frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Av de uttalanden av som har återgetts i det föregående framgår att kommittén ansåg att infordrande av skriftlig berättelse är en förhörsform vid sidan av det gängse muntliga förhöret. För att formen skriftlig berättelse skall kunna användas självständigt, dvs. inte endast som komplettering av ett tidigare muntligt förhör, förutsätts uppenbarligen att också misstankedelgivningen kan ske skriftligen i samband med att berättelsen infordras. Att 8 § FUK är avsedd att möjliggöra en sådan självständig användning av metoden att infordra skriftliga berättelser framgår tydligt om man jämför dess nuvarande lydelse med den utformning bestämmelsen hade före ändringen. Paragrafen hade då följande innehåll. Erfordras komplettering av uppgifter som lämnats vid förhör, må, där så finnes lämpligen kunna ske, den hörde anmanas att avgiva skriftligt yttrande. Om särskilda skäl äro därtill, må skriftligt yttrande infordras i stället för att förhör hålles. Kommittén noterade att det, om det inte var fråga om komplettering av uppgifter som hade lämnats vid förhör, sålunda fordrades särskilda skäl för att skriftligt yttrande skulle få infordras och att institutet därmed hade karaktären av ett undantag från det vanliga förhörsförfarandet. Den utvidgning av systemet med skriftliga berättelser som kommittén ansåg motiverad borde därför föranleda en ändring i förundersökningskungörelsen. Av det sagda följer att en utgångspunkt för utvidgningen av möjligheterna enligt 8 § FUK att använda skriftliga berättelser uppenbarligen har varit att delgivning av misstanke enligt 23 kap. 18 § första stycket RB kan göras skriftligen i samband med att en skriftlig berättelse infordras från den misstänkte. En annan sak är att förfarandet att inhämta uppgifter från den misstänkte endast i skriftlig form förutsätter att sakförhållandena i ärendet är okomplicerade och att det praktiska användningsområdet för förfarandet därför, även inom de snäva ramar som kommittén har angett, torde vara begränsat. Sammanfattningsvis kan konstateras att såväl rättssäkerhetsskäl som praktiska skäl talar för att den misstänkte normalt delges misstanken vid ett muntligt förhör. S.k. slutdelgivning enligt 23 kap. 18 § RB Jag har i tidigare beslut (JO 1996/97 s. 64 och 72) behandlat frågan om underrättelse enligt 23 kap. 18 § RB, s.k. slutdelgivning. Reglerna i 23 kap. 18 § RB ger den misstänkte och hans försvarare rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. De har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Underrättelse härom skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem. Åtal får inte beslutas, innan detta har skett. Genom reglerna i 23 kap. 18 § RB säkerställs således att den misstänkte får tillfälle att lämna synpunkter på den utredning som har genomförts och att framställa önskemål om att utredningen skall kompletteras i något avseende, innan åklagaren tar ställning i åtalsfrågan. Han får härigenom möjlighet att tillföra ärendet uppgifter som kan ha betydelse för frågan om lagföring skall ske. Enligt 20 § FUK skall bl.a. uppgift om underrättelse och uppgift huruvida den misstänkte och i förekommande fall försvararen påfordrat ytterligare utredning eller annars velat anföra något antecknas i protokollet. Av 12 a § i FUK framgår vidare att, om underrättelse till den misstänkte har lämnats muntligen, det genom tjänsteanteckning av den som lämnat underrättelsen eller på annat sätt skall framgå att mottagaren fått del av underrättelsen. Eftersom utredningen i det aktuella fallet inte var slutförd kunde den inte redovisas i sin helhet för den misstänkte och det saknades därmed formella förutsättningar för s.k. slutdelgivning. Jag noterar att polismyndigheten nu har sett till att den aktuella blanketten inte längre används och att underrättelse om brottsmisstanke numera sker muntligt i samband med ett förhör. Ett beslut om personell husrannsakan kan inte läggas till grund för flera verkställighetsåtgärder m.m. Under en inspektion vid i , polisområde , uppmärksammades bl.a. att polispersonal hade gjort ett flertal besök i en viss lägenhet i . Bakgrunden var att chefsåklagaren vid i hade anhållit lägenhetsinnehavaren i dennes frånvaro som misstänkt för mord. Lägenhetsinnehavaren hade av häktats i sin frånvaro. Av tillgängliga handlingar framgick inte vem som hade beslutat om att besöken skulle företas. Tre av kontrolltillfällena hade dokumenterats i form av tjänsteanteckningar. Det framgick vidare av handlingarna att en husrannsakan hade företagits i den avlidnas bil efter beslut av annan än förundersökningsledaren. Ärendet remitterades till i för utredning och yttrande i fråga om Vem som fattade beslutet eller besluten om "kontrollerna" på adressen och vilken rättsregel som hade tillämpats? Vilken var avsikten med "kontrollerna"? Vilken rättslig grund förelåg för åtgärderna? Hur borde "kontrollerna" ha dokumenterats? Husrannsakningar hade verkställts och efter beslut av andra än förundersökningsledaren. Vilken rättslig grund med avseende på verderbörande beslutsfattares behörighet förelåg? I remisskrivelsen uppmanades polismyndigheten att också ange sin syn i följande frågor. a) Kan ett beslut om personell husrannsakan enligt 28 kap. 2 § verkställas eller krävs ett nytt beslut inför varje husrannsakan? b) Om polismyndigheten ansåg att flera verkställigheter kunde ske med stöd av ett beslut borde myndigheten ange under vilka förhållanden som så kan ske. c) När hade verkan av ett beslut om personell husrannsakan förfallit? yttrande (biträdande länspolismästaren ) innehöll följande. Yttrande synpunkter (ac) Vem fattade beslutet eller besluten om "kontrollerna" på adressen och vilken rättsregel har tillämpats? I förundersökningsprotokollet finns tre protokoll med beslut om husrannsakan på adressen (926, 927 och 1043/95) företagna och . Enligt protokollen har beslut fattats av kriminalkommissarien , chefsåklagaren och kammaråklagaren i angiven ordning. Av en tjänsteanteckning framgår vidare att "" begärt att lägenheten skulle kontrolleras. Kontrollen utfördes av polismannen , polisen i . Av företagen utredning framgår att såväl krkom som cå bestritt att de fattat något beslut om husrannsakan på adressen. Någon dokumentation härutöver som rör frågorna har inte gått att finna. Vid detta förhållande och med hänsyn till vad som härutöver framkommit i den utredning som företagits måste anses oklart vem som fattat beslut och vilken rättsregel som tillämpats, förutom när det gäller beslutet av kå . Vilken var avsikten med kontrollerna? Syftet med kontrollerna har varit att eftersöka den misstänkte, annat som kunnat leda till hans gripande, föremål underkastat beslag eller till utrönande av omständighet som kan äga betydelse för utredning av brottet. Vilken rättslig grund förelåg för åtgärderna? Bestämmelserna om husrannsakan i 28 kap . Hur borde "kontrollerna" ha dokumenterats? I form av protokoll enligt 28 kap 9 § . Husrannsakningar har verkställts och efter beslut av andra än förundersökningsledaren. Vilken rättslig grund med avseende på vederbörandes beslutsfattares behörighet förelåg? Den misstänkte anhölls av cå , . Härigenom har denne inträtt som förundersökningsledare och ensam haft behörighet att fatta sådana beslut som ankommer på undersökningsledaren. Husrannsakan i den misstänktes bostad, : Av protokollet framgår att "Krkom. " fattat beslutet (926/95). har uppgivit att han inte fattat beslutet. Att han noterats som beslutsfattare anser han vara något som kan ha tillkommit på grund av att polismännen som utfört åtgärden fått uppdraget av honom. Vem som beslutat om husrannsakan enligt protokollet har inte närmare kunnat utredas. Husrannsakan i den avlidnes personbil : Av protokollet framgår att "Krkom " fattat beslutet (1636-95). som rätteligen var polissekreterare har uppgivit att han inte fattat beslutet om husrannsakan utan utgått från att beslut om åtgärderna i rikslarmet, hämtning till förhör av personer som anträffas i bilen och "teknisk undersökning" av denna, redan fattats av undersökningsledaren. tillsåg via den operativa ledningen i att husrannsakan verkställdes av en kriminaltekniker där. Han har vidare uppgivit att han endast underrättat undersökningsledaren, kå , om att bilen anträffats och om de åtgärder som vidtogs med anledning av detta. Kå har bekräftat att han beslutat om husrannsakan på adressen (1043-95) efter föredragning av ps och även att han underrättas om att bilen påträffats och åtgärderna med anledning härav. Någon dokumentation av beslut i anslutning till rikslarmet om hämtning till förhör och husrannsakan i personbilen har inte anträffats. Det får antagas antingen att beslut fattats men inte dokumenterats eller att några beslut om åtgärderna aldrig fattades. a) Kan ett beslut om personell husrannsakan enligt 28 kap 2 § verkställas eller krävs ett nytt beslut inför varje husrannsakan? b) Om polismyndigheten anser att flera verkställigheter kan ske med stöd av ett beslut bör myndigheten ange under vilka förhållanden som så kan ske? c) När har verkan av ett beslut om personell husrannsakan förfallit? Enligt 28 kap 2 § får för eftersökande av den som skall gripas, anhållas eller häktas, hämtas till förhör eller till inställelse vid rätten eller underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning husrannsakan företas hos honom, eller hos någon annan om det finns synnerlig anledning att anta att den sökte uppehåller sig där. Det samma gäller i fråga om en tilltalad som söks för delgivning av stämning eller kallelse till förhandling, om försök till delgivning har misslyckats eller bedöms som utsiktslösa. Av 3a § framgår vidare att husrannsakan får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Det saknas bestämmelser om hur länge ett beslut gäller om personell husrannsakan enligt 28 kap. 2 § . En första fråga som bör besvaras är när en husrannsakan skall anses verkställd? Är det när polisen varit inne och anträffat den eftersökte, då polisen varit inne oavsett om den eftersökte anträffats eller då på polisen varit på adressen, ringt på dörren och tittat i brevlådan, utan att någon öppnat och inte heller i övrigt funnit något som tyder på att den eftersökte finns inne och därför avstått från att ta sig in? Myndighetens uppfattning är att en husrannsakan bör anses verkställd då polisen varit inne i t ex bostaden, oavsett om den eftersökte anträffats eller ej. Utifrån denna uppfattning anses att ett beslut om husrannsakan endast kan verkställas en gång. Verkan av beslutet har därefter förfallit och förnyat beslut bör krävas för ytterligare husrannsakan. En annan fråga är hur länge ett beslut gäller utan att det verkställs? Om beslutet begränsats i tiden av beslutsfattaren bör detta gälla. Såvitt är bekant här vid myndigheten är detta emellertid en ovanlig åtgärd. Att beslutet inte verkställs kan ha flera orsaker. Den eftersökte kan sökas utan att anträffas och utan att beslutet kan anses verkställt enligt ovan. Det kan även saknas möjlighet att verkställa beslutet, t ex om fler eftersöks och bör anträffas och hinder föreligger beträffande någon av dem eller med hänsyn till tillgängliga resurser. Att utsträcka beslutet i tiden måste ske med försiktighet. Det finns en risk att förutsättningarna ändras, t ex i betydelsen att skälen för åtgärden inte längre uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär (3a §). Dessutom måste anses att gränsen blir svårare att sätta ju längre man kan tänka sig att låta beslutet ha verkan. Enligt myndighetens bedömning låter det sig inte göras att generellt bestämma då beslutet förfaller. I fall då behörigheten för en beslutsfattare upphört bör ett beslut av denne anses förfallet och frågan underställas ny beslutsfattare. Härutöver bör en rimlig utgångspunkt vara att beslutsfattare i ökad utsträckning anger en sluttid i besluten. Härmed sker en särskild prövning i varje enskilt fall. Allmänt sett bör verkställigheten äga rum i omedelbar eller åtminstone i nära anslutning till beslutet med en självklar skyldighet för den verkställande personalen att på nytt ta kontakt med beslutsfattaren för det fall förutsättningarna ändrats . Enligt myndighetens bedömning har det funnits laglig grund för de husrannsakningar som gjorts, såväl i den misstänktes bostad som i den avlidnes personbil. Det kan däremot inte anses att dokumentationen av besluten varit godtagbar. Det är av stor vikt att beslut om tvångsmedel dokumenteras omsorgsfullt. Inom polisen är det en vanlig ordning att beslutsfattare förvarar en egen samling med dokumentation av de beslut om tvångsmedel denne fattat utan att någon kopia överlämnas till handläggaren att förvaras i akten. Ordningen bygger på att handläggaren i sin tur dokumenterar besluten, att denna sparas i akten och dessutom att den dokumentation som sker kontrolleras av beslutsfattaren. Ärendet har påvisat problem med denna ordning, till viss del beroende på ärendets omfattande art och att personal från fler polisområden arbetat med detta. Ärendet har föranlett myndigheten att påbörja en översyn av rutinerna för dokumentation av tvångsmedelsbeslut. I ett beslut anförde chefsJO bl.a följande. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot husrannsakan och liknande intrång. Detta skydd kan enligt 12 § i samma kapitel begränsas endast genom lag. Utan stöd i lag får en myndighet således inte utsätta någon för ett intrång av det slag som avses i 6 §. Lagregler av betydelse för polisens verksamhet om husrannsakan och liknande intrång finns i (RB) och polislagen (1984:387). Om det förekommer anledning att anta att ett brott har förövats som kan följas av fängelse, får enligt 28 kap. 1 § RB husrannsakan företas bl.a. hos den som skäligen är misstänkt för brottet för eftersökande av föremål som är underkastade beslag eller i övrigt till utrönande av omständigheter som kan ha betydelse för utredningen om brottet (reell husrannsakan). För eftersökande av den som skall gripas, anhållas eller häktas, hämtas till förhör eller till inställelse vid rätten eller underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får husrannsakan enligt 28 kap. 2 § RB företas bl.a. hos den eftersökte (personell husrannsakan). Enligt 28 kap. 9 § RB skall över husrannsakan föras protokoll, vari anges ändamålet med förrättningen och vad som därvid förekommit. Förordnande om husrannsakan meddelas enligt huvudregeln av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (28 kap. 4 § första stycket RB). Vid fara i dröjsmål får en polisman företa husrannsakan utan sådant förordnande (28 kap. 5 § RB). Förordnande om husrannsakan för eftersökande av den som är häktad i sin frånvaro meddelas av polismyndigheten eller en polisman enligt bestämmelser i polislagen (28 kap. 4 § tredje stycket RB). Enligt 23 kap. 3 § första stycket RB inleds en förundersökning av polismyndigheten eller åklagaren. Om den har inletts av polismyndigheten och saken inte är av enkel beskaffenhet, skall ledningen övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall även i övrigt överta ledningen, när det är påkallat av särskilda skäl. Sedan hade inträtt som förundersökningsledare i ärendet var han ensam behörig att fatta sådana tvångsmedelsbeslut som ankom på undersökningsledaren. I ärendet har framkommit att två reella husrannsakningar gjordes i den misstänktes bostad och en reell husrannsakan på samma plats . Vidare gjordes en husrannsakan i den avlidnas personbil . Besluten om dessa husrannsakningar har endast i ett fall kunnat härledas till den beslutsfattare som finns angiven i protokollet. I de övriga fallen har de personer som antecknats som beslutsfattare förnekat att de fattat något beslut. Det är självfallet inte godtagbart att det inte har varit möjligt att utreda vem som har beslutat om användningen av straffprocessuella tvångsmedel. Jag återkommer till denna fråga i det följande. Det finns däremot inte någon anledning att anta annat än att det i och för sig har funnits lagliga förutsättningar för samtliga beslut. I ärendet har vidare framkommit att polismän har gjort flera kontroller i den misstänktes lägenhet. Dessa har bestått i att de med hjälp av nyckel har berett sig tillträde till den och där bl.a. granskat den post som anlänt dit. Det har således varit fråga om åtgärder av det slag som åsyftas med uttrycket husrannsakan och liknande intrång i 2 kap. 6 § regeringsformen. Den fråga som då uppkommer är om förfarandet har haft stöd i lag i enlighet med vad som föreskrivs i 2 kap. 12 § regeringsformen. Enligt en tjänsteanteckning var besöken i lägenheten föranledda av att ", polisen i , hade begärt att lägenheten skulle kontrolleras. Av en promemoria upprättad av kriminalkommissarien framgår att kriminalkommissarien hade uppgett att det hade fattats endast ett beslut om personell husrannsakan och att detta sedan låg till grund för den efterföljande serien av besök i lägenheten. Ingen av de befattningshavare som har hörts under utredningen har sagt sig känna till vem som hade fattat beslutet. Syftet med kontrollerna har enligt vad polismyndigheten uppgett i sitt yttrande varit att söka efter den misstänkte, annat som kunnat leda till hans gripande, föremål underkastat beslag eller till utrönande av omständighet som kan äga betydelse för utredning av brottet och som rättslig grund anges bestämmelserna om husrannsakan i 28 kap. Det framgår emellertid inte om polismyndigheten, när den hänvisar till reglerna om reell husrannsakan, syftar endast på de protokollerade husrannsakningarna. Om hänvisningen skulle avse också kontrollbesöken, framstår den som förvånande med tanke på att det hade gjorts ett antal protokollerade reella husrannsakningar i lägenheten vilka samtliga hade resulterat i att föremål hade tagits i beslag. Behovet av fortlöpande husrannsakningar i lägenheten i brottsutredande syfte måste därför rimligen ha varit begränsat. Det finns i sammanhanget anledning att erinra om att beslut om personell husrannsakan för att söka efter en person som är häktad i sin frånvaro enligt huvudregeln skall fattas av polismyndigheten, medan det däremot i första hand ankommer på förundersökningsledaren att besluta om reell husrannsakan i brottsutredningssyfte. Sedan den misstänkte hade häktats i sin frånvaro var det således inte möjligt för en och samma beslutsfattare att besluta om såväl personell som reell husrannsakan. Det förhållandet att besöken inte protokollerades och att det därmed inte heller dokumenterades vem som hade beslutat om dem ger närmast ett intryck av att man hos polismyndigheten inte ansåg att det var fråga om husrannsakningar eller att man i varje fall inte hade funderat över den rättsliga grunden för förfarandet. Utredningen tyder vidare på att syftet med besöken inte har stått helt klart för den verkställande polispersonalen. För att en undersökning av en bostadslägenhet eller ett annat utrymme skall kunna anses äga rum i det syfte som anges i 28 kap. 2 § RB krävs uppenbarligen, även när undersökningen görs hos den eftersökte, att omständigheterna ger anledning till ett rimligt antagande att han uppehåller sig där (jfr JO 1993/94 s. 97). Jag vill erinra om att det av de s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna, som gäller för all tvångsmedelsanvändning, följer att ett ingripande skall vara försvarligt med hänsyn till dess syfte (jfr 8 § polislagen). yttrande innehåller inte något som närmare belyser denna fråga. Det förefaller emellertid som om kontrollerna av lägenheten gjordes mer eller mindre rutinmässigt och att de således inte var föranledda av att man hade tillgång till några uppgifter, härrörande exempelvis från spaning, som tydde på att den misstänkte fanns där. De framstår i stället som led i ett allmänt sökande efter den misstänkte. Syftet med att gå igenom den misstänktes post synes ha varit att undersöka om han hade besökt lägenheten samt att få fram någon ledtråd till var han kunde uppehålla sig. Utredningen ger således närmast vid handen att förutsättningar att tillämpa reglerna om personell husrannsakan saknades. Med anledning av att kontrollerna innefattade undersökning av den post som hade kommit till lägenheten finns det anledning att också beröra frågan om användande av reell husrannsakan i syfte att söka efter en efterspanad person. I slutbetänkande (SOU 1995:47) Tvångsmedel sägs följande i denna fråga (s. 226). Uttrycket "omständigheter som kan ha betydelse för utredning om brottet" torde därför närmast vara avsett att gälla spår efter ett brott eller andra liknande omständigheter som kan leda till att det blir klarlagt vem som har begått brottet. Ett typiskt exempel på en undersökning i detta syfte är en kriminalteknisk undersökning. Denna tolkning av bestämmelsen i 28 kap. 1 § medför att det inte är tillåtet för polisen att företa undersökning för att ta reda på omständigheter som skulle kunna ha betydelse för eftersökande av en viss person som är misstänkt. Även om den misstänkte är känd, men det inte är klarlagt var han befinner sig, ger 28 kap. 1 § följaktligen inte befogenhet för polisen att företa husrannsakan hos olika personer för att söka efter t.ex. adressuppgifter eller telefonnummer som kan ge upplysningar om var den misstänkte befinner sig. Bestämmelsen i 28 kap. 2 § om personell husrannsakan ger inte heller stöd för husrannsakan i sådant syfte. Utredningen har övervägt om det finns anledning att införa en bestämmelse om undersökning i det nu diskuterade syftet. En sådan bestämmelse skulle emellertid innebära en mycket långtgående utvidgning av polisens befogenheter vilket, med hänsyn till intresset av skydd för integriteten, inte är motiverat. Om polisen behöver få fram uppgifter om var en misstänkt befinner sig torde det i stället vara lämpligast att man håller förhör med dem som kan antas ha någon information att lämna. Reella undersökningar bör följaktligen även fortsättningsvis få företas endast för eftersökande av föremål som kan tas i beslag eller för utrönande av omständigheter som kan ha betydelse för utredning om brottet. Frågan om de rättsliga möjligheterna att använda andra straffprocessuella tvångsmedel än personell husrannsakan för att söka efter en misstänkt person har behandlats också i JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 34. I det där återgivna beslutet, som avsåg användning av hemlig teleavlyssning och postkontroll för efterspaning av en i sin frånvaro anhållen och senare häktad person, ifrågasattes om dessa tvångsmedel, som båda är medel för att utreda brott, kan användas i efterspaningssyfte (s. 38 f.). Det kan således sammanfattningsvis konstateras att övervägande skäl talar för att kontrollbesöken inte hade stöd i regler om husrannsakan. Sådant stöd stod heller inte att finna i någon annan författning. Verkställigheten av ett beslut om personell husrannsakan I ärendet har också aktualiserats frågan om ett och samma beslut om personell husrannsakan kan ligga till grund för verkställighet . Motsvarande fråga har såvitt gäller reell husrannsakan behandlats i JO:s ämbetsberättelse 1992/93 s. 143 (se särskilt s. 159161). Det sägs där bl.a. att reglerna i 28 kap. RB inte torde ha annan utgångspunkt än att ett beslut om husrannsakan kan och skall verkställas i ett sammanhang. Jag kan ansluta mig till denna uppfattning. Inte heller ett beslut om personell husrannsakan får följaktligen verkställas annat än genom en enda förrättning som sker i ett sammanhang. Den omständigheten att den eftersökte inte anträffas vid en husrannsakan kan självfallet inte medföra att beslutet inte skall anses vara verkställt.