frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Att denna hotbild är aktuell kan illustreras med bifogade kopia av ett hotbrev som inkommit till anstalten efter det att permissionen genomförts. Sammantaget bedömdes således intresset av att kunna genomföra permissionen på ett säkert sätt för anstaltens personal och den intagne vara större än den risk målsägande eller företrädare för målsägande kunde löpa genom att inte informeras om M.F:s korta bevakade utevistelse. Den enligt 35 § lagen om kriminalvård i anstalt ovillkorliga skyldigheten för anstalten att informera målsägande vid vissa typer av utevistelser är inte alldeles enkel. Enligt lagen skall alla målsägande tillfrågas om de vill ha den information som lagen ger dem rätt till. I det nu aktuella fallet med M.F. hade de aktuella målsägande eller företrädare för dessa inte tillfrågats om de önskade information vid tillfället för utevistelsen . En sådan förfrågan gick ut först . Denna fördröjning kan kanske klandras men skall ses mot bakgrund av att det inte har varit aktuellt att ge M.F. några permissioner på egen hand på mycket . Dessutom har det förelegat en osäkerhet hur man skall förfara i de fall det finns en hotbild mot den intagne och att man kan anta att det hotet är kopplat till kretsen av tidigare offer. Exempelvis finns vid anstalten i en intagen som är dömd för våldsbrott mot en medlem av de ökända motorcykelgäng som opererar i . Brottsoffret d.v.s. målsägande, har ingen annan ambition i livet än att hämnas den skymf han anser sig utsatt för av gärningsmannen. Enligt lagen skall anstalten informera målsägande om den intagnes alla rörelser utanför anstalten, vilket faktum i detta speciella fall ter sig tämligen absurt. Vidare är begreppet målsägande i fallet F. något oklart. hade ju inte någon tidigare relation till sina offer eller deras anhöriga och därmed förefaller det som ytterst osannolikt att han skulle utgöra något hot mot de personer som finns upptagna som målsägande i hans dom. Dessa olika förhållanden borde utgöra grund för en modifiering av lagen så att vissa undantag från underrättelseskyldigheten skall kunna medges. Saken har påtalats av anstalten till , som i sin tur lovat att söka få en lagändring till stånd. Dock finns ännu inte några särskilda anvisningar hur man kan bemästra de problem som uppstår när sekretessen bryts inför s.k. lufthålspermissioner. De anvisningar som kom i samband med lagens tillkomst ger tyvärr inte mycken ledning i dessa specialfall. I anledning av det nu aktuella ärendet har undertecknad varit i kontakt med chefen för enheten för klientverksamhet vid , . Han menar att utevistelser vid s.k. lufthålspermissioner skall informeras till de målsägande som så önskar med bibehållande av sekretessen genom att upplysningen inte behöver innehålla preciserade uppgifter om tid och plats för permissionen. Exempelvis skulle anstalten meddelat målsägande inför M.F:s permission med ungefär följande upplysning. kommer att medges en kortare bevakad utevistelse i omgivningar . Denna ordning tillämpas därför i samband med lufthålspermissioner av anstalten . Ärendet remitterades därefter till för yttrande. Generaldirektören anförde i remissvaret följande. Av 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. att målsäganden skall tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om i vilken kriminalvårdsanstalt den intagne befinner sig, den intagnes förflyttning till öppen anstalt, permissioner och vistelser utanför anstalten enligt 3234 §§, frigivning, rymning och uteblivande efter permission när den intagne avtjänar straff för brott mot någons liv, hälsa, frihet och frid. Enligt mening bjuder dock denna skenbart enkla bestämmelse på en rad tillämpningsproblem. Ett problem för anstalterna är hur stora ansträngningar som måste göras för att finna i domen angivna målsägande som t.ex. flyttat eller när målsägandens adress av andra anledningar är oklar. Det framgår inte av förarbetena. Vidare torde det för icke rättsutbildade tjänstemän ibland vara mycket svårt att definiera de brott som kvalificerar för målsägandeinformation. Det är ju inte bara brotten enligt 34 kap. BrB som åsyftas utan även brott av angiven beskaffenhet i andra kapitel i BrB. Hur avgränsar man t.ex. brott mot frihet och frid? har det ifrågasatts om det rimliga i att tillfråga målsäganden. Frågor har uppkommit t.ex. då det varit fråga om ligabrottslighet och den intagne i och för sig dömts för sin medverkan men haft en mycket obetydlig roll i det hela och själv inte utsatt brottsoffret målsäganden för något i samband med brottet. Ett typexempel kan vara att en liga begått ett bankrån och att den intagnes roll har varit att vänta utanför i en bil varvid han överhuvudtaget inte iakttagits av de som står upptagna som målsägande i domen. Man har ifrågasatt om man verkligen skall tillfråga målsäganden om denne själv är dömd för brott och intagen i anstalt. Det kan ju även vara så att den intagne och målsäganden är intagna i samma anstalt. En annan frågeställning är att om målsäganden är en juridisk person kan det ibland te sig absurt med en förfrågan. Hur gör man med omyndiga målsägande? Anstalterna har att brottas med dessa tillämpningssvårigheter som lagstiftningen innebär att den intagne kan vistas utanför anstalten i andra sammanhang utan krav på information till målsäganden. Bestämmelsen gäller inte vid utevistelser enligt 11, 14, 37 och 43 §§ KvaL. Den intagne kan således vistas ute i samhället av andra anledningar än permission utan att målsägande får reda på det. Det är givet att denna omständighet gör att den tvingande regeln i 35 § KvaL upplevs som egendomlig. Detta är inte heller något som kommenteras i förarbetena. Redan det nu sagda visar enligt styrelsens mening på en stor brist i lagstiftningen. Det finns nämligen inte något bedömningsutrymme eller ventil i regeln av den typ som återfinns i 28 § i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård där det framgår att målsägandeinformation kan komma i fråga om brottet och övriga omständigheter gör det påkallat. Många av de ovan angivna svårigheterna vid tillämpningen hade inte varit för handen med en sådan eller liknande möjlighet till bedömning i det enskilda fallet i 35 § KvaL. I förevarande fall kommer denna brist utomordentligt väl till synes. Här ställs tillämpningen av den tvingande regeln på sin spets när omständigheterna är sådana när tillämpningen kan medföra ett direkt hot mot den intagne. Vidare påvisas kollisionen mellan informationsskyldigheten och säkerhetskraven i KvaL. Det förtjänar påpekas att redan före det nu aktuella fallet har det förekommit spörsmål om hur man skall agera när den intagne påstår att informationen till målsäganden kan innebära risker för hans egen del. Det har också påståtts att målsäganden efter att ha fått vederbörlig information utnyttjat densamma för att kunna förfölja och trakassera den intagne på olika sätt under hans utevistelser. Av anstaltens yttrande till framgår hur hotbilden tett sig för M.F:s del och att det även finns andra intagna för vilka målsägandeinformation utgör ett direkt hot. Vidare framgår planeringen av s.k. lufthålspermissioner och säkerhetskraven kring desamma samt att det är dessa två omständigheter som gjort att man valt att inte informera. Huvudtanken bakom 35 § KvaL torde vara att målsäganden brottsoffret genom att få information skall kunna vidta mått och steg för att undvika risken att behöva stöta på den intagne när denne rör sig fritt ute i samhället under t.ex. en normalpermission. Styrelsen vill här poängtera att planeringen av F:s permission är helt i enlighet med styrelsens intentioner. Primärt avses planeringen tillgodose samhällsskyddsbehovet. Lufthålspermissioner skall givetvis även planeras så och har skett så i detta fall att någon risk för att någon målsägande skall stöta på den intagne under permissionen inte skall föreligga. Lagstiftningen och dess förarbeten ger inte någon ledning när det gäller hur man skall lösa konflikterna med hotbilderna och säkerhetskraven i samband med tillämpningen av 35 § KvaL. Styrelsen har inte heller, som anstalten påpekar, utgett några anvisningar i ämnet. I detta sammanhang kan även vägas in omfattningen av den rättsförlust som anstaltens underlåtenhet att informera kan ha orsakat. Styrelsen får konstatera att någon målsägande har i detta fall inte drabbats av någon konsekvens som 35 § KvaL skall utgöra skydd emot. Mot denna bakgrund och med hänsyn till vad ovan anförts om utformningen av 35 § KvaL finner styrelsen det inte motiverat att klandra ställningstagande. Av anstaltens yttrande framgår vidare den ordning man numera, efter kontakt med styrelsen, tillämpar i fall som det förevarande. För det fall inte har något att erinra mot denna ordning kommer styrelsen att utge generella anvisningar därom till alla anstalter i avvaktan på en ny lagreglering i ämnet som enligt uppgift f.n. förbereds inom . Enligt 32 § första stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, KvaL, kan en intagen, för att underlätta anpassningen i samhället, beviljas tillstånd att lämna anstalten , om ej påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet eller avsevärd fara för annat missbruk föreligger. Korttidspermission får, enligt paragrafens andra stycke, också ges om annan särskild anledning föreligger än som anges i första stycket. Av tredje stycket framgår att en intagen som avses i 7 § tredje stycket samma lag ej får beviljas permission med stöd av första stycket och får i övrigt beviljas sådan permission endast om synnerliga skäl föreligger därtill. I Föreskrifter och allmänna råd om permissioner, KVVFS 1995:6, som gällde för den aktuella permissionen (fr.o.m. gäller föreskrifter och allmänna råd KVVFS 1997:4), finns närmare bestämmelser om intagnas permissioner. Enligt 11 § i dessa föreskrifter får vissa intagna beviljas en kortare bevakad permission, s.k. lufthålspermission, i syfte att minska skadeverkningarna av ett långt frihetsberövande. Bestämmelsen avser bl.a. intagna som särbehandlas enligt 7 § tredje stycket KvaL eller intagna som av annan anledning inte medges normalpermission. Permission får beviljas efter en bedömning av den intagnes behov av en kortare utevistelse och kraven på säkerhet i varje enskilt fall. I de allmänna råden anges bl.a. att det i fall av långa oavbrutna frihetsberövanden generellt anses föreligga mentalhygieniska skäl för en första lufthålspermission ungefär efter häktningsdagen och därefter var sjätte månad. Vidare anges att lufthålspermission förutom eventuell kortare restid inte bör överstiga . Det finns således lagliga förutsättningar för att bevilja intagna av den kategori som M.F. tillhör lufthålspermission på det sätt som skett. Jag tar dock inte ställning till om det aktuella beslutet om M.F:s permission var riktigt i sak. JO brukar nämligen uttala sig i sådana frågor endast när ett beslut direkt strider mot en lag eller en annan författning eller om beslutet annars framstår som uppenbart felaktigt. Bakgrunden till detta är att det vid sådana ställningstaganden kan göras olika bedömningar utan att någon av dem kan sägas vara felaktig i rättsligt hänseende. Det som har anförts angående beviljandet av permissionen föranleder därför inget ytterligare uttalande från min sida. Det finns däremot anledning att kommentera frågan om underrättelse och information till målsägandena angående den aktuella permissionen. I 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, KvaL, stadgas följande. Om en intagen avtjänar straff för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om i vilken kriminalvårdsanstalt den intagne befinner sig, den intagnes förflyttning till öppen anstalt, permissioner och vistelser utanför anstalten enligt 3234 §§, frigivning, rymning och uteblivande efter permission. Har målsäganden begärt underrättelse, skall den lämnas beträffande frigivning lämplig tid före frigivningen och i andra fall . Bestämmelsens lydelse ger enligt min mening inte utrymme för att underlåta att tillfråga målsäganden om denne vill bli underrättad om bl.a. den intagnes vistelse utanför anstalt. Anstalten borde därför, i ett tidigare skede än vad som skett, ha tillfrågat de i målet mot M.F. förekommande målsägandena om de önskade information i de avseenden som anges i nämnda paragraf. För denna underlåtenhet kan anstalten inte undgå kritik. Jag delar dock uppfattning att underrättelsen om intagens lufthålspermission bör kunna utformas på det sätt som sker. Enligt min mening utgör bestämmelsens innehåll inget hinder mot att de underrättelser som lämnas utformas på ett med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall lämpligt sätt. Enligt vad som framkommit genom utredningen är det uppenbart att det kan uppstå ett flertal olika problem vid tillämpningen av denna bestämmelse. Som påpekat synes dessa tillämpningssvårigheter inte ha uppmärksammats i samband med att regeln infördes. Under dessa omständigheter är det motiverat att lämna över en kopia av detta beslut till . förberedande åtgärder för indrivning av skatteskuld som ännu inte restförts, bl.a. inhämtande av uppgifter från tredje man (Dnr 3225-1995) I en anmälan klagade advokaten som ombud för L.C. på i åtgärder för att förbereda en verkställighet mot L.C. på grund av dennes skatteskulder. Han anförde därvid bl.a. följande. Omkring kontaktade kronokommissarien vid kronofogdemyndigheten . AB, som L.C. hade en affärsförbindelse med, för att utreda om L.C. hade någon utmätningsbar fordran på bolaget. uppgav därvid felaktigt att kronofogdemyndigheten hade skattemyndighetens uppdrag att driva in en skattefordran på . Vid den aktuella tidpunkten förelåg det emellertid inte någon restförd skatt för L.C. agerande har skadat L.C:s förbindelse med bolaget. Från i , lokala skattekontoret i , inhämtades att i meddelade beslut om mervärdesskatt för L.C. för kvarstående skatt avseende taxering. Han var däremot inte restförd för någon skatt . Anmälan remitterades till kronofogdemyndigheten för yttrande. I remissvaret anförde kronofogdemyndigheten bl.a. följande. Med hänsyn till de omständigheter som förelåg i L.C:s fall fann myndigheten i sin egenskap av borgenärsföreträdare att det förelåg skäl att förbereda verkställighet, trots att L.C. inte hade restförts för skatteskulderna. Myndigheten beaktade därvid att det från skattemyndigheten hade inhämtats att L.C. skulle komma att åläggas att betala en mervärdesskatteskuld av betydande storlek och att han inte hade registrerat sig för redovisning av mervärdesskatt, trots att han var skyldig att göra detta. Mot denna bakgrund förelåg det enligt myndighetens uppfattning anledning att misstänka att han skulle undandra sig betalning av skulden. Myndigheten tog också med i sin bedömning att det fortlöpande kom in material till myndigheten rörande L.C:s inblandning i olika bolag som hade gått i konkurs. Mot bakgrund av det som framkommit anmodades att yttra sig om kronofogdemyndighetens åtgärder för att driva in skattefordran. I sitt yttrande har anfört följande. () har anmodats att yttra sig över kronofogdemyndighetens agerande inför utmätning av ännu inte restförda skulder till staten. I justitieombudsmannens promemoria framhålls att kronofogdemyndigheten börjat förbereda åtgärder inför verkställighet, innan L.C. restförts för någon skatteskuld i utsökningsregistret. Reglerna för kronofogdemyndighetens hantering av indrivning och utförande av statens borgenärsroll finns reglerade i utsökningsbalken, lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar, indrivningsförordningen (1993:1229) och Riktlinjer för hantering av borgenärsrollen (RSV 936) respektive kronofogdemyndigheten om konkurs (RSV 938). RSV:s riktlinjer bifogas (här utelämnade). Enligt 5 § indrivningsförordningen (1993:1229) skall ansökan om indrivning begäras hos RSV (maskinell restföring av skuld), eller om saken brådskar, hos en kronofogdemyndighet som enligt 4 kap. 8 § utsökningsbalken är behörig att pröva frågan om utmätning (restföring av skuld). I de fall en gäldenär har förfallna inte restförda skatter av betydelse kan snabbrestföring enligt 4 § samma förordning utnyttjas. Begäran om verkställighet överlämnas då manuellt genom ett skriftligt indrivningsuppdrag från skattemyndigheten till kronofogdemyndigheten som därefter får vidta utmätningsåtgärder. Enligt 6 § lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar skall kronofogdemyndigheten utöver vad som följer av 4 kap. 9 § utsökningsbalken göra en gäldenärsutredning för att lämplig indrivningsåtgärd skall kunna bestämmas. borgenärsroll i samband med konkurs och den rätt kronofogdemyndigheten har att bevaka i anledning av en konkurs beträffande fordran som tillkommer det allmänna regleras genom 16 och 17 §§ samma lag. Se även prop. 1992/93:198 Indrivning av statliga fordringar m.m. s 56 ff, s 59 ff och 77 ff. I borgenärsrollen har kronofogdemyndigheten getts ett flertal olika möjligheter för att utverka betalning av en fordran. Det är, förutom att sända krav, exempelvis att träffa en avbetalningsuppgörelse, verkställa utmätning, ansöka om konkurs eller utkräva betalningsskyldighet för annan än den skattskyldige, till exempel ställföreträdare för juridisk person. Kronofogdemyndigheterna har även att göra prioriteringar i indrivningsarbetet (prop. 1992/93:198 sid 60). Vissa mål skall därför ges förtur. Dit hör bland andra mål med stora skulder och mål mot gäldenärer där det föreligger risk för att skulderna växer. Lagstiftaren anser även att personer som inte tidigare registrerats som gäldenärer hos kronofogdemyndigheten i detta sammanhang bör bevakas särskilt. Det är ofrånkomligt att ett fåmansaktiebolags och dess ställföreträdares ekonomi är avhängiga av varandra och att utredningen måste omfatta såväl bolaget som ställföreträdaren. För en handläggare hos kronofogdemyndigheten innebär detta att kontakt tas med skattemyndigheten. Som ett led i hanteringen av borgenärsrollen kan det innebära att kronofogdemyndigheten anmäler en bolagsman för ställföreträdaransvar eller påtalar att åtgärder angående restföring av en ställföreträdare som inte följer gällande regler om deklarations- och redovisningsskyldighet skall vidtas. Allt i syftet att åstadkomma en snabb handläggning och skydda staten mot förluster. I det nu aktuella ärendet har enligt kronofogdemyndighetens utredning L.C. i nio enskilda mål varit föremål för ansökan om verkställighet och åtgärder enligt utsökningsbalken. var ett av målen aktuellt hos kronofogdemyndigheten, men sökanden hade tills vidare medgett uppskov med verkställighetsåtgärder i enlighet med 4 kap. 10 § utsökningsbalken. har rutinmässigt utrett skulderna i bolagen . Vid dessa utredningar ingick att undersöka möjligheterna att göra L.C. såsom ställföreträdare ansvarig för bolagens skulder och hans förmåga att betala. Anledning fanns att kontakta skattemyndigheten och påpeka att L.C. inte fullgjort sin deklarations- och redovisningsskyldighet. I samband med dessa kontakter fick kronofogdemyndigheten uppgift om att skattemyndigheten fattat beslut om mervärdesskatt avseende perioden jan 94. I samband med detta togs kontakt med tredje man för att förbereda den kommande verkställigheten. Enligt kronofogdemyndigheten överlämnades skulden för restföring från skattemyndigheten. Krav utsändes omgående och utmätningen gjordes . Fordran avseende kvarskatt för överfördes maskinellt och var således registrerad i utsökningsregistret när utmätningen gjordes. har försatts i personlig konkurs . Han har varit häktad i samband med konkursen och är enligt konkurslagens regler fråntagen sitt pass. RSV finner det klarlagt att skulden avseende mervärdesskatten inte var restförd hos kronofogdemyndigheten då handläggaren kontaktade tredje man för att förbereda utmätningen. Handläggaren var således ur verkställighetssynpunkt enligt utsökningsbalken förhindrad att verkställa utmätning. Ur borgenärssynpunkt finner RSV att handläggarens agerande vinner stöd i den lagstiftning och de förordningar jämte förarbeten och de riktlinjer som gäller inom exekutionsväsendet. Av handlingar som härefter har inhämtats från kronofogdemyndigheten framgår att skattemyndigheten överlämnade statens fordran på mervärdesskatt till kronofogdemyndigheten manuellt och att kronofogdemyndigheten anmanade L.C. att betala skulden . I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande. Av utredningen framgår att kronofogdemyndigheten vidtog åtgärder för förberedande av verkställighet av statens fordran på mervärdesskatt innan ifrågavarande fordran hade restförts. När kronofogdemyndigheten vände sig till tredje man, M.T. AB, för att utröna om L.C. hade någon utmätningsbar fordran på bolaget hade mervärdesskatten nämligen inte fastställts och därmed inte heller lämnats över av skattemyndigheten till kronofogdemyndigheten för indrivning. och kronofogdemyndigheten har intagit ståndpunkten att kronofogdemyndighetens åtgärder i detta avseende vinner stöd i gällande författningar och ligger inom ramen för de riktlinjer som har utfärdat angående kronofogdemyndigheternas borgenärsfunktion. I allmänna mål har kronofogdemyndigheten, utöver sin funktion som verkställande myndighet, också till uppgift att i viktiga avseenden ta till vara statens intressen som borgenär. I den rollen ankommer det på kronofogdemyndigheten att göra bedömningar som i enskilda mål ankommer på sökanden. Som har redogjort för är kronofogdemyndighetens borgenärsfunktion i vissa avseenden författningsreglerad. Det ligger emellertid i sakens natur att regleringen inte är heltäckande. Självfallet finns det ett visst utrymme för skönsmässiga bedömningar och överväganden från kronofogdemyndighetens sida. har i sitt yttrande redogjort för författningsbestämmelser på området och därvid pekat på bl.a. vad som gäller beträffande restföring av skatteskulder. Därav framgår att när indrivning av en skattefordran brådskar har skattemyndigheten möjlighet att påskynda indrivningen genom snabbrestföring och restföring. har därefter att verkställa indrivningen med de medel som står till buds genom regleringen i utsökningsbalken. Det sagda förutsätter dock att fordran är fastställd och förfallen till betalning. I fall där dessa förutsättningar inte är uppfyllda finns det genom lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter möjlighet att säkra betalningen av det allmännas fordran på skatter m.m. För att säkerställa betalning av fordran på skatt, tull eller avgift får enligt bestämmelserna i betalningssäkringslagen genom betalningssäkring tas i anspråk så mycket av gäldenärens egendom, som svarar mot fordringen (1 § första stycket). Beslut om betalningssäkring fattas av länsrätten på talan av skattemyndigheten (3 §). En förutsättning för att ett beslut om betalningssäkring skall meddelas är att den tidsperiod som fordringen är hänförlig till har gått till ända eller att fordringen har förfallit till betalning (4 §). Däremot krävs inte att fordringen har förfallit till betalning eller ens är fastställd (1 § andra stycket). Beslut om betalningssäkring får fattas om det finns en påtaglig risk att gäldenären försöker undandra sig att betala fordringen och denna eller, om det finns flera fordringar mot samma gäldenär, de tillsammans uppgår till betydande belopp (4 §). Exempel på omständigheter som kan peka på att risk föreligger för att en fordran inte kommer att betalas är t.ex. att gäldenären underlåter att deklarera eller att fullgöra sin uppgiftsskyldighet på annat sätt eller att han lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter i sin deklaration. Beslut om betalningssäkring verkställs av kronofogdemyndigheten (10 §). förfogar således över en fordran som tillkommer staten först sedan den överlämnats till myndigheten för indrivning i enlighet med bestämmelserna i indrivningsförordningen. Om kronofogdemyndigheten behöver vidta åtgärder beträffande en fordran som ännu inte har överlämnats finns möjlighet till snabbrestföring.