frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Det finns inte någon tidsbegränsning för hävande av utmätning på denna grund. I förevarande fall får den egendom som utmättes anses ha varit i A.L:s besittning, trots att egendomen vid utmätningstillfället hade tagits i beslag av polismyndigheten. Därmed skulle A.L. således enligt 4 kap. 18 § UB presumeras vara ägare till egendomen. Vid utmätningstillfället visste kronofogdemyndigheten emellertid att B.H. hävdade att han hade bättre rätt till en del av utmätningsgodset. Myndigheten hade därvid att ta ställning till om de förhållanden som B.H. åberopade till stöd för sitt äganderättsanspråk bröt presumtionen. I yttrandet till tingsrätten i utmätningsärendet framförde kronofogdemyndigheten uppfattningen att B.H. hade förmått styrka sitt anspråk. Myndighetens remissvar är inte klargörande i fråga om vilka rättsliga överväganden som gjordes vid utmätningen. Utredningen tyder dock på att myndigheten redan vid utmätningen ansåg att B.H. hade fog för sitt äganderättsanspråk. Vid dessa förhållanden finner jag skäl att ifrågasätta beslutet att utmäta den egendom som omfattades av anspråket med stöd av 4 kap. 18 § UB. Med beaktande av bl.a. att utmätningsbeslutet har varit föremål för tingsrättens prövning efter överklagande uppehåller jag mig inte vidare vid saken. Med hänsyn till vad som framkommit inställer sig frågan om kronofogdemyndigheten övervägde att meddela B.H. föreläggande enligt 4 kap. 20 § UB att väcka talan mot A.L. och staten om bättre rätt till godset. har i denna del anfört att myndigheten inte meddelade B.H. något formellt föreläggande men att han på inrådan från myndigheten ändå väckte en sådan talan. Frågan om föreläggande faller i regel då talan om bättre rätt till egendomen redan är anhängiggjord. B.H. väckte emellertid sådan talan först efter utmätningen. Jag vill därför erinra om att en informell inrådan om att väcka talan inte kan ersätta ett formellt föreläggande. Till ett föreläggande enligt 4 kap. 20 § UB är nämligen vissa rättsverkningar knutna. Om tredje man inte väcker talan inom en månad från det att föreläggandet delgavs honom, förlorar han sin rätt mot sökanden i utmätningsmålet. En annan väsentlig verkan av ett föreläggande är att det medför ett principiellt förbud mot exekutiv försäljning av den utmätta egendomen (jfr 8 kap. 5 § första stycket UB). Jag övergår härefter till att behandla kronofogdemyndighetens agerande i samband med att utmätningen hävdes och kommer därmed in på den fråga som B.H. tog upp i sin anmälan. hävde utmätningen av viss egendom genom att lämna ut egendomen till B.H. Om jag har förstått kronofogdemyndigheten rätt, var den rättsliga grunden för beslutet att det hade blivit utrett att egendomen tillhörde B.H. Innan utmätningen hävdes hade kronofogdemyndigheten inhämtat muntligt yttrande från staten genom , som medgav att utmätningen hävdes. När en utmätning hävs skall utmätningsgodset återställas. Egendomen skall därvid i princip återställas till den person som hade egendomen i sin besittning när utmätningen skedde utan några överväganden om vilken rätt vederbörande har till egendomen. Det ankommer således inte på kronofogdemyndigheten att fastställa äganderätten till egendomen. I förevarande fall har emellertid myndigheten gjort en bedömning av äganderättsfrågan och därefter överlämnat godset till B.H. Oavsett vilka bevekelsegrunder kronofogdemyndigheten hade för detta agerande är jag starkt kritisk till det inträffade. Myndigheten ägde inte lämna ut någon egendom till B.H. Det är anmärkningsvärt att myndigheten i sitt remissvar i denna del har åberopat att B.H. avgav ett löfte om att egendomen skulle återlämnas om han förlorade tvistemålet. Ett sådant löfte kan inte anses ha rättslig verkan. Om tingsrättens kommande dom hade gått honom emot, hade myndigheten inte haft någon möjlighet att utan vidare återta egendomen. Ett återtagande förutsätter nämligen en exekutionstitel med förpliktelse för B.H. att utge egendomen. Till det sagda kommer att kronofogdemyndigheten hävde utmätningen genom självrättelse sedan A.L. hade överklagat beslutet och handlingarna i målet hade överlämnats till tingsrätten. bör emellertid inte vidta självrättelse i fall där handlingarna överlämnats till tingsrätt och saken därmed har kommit under rättens prövning (jfr m.fl. Utsökningsbalken och promulgationslag m.m., andra uppl., s. 618). Jag är således kritisk till kronofogdemyndighetens agerande även i detta avseende. När nu kronofogdemyndigheten ändå hävde utmätningen ålåg det självfallet myndigheten att underrätta tingsrätten därom. På grund av kronofogdemyndighetens underlåtenhet i detta avseende har tingsrätten kommit att pröva ett beslut som till viss del redan upphävts av kronofogdemyndigheten. Beträffande de nu behandlade delarna av kronofogdemyndighetens handläggning finner jag anledning att peka på att för den egendom som utmättes gällde olika regler i sakrättsligt avseende. utmätte dels en dator som B.H. uppgav att han hade lämnat till A.L. för att denne skulle uppgradera den, dels en dator med utrustning som B.H. uppgav att han hade köpt av bolaget men som fanns i A.L:s besittning. När det gäller den senare egendomen hade B.H. vid utmätningstillfället inte något sakrättsligt skydd i förhållande till A.L:s borgenärer, eftersom egendomen inte hade traderats till honom. I ett sådant fall föreligger i princip inte någon grund för kronofogdemyndigheten att underlåta att utmäta egendomen eller att häva utmätning. Med hänsyn till att det rörde sig om ett allmänt mål kunde kronofogdemyndigheten emellertid i sin borgenärsroll underlåta att verkställa utmätning av den egendom som inte var sakrättsligt skyddad. Den fråga som återstår att behandla är kronofogdemyndighetens utformning av förteckningen över den utmätta egendomen i protokollet . I 6 kap. 9 § UB anges att kronofogdemyndigheten skall förteckna och värdera utmätt lös egendom. Hur utförligt lös egendom bör beskrivas i förteckningen får bedömas från fall till fall. Det är emellertid viktigt att beskrivningen är så noggrann att egendomen utan svårighet går att identifiera. Det behövs bl.a. när utmätningen, som i förevarande fall, upphävs till viss del, eller om utmätningen överklagas. När det rör sig om egendom som betingar ett inte oväsentligt värde bör särskild vikt läggas vid en detaljerad beskrivning. Förteckningen över egendomen som utmättes vid det aktuella tillfället upptar bl.a. ett antal systemenheter, skrivare och tangentbord (p. 4, 5, 8, 12, 13, 15, 16 och 20 i förteckningen). I flertalet fall har den egendomen inte beskrivits närmare. Myndigheten borde så långt det var möjligt ha antecknat uppgifter om fabrikat, modell och serienummer. Sådana uppgifter har i viss utsträckning antecknats i det kvitto som upprättades när egendom lämnades ut till B.H., vilket visar att uppgifterna var tillgängliga. I förteckningen har kronofogdemyndigheten också tagit upp bl.a. en kartong innehållande ett trettiotal dataspel (p. 1), tolv CD med vardera tio spel (p. 5), en kartong med arton användarhandböcker (p. 6), fyrtio och sju programvaror (p. borde ha beskrivit även detta gods närmare genom att ange t.ex. titlar. Min uppfattning är således att beskrivningen av den utmätta egendomen är otillräcklig. Bristerna medför bl.a. att den egendom som myndigheten har lämnat ut till B.H. inte med lätthet kan identifieras i förteckningen. Detta gäller t.ex. två tangentbord och ett antal användarhandböcker. Jag vill slutligen erinra om att en ungefärlig uppskattning av egendomens värde måste göras redan vid utmätningen. Syftet är främst att möjliggöra för förrättningsmannen att bedöma om det är försvarligt att utmäta egendomen och om även annan egendom behöver utmätas. I protokollet från utmätningen har kronofogdemyndigheten inte tagit upp något värde på den utmätta egendomen. Huruvida en värdering har skett framgår inte av de handlingar som har varit tillgängliga vid granskningen. Jag förutsätter självfallet att egendomen har värderats. Vad som framkommit i övrigt om kronofogdemyndighetens handläggning föranleder inte några ytterligare åtgärder eller något uttalande från min sida. Som tingsrätten anfört är utmätningsärenden i princip dispositiva. I detta avseende är de jämförbara med dispositiva tvistemål. Handläggningen sker i övrigt i enlighet med ärendelagen (före lagen 1946:807 om handläggningen av domstolsärenden). Dispositionsprincipen innebär att rätten inte får döma över annat eller mer än vad en part i behörig ordning har yrkat. I dispositiva mål gäller vidare att rättens avgörande inte kan grundas på någon omständighet, som inte har åberopats av en part till stöd för hans talan. För att en omständighet skall få läggas till grund för rättens avgörande krävs emellertid inte bara att den åberopats av någon av parterna utan även att åberopandet gjorts av den part som har vad man brukar kalla åberopsbördan för ifrågavarande omständighet. Vidare gäller att svarandens medgivande av käromålet skall medföra att kärandens talan bifalls (jfr 17 kap. 3 § ). I ett fall som det förevarande, där en gäldenär överklagar ett utmätningsbeslut med yrkande om att det skall hävas, och sökanden medger yrkandet, innebär det sagda att rätten skall bifalla gäldenärens yrkande och häva utmätningen. Rättens avgörande skall grundas endast på medgivandet och inte på någon omständighet som har åberopats av sökanden. Mot denna bakgrund är jag kritisk till tingsrättens formulering av beslutet i utmätningsärendet. Beslutet grundas på att B.H. enligt rättens uppfattning har styrkt sin äganderätt till egendomen. I stället borde beslutet ha grundats på att staten hade medgett A.L:s yrkande om hävning av utmätningen. Frågan om B.H:s äganderätt faller utanför ramarna för det aktuella utmätningsärendet. har anfört att formuleringen av beslutet var föranledd av att det inte skulle uppkomma någon tveksamhet om vem egendomen skulle lämnas ut till. Som framgått ovan ägde emellertid kronofogdemyndigheten inte lämna ut egendomen till B.H. Av tingsrättens beslut att häva utmätningen framgår inte klart vilken egendom som omfattas av beslutet. I denna del kan jag ansluta mig till vad har anfört. Tingsrätten kan således inte heller på denna punkt undgå kritik för sin handläggning. hantering av en av tredje man ställd säkerhet (Dnr 2212-1996) anmält i för dess handläggning av ett mål om utmätning inhämtade JO Pennlöv kronofogdemyndighetens akt i målet. Av handlingarna framgick bl.a. följande. utmätte den ifrågavarande bilen för dödsboets efter E.N. skulder med stöd av 4 kap. 17 § utsökningsbalken. hade besittningen till fordonet men kronofogdemyndigheten ansåg att den överlåtelse av bilen som hade skett mellan P.N. och hans framlidna hustru inte hade tillkommit på sätt som medförde sakrättsligt skydd. Enligt noteringar i kronofogdemyndighetens löpande protokoll ville P.N. ställa säkerhet i stället för att bilen hämtades och kördes till garaget. Detta skedde också genom en banköverföring av till kronofogdemyndighetens postgiro . begärde rättelse av utmätningen . I beslut avslog kronofogdemyndigheten begäran. lämnade i beslut överklagandet utan bifall. hävdes dock utmätningen av Hovrätten för . och yttrade sig efter remiss. Efter att ha redogjort för omständigheterna anförde kronofogdemyndigheten bl.a. följande. föreslog att han skulle betala en summa uppgående till bilens värde och att kronofogdemyndigheten därefter skulle lämna bilen i hans vård. Han skulle vidare i första hand begära rättelse av utmätningen av bilen och i andra hand överklaga samma utmätning. För det fall han förlorade utsökningsmålet skulle KFM ta i anspråk bilens värde jämte ränta. För att tillmötesgå P.N. träffade kronofogdemyndigheten en överenskommelse med honom i enlighet med hans förslag. Det är kronofogdemyndighetens uppfattning att det var klart för P.N. att bilen var utmätt även efter överenskommelsen och att det var utmätningen av bilen som skulle prövas av högre instans. Vidare var det klarlagt att de som erlades inte var någon avbetalning på skulden i sig. Avsikten var aldrig att de som erlades skulle utgöra säkerhet på sätt är stadgat i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Betalningen var endast ett sätt för P.N. att få behålla bilen i sin besittning. utmätte bilen och beslöt att omhänderta den . När protesterade mot att bilen skulle omhändertas kom man i stället överens om att han skulle ställa säkerhet motsvarande bilens värde . Enligt uppfattning kan myndigheten inte kritiseras för vad som hände före det att säkerheten ställdes. Enligt verkets bedömning fanns det också skäl för att finna en lösning som medgav att bilen stannade kvar i besittning. Ett överklagande kan ta i anspråk innan det är slutligt avgjort. I de fall klaganden får tillbaka en bil som har varit omhändertagen har bilen ofta sjunkit i värde. Klaganden har inte heller haft tillgång till bilen för vilket han inte får någon kompensation. Myndighetens åtgärd att låta ställa säkerhet för bilen och behålla den bör därför bedömas positivt. När myndigheten vidtog en åtgärd som går utöver vad som är vanligt borde man dock ha varit noggrann vid dokumentationen. En särskild handling borde ha satts upp där samtliga förutsättningar för mottagande av säkerheten angavs. borde ha fått en kopia av handlingen och kvitterat med sin underskrift att han var införstådd med överenskommelsen. Den enda dokumentation som finns är en anteckning i akten. Enligt uppfattning har myndigheten brustit vid dokumentationen. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande. Det kan konstateras att förutsättningarna för ställande av säkerhet enligt indrivningslagen inte var uppfyllda eftersom frågan om anstånd för gäldenären, dvs. dödsboet, inte var aktuell. Såsom både kronofogdemyndigheten och anfört i yttrandena torde det i själva verket ha rört sig om en tredje mans ställande av säkerhet för att få fortsätta att nyttja den utmätta egendomen. Det torde har varit fråga om en överenskommelse grundad på civilrättsliga regler om avtals ingående och ställande av säkerhet. Vad beträffar överenskommelsens innebörd vill jag anföra följande. men objektivt sett också kronofogdemyndigheten har enligt min mening haft anledning att känna sig osäker på vad överenskommelsen avseende insättande av medel på kronofogdemyndighetens postgirokonto egentligen innebar, eller vad den kunde komma att innebära. borde alltså både för sig själv och för P.N. ha klargjort överenskommelsens innebörd och låtit denna komma till klart skriftligt uttryck. Rimligheten av detta mitt påstående illustreras enligt min mening bl.a. av att det av handlingarna i kronofogdemyndighetens akt framgår att P.N. och myndigheten haft i vissa avseenden oförenliga uppfattningar om överenskommelsens innebörd. Sålunda har P.N. i skrivelse Begäran om rättelse alternativt överklagande bl.a. uttryckt att hans begäran/överklagande avsåg ...utmätningsbeslut avseende...personbil 1988, sedermera ändrat till kontant. har i beslutet , att lämna P.N:s begäran om rättelse utan bifall, avslutningsvis anfört: För det fall utmätningen står sig kommer KFM att taga i anspråk de av Er betalda jämte ränta. hade tydligen den uppfattningen att utmätningen hade kommit att avse de , vilket emellertid inte var fallet. uttalande betyder, som jag uppfattat det, att myndigheten för det fall utmätningen skulle ha vunnit laga kraft skulle ha hävt denna och med stöd av överenskommelsen med P.N., som ersättning för bilen, ha tagit i anspråk säkerheten jämte dess avkastning. Som jag redan antytt anser jag att det ligger i sakens natur att ett avtal av det aktuella slaget mellan en kronofogdemyndighet och en enskild bör komma till skriftligt uttryck. Jag delar således bedömning även på den punkten att överenskommelsen mellan P.N. och kronofogdemyndigheten borde ha kommit till uttryck i en särskild skriftlig handling med angivande av samtliga förutsättningar för mottagande av säkerheten. I en sådan skriftlig handling borde således ha angetts bl.a. hur och under vilka omständigheter samt i vilken omfattning säkerheten kunde tas i anspråk. Dessutom borde noterats uppgifter om bilens skick för överenskommelsen att kvarlämna den i P.N:s vård. Vidare kan diskuteras om inte överenskommelsen borde ha föregåtts av en från kronofogdemyndighetens synpunkt mera grundligt genomförd värdering av fordonet. Om utmätningen skulle ha stått sig kan det nämligen tänkas att tvist hade uppkommit angående bilens värde. Eftersom avtalet mellan kronofogdemyndigheten och P.N. varit att betrakta som P.N:s ställande av säkerhet för fordonet följer därav också att kronofogdemyndigheten inte utan vidare, mot P.N:s bestridande, skulle ha kunnat ta i anspråk de jämte ränta. En förutsättning härför hade nämligen varit att bilens värde motsvarade eller översteg det belopp som ställts som säkerhet (jfr 37 § avtalslagen). I det som jag här redovisat som min uppfattning ligger kritik mot kronofogdemyndighetens agerande. För undvikande av oklarheter vill jag därför understryka att mitt instämmande i inställning också omfattar den positiva synen i och för sig på att kronofogdemyndigheten lät P.N. ställa säkerhet för bilen. Jag kan inte med utgångspunkt i detta ärende avgöra om det här aktuella förfarandet är ofta förekommande hos kronofogdemyndigheterna. I den mån så är eller blir fallet, bör, enligt min mening, överväga att i sin egenskap av chefsmyndighet för exekutionsväsendet utfärda rekommendationer för kronofogdemyndigheterna i frågan. har saknat grund för att med exekutiva medel återkräva ett efter utmätning felaktigt utbetalt belopp (Dnr 10-1996) I en anmälan anförde C.T. Sedan hon till i lämnat en dom för verkställighet utmätte myndigheten svarandens överskjutande skatt och pengarna utbetalades till henne. Därefter fick hon av en kronofogde meddelande om att hon skulle återbetala det belopp hon erhållit. Hon motsatte sig återbetalning men kronofogdemyndigheten hotade då med att utmäta hennes lön. Ärendet remitterades till kronofogdemyndigheten för yttrande. Av remisssvaret framgick bl.a. att den dom som C.T. ingett inte innefattade en sådan preciserad förpliktelse att fullgöra, vilken kan läggas till grund för verkställighet. Ansökan om verkställighet borde ha avslagits med hänvisning att domen utgör underlag för betalningsföreläggande. På grund av förbiseende från kronofogdemyndigheten har en invändning från svaranden inte prövats i målet. Utmätning skedde i överskjutande skatt och beloppet utbetalades till C.T. Efter överklagande undanröjde utmätningen . skrev med anledning av tingsrättens beslut till C.T. och begärde återbetalning. Hon betalade tillbaka beloppet, vilket i sin tur tillställts svaranden. anförde närmare följande. Av utsökningsbalken 18 kap. 14 § framgår att vid bifall till ett överklagande av ett visst beslut får även ett senare beslut i målet hävas när det kan ske, om detta har samband med det förra beslutet och inte hade vunnit laga kraft mot klaganden när han överklagade det första beslutet. I förevarande fall har beslut om betalning av utmätta medel ett sådant samband med utmätningsbeslutet, att det kunnat hävas med stöd av nämnda lagrum. Utbetalningsbeslutet hade inte vunnit laga kraft, när överklagandet skedde. Av utsökningsbalken 3 kap. 22 § framgår vidare att en redan vidtagen åtgärd skall såvitt möjligt återgå, om en exekutionstitel upphävs. I mål om utmätning skall kronofogdemyndigheten på begäran utsöka vad borgenären skall betala tillbaka. I begreppet utsökning inbegrips utmätning i lön. har således haft stöd för att kräva C.T. åter på det belopp, som på grund av den felaktiga utmätningen betalats till henne. En annan sak är att kronofogdemyndigheten genom sitt från början felaktiga agerande kunnat bibringa C.T. en annan uppfattning, vilket beklagas. Att kronofogdemyndigheten erbjudit sin hjälp med ansökan till betalningsföreläggandeenheten och också i övrigt lämnat uppgift om möjligheten att vända sig till JO respektive JK framgår av en skrivelse av från kronofogden till C.T. Ärendet remitterades därefter till () för yttrande angående kronofogdemyndighetens handläggning av frågan om C.T:s återbetalningsskyldighet av till henne utbetalt belopp. generaldirektör anförde i remissvaret följande. RSV anser att beslutet om utbetalning och utmätningsbeslutet har sådant samband att det förstnämnda beslutet hade kunnat upphävas med stöd av 18 kap. 14 § utsökningsbalken (UB). I sitt beslut i mål Ä 7-119-95 har undanröjt utmätningen. Tingsrätten har emellertid inte fattat något beslut i fråga om kronofogdemyndighetens beslut om utbetalning. Eftersom utbetalningsbeslutet inte har ändrats, har 13 kap. 20 § UB inte blivit tillämplig. anser därför att det inte varit möjligt att hos C.T. utsöka det felaktigt utbetalda beloppet med stöd av bestämmelsen. Till skillnad mot kronofogdemyndigheten, anser verket inte att bestämmelsen i 3 kap. 22 § UB varit tillämplig i detta fall. Prövningen i tingsrätten har inte gällt exekutionstiteln utan endast utmätningsbeslutet. Med anledning av uppgifterna i kronofogdemyndighetens yttrande har verket inhämtat uppgifter från den för handläggningen ansvariga kronofogden, som tjänstgör hos verket. Hon har först nu fått del av kronofogdemyndighetens yttrande. Hon har lämnat följande förklarande kommentar till det besked om återbetalningsskyldighet som lämnats till C.T. När det stod klart att utmätningen helt saknade grund och egentligen borde ha betraktats som en nullitet, var hennes strävan att med beaktande av båda parternas intressen få felaktigheterna att återgå. Utmätningen och utbetalningen till C.T. var föranledda av misstag. Utan att det kom till något formligt uttryck, styrdes hennes handlande i fråga om återbetalningsskyldigheten av den huvudregel som anses gälla vid misstagsbetalning, nämligen att betalningen skall gå åter. Hon kan inte nu minnas hur orden föll vid samtalen med C.T. Samtalen fördes dock i en lugn ton. Hon kan inte erinra sig att hon skulle ha tagit upp frågan om löneexekution. Detta framstår inte som troligt eftersom hon inte visste om C.T. Sammanfattningsvis anser verket att det inte funnits grund för att hos C.T. med löneexekution eller andra exekutiva medel driva in det felaktigt utbetalda beloppet. Verket anser emellertid att kronofogdemyndighetens begäran, när det var klart att handläggningen i grunden var helt felaktig, om återbetalning av beloppet inte bör kritiseras. En sådan begäran måste givetvis framställas så försiktigt och tydligt att motparten inte får intrycket att det finns ett hot om exekution. Även om tonen i kronofogdemyndighetens skriftliga besked om återbetalningsskyldighet framstår som väl bestämd, kan det av utredningen inte anses framgå att det framställts något hot om löneexekution eller om andra exekutiva åtgärder. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande. har i sitt remissvar redogjort för sin inställning i fråga om tillämpliga lagrum och kronofogdemyndighetens handläggning av målet. Jag delar verkets uppfattning och slutsatser och ansluter mig till vad som anförts i remissvaret. Anmälan föranleder således inget särskilt uttalande från min sida. Kritik mot kronofogdemyndighet för att gods, som tagits om hand vid avhysning, förvarats på en kronokommissaries tjänsterum (Dnr 11-1996) från sin lägenhet i genom i försorg. Avhysningen verkställdes genom att kronofogdemyndigheten bytte lås till lägenheten (den s.k. lås- och namnbytesmetoden). I lägenheten fanns en stor mängd egendom. gjorde bedömningen att en del av egendomen kunde komma att bli föremål för utmätning medan annan egendom ingick i C.A:s beneficium. En del föremål var av sådant slag att de skulle forslas bort som sopor. Hyresvärden gick med på att egendomen tills vidare förvarades i lägenheten. var vid tillfället intagen i kriminalvårdsanstalt. skrev till C.A. och begärde att han skulle ange vilken egendom som var av personlig natur och som kunde betraktas som ett nödvändigt bohag i en bostad. svarade inte på kronofogdemyndighetens brev.