsJO följande. Allmänt gäller att förtroendet för rättsväsendet kräver att myndigheterna inom detta handlar på ett sådant sätt att det inte uppkommer sakligt grundade misstankar om bristande objektivitet vid utförandet av arbetsuppgifterna. När det gäller frågan om polisens möjligheter att motta gåvor från enskilda kan jag helt och hållet ansluta mig till den restriktiva syn på saken som gett uttryck för i sitt remissvar. Jag vill vidare peka på risken för att polisens samverkan med en enskild näringsidkare i sådana angelägenheter som är aktuella i detta ärende under vissa förhållanden kan uppfattas som en otillbörlig inblandning i konkurrensförhållandet mellan näringsidkare. Vad som förekommit föranleder inte i övrigt något uttalande från min sida. Handläggningen av utredningar om trafikbrott samt möjligheten att använda skriftligt förfarande under sådana utredningar (Dnr 2568-1996 och 2569-1996) Under en inspektion av i , trafikavdelningen, uppmärksammades bl.a. följande förhållanden. Myndigheten hade till en person som var misstänkt för trafikbrott översänt en blankett som inleddes med följande text. Underrättelse om brottsmisstanke och delgivning av utredning enligt 23:18. Denna underrättelse sänds till Er på grund av att Ni varit inblandad i en trafikolycka den ...... kl. ......plats........ Ni är misstänkt för..................genom Ert körsätt. Han bereddes också tillfälle att genom kryssmarkeringar ange om han erkände brottet, om han var beredd att ta emot strafföreläggande samt om han önskade försvarare vid en eventuell rättegång. På blanketten angavs vidare att förundersökningen angående brottet efter den misstänktes svar var klar att redovisa till åklagarmyndigheten. I ett annat ärende hade en juridisk person tillställts en blankett under adress Firmatecknaren eller annan ansvarig. Blanketten inleddes med följande text. Den.........rapporterades chauffören..............för förseelse mot belastningsbestämmelserna. Som registrerad ägare av fordonet är även Ni misstänkt för föreseelse mot belastningsbestämmelserna. Ta del av bifogade kopior av rapporten samt besvara nedanstående frågor. Vänligen återsänd denna blankett i svarskuvert som bifogats. Mottagaren av blanketten ombeds därefter besvara ett antal frågor och slutligen ange om förseelsen erkändes samt om han var beredd att ta emot ett strafföreläggande. ChefsJO beslutade att ta upp förhållandena till utredning i två initiativärenden. Upplysningar och yttrande inhämtades från polismyndigheten om a) de lagliga förutsättningarna för att delge en person misstanke om brott på annat sätt än i samband med ett förhör, b) de lagliga förutsättningarna för att i samma dokument underrätta en person såväl om att han är skäligen misstänkt för ett visst brott som om hans rätt att ta del av utredningen samt c) de rättsliga förutsättningarna att använda blanketten (till firmatecknare eller annan ansvarig) som ett led i en utredning om ett brott. (biträdande länspolismästaren ) yttrande innehöll följande. De aktuella blanketterna har tagits fram för att rationalisera handläggningen av vissa trafikbrottsärenden. Enligt 8 § förundersökningskungörelsen (1947:948) kan som alternativ till ett muntligt förhör i stället en skriftlig berättelse infordras. har i sitt betänkande (SOU 1967:59) anfört att förfarande med skriftlig berättelse främst bör tillämpas avseende målsäganden resp. vittnen men även är ett möjligt alternativ beträffande misstänkta i vissa fall. Av RB 23:18 framgår att den misstänkte skall underrättas om brottsmisstanken då han hörs. Jämlikt 20 § förundersökningskungörelsen skall om förhör hållits bl.a. antecknas vem som hållit förhöret. anser att vad som anförts visar att det i och för sig är möjligt att infordra skriftlig berättelse från den som är misstänkt. Däremot går det inte att härmed underrätta vederbörande om brottsmisstanke. Detta måste enligt gällande rättsregler ske muntligen. Med anledning härav har polismyndigheten sett till att underrättelse om brottsmisstanke inte längre sker skriftligen. De aktuella blanketterna används därför inte längre. I två beslut anförde chefsJO sammanfattningsvis följande. Användningen av utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. (RB) och förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK). Förundersökning skall inledas så snart det finns anledning att, på grund av angivelse eller av annat skäl, anta att ett brott som ligger under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § RB). En förundersökning inleds av polismyndigheten eller åklagaren. Förundersökningen har två huvudsyften. Det ena är att utröna om ett brott har begåtts och att klarlägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid en framtida huvudförhandling (23 kap. 2 § RB). Vid förundersökningen skall protokoll föras över vad som förekommit vid denna av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket RB). Av 23 kap. 22 § RB framgår att en formell förundersökning inte behöver genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Detta gäller även om fängelse ingår i straffskalan. Bestämmelsen tar i första hand sikte på situationer där brottet kan utredas direkt på platsen. En praktisk konsekvens av att man avstår från att genomföra en förundersökning är att det inte behövs något protokoll (jfr 24 § FUK). Det bör däremot av en polisrapport eller annan handling (t.ex. en ordningsbotsblankett) framgå om den misstänkte erkänner gärningen eller förnekar gärningen (25 § FUK). Det förutsätts således att den misstänkte även vid ett utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § RB underrättas om misstanken. Givetvis är det nödvändigt att det i handlingarna finns sådana uppgifter om den misstänkte och händelsen att gärningsmannen och gärningen kan identifieras samt att det även i övrigt finns tillräckliga uppgifter för prövningen av skuld- och påföljdsfrågorna (Fitger, del 2 s. 23:76). har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om handläggning av brottmål utan förundersökning (FAP 404-1). I avsnitt 2 anges i föreskriftsform att en polisman som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp en anmälan om brott skall bedöma om förundersökning bör inledas eller om brottet kan utredas utan formell förundersökning. Om brottet kan antas föranleda böter och utredningen kan färdigställas direkt på platsen, skall det senast nämnda förfarandet tillämpas om förutsättningarna enligt 23 kap. 22 § RB i övrigt är uppfyllda. Därefter anges i allmänna råd exempel på omständigheter som medför att en formell förundersökning normalt bör inledas; att den misstänkte är , att hans inställning i skuldfrågan är oklar, att det av annat skäl behövs ytterligare utredning eller att det förekommer skadeståndskrav som kräver utredning. I det här aktuella fallet var det uppenbarligen okänt för polismyndigheten vem som kunde vara ansvarig som ägare till fordonet. Det var därför inte möjligt att tillämpa bestämmelserna i 23 kap. 22 § RB. Förundersökning borde således ha inletts i syfte bl.a. att utreda vem som hade ägaransvaret. Skriftlig delgivning av misstanke om brott De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. RB och förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK). Förundersökning skall inledas så snart det finns anledning att, på grund av angivelse eller av annat skäl, anta att ett brott som ligger under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § RB). En förundersökning inleds av polismyndigheten eller åklagaren. Förundersökningen har två huvudsyften. Det ena är att utröna om ett brott har begåtts och att klarlägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid en framtida huvudförhandling (23 kap. 2 § RB). Översändandet av blanketten innebar bl.a. att mottagaren delgavs misstanke om brott. Den fråga som då uppkommer är om en sådan åtgärd kan vidtas i skriftlig form. Frågan om delgivning av misstanke regleras i 23 kap. 18 § första stycket RB. När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet skall han enligt vad som föreskrivs där underrättas om misstanken när han hörs. En förutsättning för att en misstanke skall kunna delges skriftligen är således att lagtexten kan anses medge att den misstänkte under en brottsutredning hörs i skriftlig form. Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Av 8 § FUK framgår att man i stället för att hålla förhör får infordra en skriftlig berättelse. Frågan om inhämtande av en skriftlig berättelse under en förundersökning var föremål för överväganden i dess andra delbetänkande, Förundersökning (SOU 1967:59). Kommittén föreslog i detta främst ändringar av bestämmelserna i 23 kap. RB och i förundersökningskungörelsen. I betänkandet uttalades under rubriken och förslag bl.a. följande om skriftlig berättelse (s. 138141). Betydelsen av att metoden med skriftliga berättelser används mera skall självfallet inte överdrivas. I många fall är säkerligen ett på vanligt sätt hållet förhör överlägset. Vid förhör med misstänkta kan det således från skilda synpunkter vara önskvärt att ett vanligt polisförhör hålls. Väsentliga frågeställningar blir annars lätt förbigångna. Kommittén har för sin del inskränkt sig till att rekommendera metoden med skriftliga berättelser till att gälla vittnen och målsägande. Även beträffande personer, som intar sådan ställning, kan dock ibland ett normalt polisförhör vara att föredra framför en skriftlig berättelse. Även om sålunda förfarandet med skriftliga berättelser får anses bäst passa för målsägande och vittnen, utesluter inte detta att även misstänkta i vissa speciella fall kan höras på detta sätt. Vid överträdelser av regler av mera ordningsmässig karaktär, t.ex. registreringsförseelser, torde sålunda den misstänktes uppfattning ofta kunna inhämtas genom skriftlig berättelse. I detta sammanhang vill kommittén betona att förfarandet med skriftliga berättelser bör användas med urskiljning. De positiva erfarenheterna av skriftliga berättelser i trafikmål har gjort att kommittén velat ta upp frågan om inte systemet i större utsträckning än vad som är fallet skulle kunna användas även utanför trafikmålen. Även om svårigheterna att överföra denna förhörsform från trafikmål till andra brottmål ej skall underskattas, kan således systemet säkerligen i viss omfattning även brukas utanför trafikområdet Liksom under försöksverksamheten bör dock den här ifrågavarande förhörsformen i allmänhet endast komma i fråga beträffande målsägande och vittnen. Vid utredningar av ordningsförseelser, t.ex. vissa överträdelser av reglerna i allmänna ordningsstadgan, torde dock den misstänktes uppfattning med fördel kunna inhämtas genom skriftlig berättelse. I grövre brottmål torde man i allmänhet ej annat än undantagsvis kunna tillämpa detta förfaringssätt. Som exempel på en sådan undantagssituation kan anges när svar önskas på en viss bestämd sak. Ofta är annars frågeställningarna i dessa mål alltför invecklade. Den utvidgning av systemet med skriftliga berättelser som kommittén anser bör föranleda en ändring i förundersökningskungörelsen. Kommittén har i enlighet med det anförda upprättat förslag till ändrad lydelse i 8 § FUK "Skriftlig berättelse kan användas i stället för förhör". I enlighet med förslag ändrades 8 § FUK (SFS 1969:589) och fick följande lydelse: "I stället för att förhör hålles må skriftlig berättelse infordras." ansåg således att det i vissa fall var lämpligt att använda formen skriftlig berättelse också när det var fråga om att inhämta upplysningar från den misstänkte. Bestämmelsen i 8 § FUK är uppenbarligen avsedd att möjliggöra ett sådant förfarande.