frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Om förrättningen inte ger önskat resultat krävs således ett nytt beslut för att polisen ånyo skall få undersöka utrymmet i fråga, även om syftet alltjämt är att söka efter den person som avsågs med det första beslutet. En praktisk skillnad mellan personell och reell husrannsakan är att det i vissa fall är möjligt att göra den bedömningen att den eftersökte inte befinner sig t.ex. i en viss bostadslägenhet utan att man behöver bereda sig tillträde till den eller vidta någon annan åtgärd som har karaktär av intrång i ett rättsligt skyddat utrymme eller område. Som exempel kan nämnas den situationen att det inte syns något ljus i fönstren till en bostadslägenhet, att det inte hörs något ljud från den och att det inte heller i övrigt finns någonting som tyder på att någon uppehåller sig i den. Om en polisman på grundval av iakttagelser som enkelt kan göras utifrån kommer till den slutsatsen att den eftersökte inte finns i det utrymme som avses med husrannsakningsbeslutet och han därför avstår från att ta sig in, kan beslutet enligt min mening inte anses vara verkställt redan genom detta konstaterande. Den som har till uppgift att verkställa beslutet kan emellertid inte göra efterforskningsförsök av det slag som har nämnts annat än . tvångsmedelsreglering har som utgångspunkt att de omständigheter som har lagts till grund för ett tvångsmedelsbeslut alltjämt skall föreligga när beslutet verkställs. Detta synsätt avspeglas också i det senast nämnda JO-beslutet. Enligt vad som sägs i detta måste en reell husrannsakan som är så omfattande att den låt vara i ett sammanhang sträcker sig över mer än begränsas bl.a. av det skälet att förutsättningarna för beslutet med tiden kan ha ändrats (s. 160). Jag kan i och för sig ansluta mig till polismyndighetens uppfattning att det inte är möjligt att lägga fast någon bestämd tidsgräns för verkställigheten av ett husrannsakningsbeslut. Allmänt kan emellertid sägas att sannolikheten för att förutsättningarna för beslutet har ändrats ökar ju som går. Som polismyndigheten har uttalat bör därför verkställigheten äga rum i så nära anslutning till beslutet som möjligt, och det bör vidare vara självklart att den verkställande personalen tar kontakt med beslutsfattaren om förutsättningarna för beslutet har hunnit förändras eller det finns anledning att förmoda att så är fallet. Jag kan vidare ansluta mig till vad som sägs i polismyndighetens yttrande om att ett beslut om husrannsakan under alla omständigheter får anses ha förfallit om beslutsfattarens behörighet upphör. Jag delar likaså uppfattningen om det lämpliga i att beslutsfattaren i de fall där man kan förutse en viss tidsutdräkt med verkställigheten uttryckligen anger en sluttid. Av det som har sagts i det föregående följer också att det inte kan godtas att ett beslut om personell husrannsakan avfattas på sådant sätt att det avser flera undersökningar under en viss angiven tidsperiod. Ett sådant beslut kan sägas innefatta ett antal villkorade beslut där förutsättningen för verkställighet i varje särskilt fall är att en tidigare genomförd husrannsakan som också omfattas av beslutet inte har gett det åsyftade resultatet. Ett beslut av nu angiven innebörd får till följd att den behörige beslutsfattaren förlorar kontrollen över skeendet och att detta i stället kommer att bestämmas av de verkställande polismännen. I sak innebär ett sådant förfarande ett kringgående av de rättssäkerhetsgarantier som ligger i reglerna om behörigheten att besluta om husrannsakan och i grundsatsen att ett beslut om husrannsakan får verkställas endast en gång och detta i så nära anslutning till beslutstillfället som möjligt. Det finns således enligt min mening inte något rättsligt stöd för att på det sätt som har skett i detta fall med stöd av ett enda beslut oavsett hur detta formuleras bereda sig tillträde till och undersöka en bostadslägenhet. Enligt 28 kap. 9 § RB skall protokoll upprättas över husrannsakan. Detta gäller oavsett resultatet av åtgärden. Av utredningen framgår att det har upprättats protokoll över tre reella husrannsakningar i lägenheten och över en husrannsakan i en bil. Såvitt gäller kontrollerna av lägenheten finns inte någon annan dokumentation än tre tjänsteanteckningar avseende besök där , och . Endast en av de befattningshavare som i protokollen och tjänsteanteckningen har angetts som beslutsfattare har vidgått att han har fattat det beslut som har tillskrivits honom. Det har inte varit möjligt att i efterhand utreda vem som har fattat de andra besluten. Det är ett grundläggande krav vid all myndighetsutövning att handlingarna i ett ärende på ett fullständigt och korrekt sätt redovisar de åtgärder som vidtagits och övriga relevanta omständigheter. handläggning av det aktuella ärendet uppvisar anmärkningsvärda brister i fråga om dokumentationen av de aktuella tvångsåtgärderna. Det har inte under utredningen kunnat klarläggas hur dessa brister har uppstått. Eftersom ytterligare utredningsåtgärder sannolikt inte skulle bringa någon klarhet i saken finner jag inte anledning att driva utredningen i denna del vidare. Jag utgår emellertid från att polisledningen med anledning av det inträffade hos berörd personal inskärper vikten av en fullständig och korrekt dokumentation av vidtagna tvångsåtgärder. Fråga bl.a. om polismyndighet haft stöd i lag för sin åtgärd att till ett vaktbolag överlämna vissa förvaltningsuppgifter (Dnr 1375-1995) avled en asylsökande man från , A.C., i polismyndighetens förvarslokaler för utlänningar i . Dödsfallet var, enligt ett utfärdat intyg, en följd av akut lymfocytär sköldkörtelinflammation. Bevakningen sköttes av personal från ett privat vaktbolag i enlighet med ett mellan , , och vaktbolaget ingånget avtal och med stöd av särskilda personliga förordnanden av i . I en anmälan till JO anförde anställda vid vid utredningssluss bl.a. Omkring kallades de till förvarslokalerna på grund av att A.C. hade blivit mycket sjuk. När de anlände till förvaret strax före hade förläggningspersonalen ringt efter ambulans eftersom patienten hade försämrats. Anmälarna fann A.C. medvetslös i armarna på sin rumskamrat. andades inte och saknade puls. De påbörjade återupplivningsförsök. fördes sedan i ambulans till sjukhus. Vid ankomsten till sjukhuset konstaterade den tjänstgörande läkaren att A.C. talade några av anmälarna med A.C:s rumskamrat. Denne hävdade att han hade märkt att A.C. hade insjuknat med svår huvudvärk. fått svårt att röra sig. Rumskamraten hade lett A.C. till rummet och påkallat nattpersonalens uppmärksamhet. Han hade bett dem kalla på läkare men fått beskedet att det kunde vänta till morgonen. hade tillståndet för A.C. successivt förvärrats med tilltagande huvudvärk. hade också kräkts , blivit motoriskt orolig samt fått hjärtklappning och bröstsmärtor. Rumskamraten hade enligt egen uppgift minst fyra gånger bett personalen att tillkalla en läkare , vilket dock ej skedde. Mot bakgrund av dessa fakta ställde anmälarna frågan om det är rimligt att ett vaktbolag på polismyndighetens entreprenad skall ha mandat att ta hand om förvarstagna personer. Anmälarna ansåg det vara ett minimikrav att det skall finnas sjukvårdskunnig personal tillgänglig . De ifrågasatte de rutiner samt den organisation och utbildning som enligt anmälarna hade medfört att en frihetsberövad person trots uppenbara medicinska indikationer hade förvägrats behövlig sjukvårdshjälp. Ärendet remitterades till i för yttrande beträffande polismyndighetens ansvar avseende dels omständigheterna kring dödsfallet, med beaktande av reglerna i bl.a. lagen (1976:371) och förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. jämförda med 5 kap. 13 § utlänningsförordningen (1989:547), dels vad som i anmälan hade anförts om överlämnande av vissa bevakningsuppgifter till ett privat vaktbolag, mot bakgrund av innehållet i 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen. i åberopade genom bitr. länspolismästare ett yttrande av polismästare . I yttrandet anfördes följande. Vad först angår polismyndighetens ansvar med avseende på omständigheterna kring dödsfallet må inledningsvis pekas på innehållet i 5 kap. 13 § utlänningsförordningen, som anger att lagen och förordningen om behandlingen av häktade och anhållna i tillämpliga delar gäller i fråga om behandlingen av utlänningar som hålls i förvar. De bestämmelser i nämnda lag som i första hand torde vara av intresse i förevarande sammanhang är 1 § andra stycket och 4 §. I 1 § 2 stycket anges att häktad person skall behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. I den mån det lämpligen kan ske, skall åtgärder vidtagas för att ge häktad det personliga stöd och annan hjälp som han behöver. 4 § anger att vid behandlingen av häktad särskild hänsyn skall tagas till hans hälsotillstånd. Häktad som bedöms behöva hälso- och sjukvård eller som begär att läkare skall tillkallas, skall så snart det kan ske undersökas av läkare, om ej sådan undersökning uppenbarligen är obehövlig. I lagrummet stadgas vidare bl.a. att om den häktade behöver sjukhusvård, skall sådan beredas honom så snart det kan ske. Bevakningen av lokalerna och de där förvarade utlänningarna ombesörjs av i enlighet med ett mellan bolaget och upprättat avtal . I avtalet anges under rubriken , punkt 2.2 att arrestantvakt lyder under chefen gränskontrollen och inspektör vid under kontorstid och övrig tid under vakthavande befäl, ordningsavdelningen, . Det åligger arrestantvakt att hålla vederbörande befäl underrättad om det som berör tjänsten vid . Under rubriken av förvarstagen sägs bl.a. att tillsyn skall ske fortlöpande (p.3.1) och att särskild uppmärksamhet skall ägnas åt fysisk eller mental ohälsa (p.3.2). Vidare får, när förvarstagen uppehåller sig i låst utrymme, vid misstanke om ohälsa, arrestantvakt bereda sig tillträde till sådant utrymme (p.3.3). I (den odaterade) instruktionen för /Förvaret utsägs under punkt 14.17 Läkare: Vid behov och bedömning av i första hand inspektör skall läkare kallas till förvaret. Vid tider då inspektören inte finns på plats skall ansvarig rådgöra med vakthavande, som beslutar huruvida transport skall ske till sjukhus eller ej. Vid akut sjukdom eller skada larmas ambulans på 90 000. Inspektör vid eller vakthavande kommissarie vid jourrotel skall skyndsamt underrättas om vad som inträffat. Att i som kontaktman anges vakthavande befäl vid ordningsavdelningen, , och i SSHV-instruktionen vakthavande kommissarie vid jourrotel torde sammanhänga med en organisationsändring inom polisen. Kontaktrutinerna vid händelser som den nu ifrågavarande har vidare reglerats i en tillfällig order för Norrortspolisen (5 NEc -O 1994:1, 127-A) angående arbetsrutiner och ordningsföreskrifter vid förvarslokalen Under , läkarbesök etc anges i punkt 11.1 att, vid olycksfall eller annan akut sjukdom där behov finns av snabb sjukvårdande åtgärd, ambulans skall larmas av arrestantvakt på telefon . Vidare skall inspektör vid eller vakthavande befäl, ordningsavdelningen, , skyndsamt underrättas om vad som inträffat. Av punkt 11.2 framgår att annan sjukvårdande åtgärd skall beställas genom inspektör vid eller vakthavande befäl, ordningsavdelningen, . Den tillfälliga ordern, utfärdad , gällde för A.C:s dödsfall. (Genom att vakthavande befälsfunktionen för Norrortspolisen sedermera helt överförts till basstationen i har ordern ändrats på så sätt att, i stället för vakthavande befäl vid , grupp/ teamleader vid gränskontrollen, , skall kontaktas). Av vad ovan anförts torde klart framgå att det yttersta ansvaret för vid förvarad utlänning åvilar polisbefäl. Inte heller torde något tvivel råda om skyldigheten för arrestantvakt att kontakta polisbefälet i sådana situationer som den JO-anmälan gäller. Som framgår av utredningen var de arrestantvakter som hörts i ärendet också medvetna om dessa rutiner. Att de inte tillämpades i detta fall berodde på en felbedömning av ansvarig arrestantvakt om A.C:s hälsotillstånd. Även åklagaren har i sitt, till JO-remissen fogade, beslut att inte väcka åtal mot den för arrestantvakterna ansvariga gruppchefen konstaterat att hon ehuru felaktigt inte ansett situationen ge anledning ens till en telefonkontakt med vakthavande befäl. Företrädarna för Flyktinghälsovården vid utredningssluss har vidare i sin JO-anmälan ifrågasatt om det är rimligt att ett vaktbolag på polisens entreprenad skall ha mandat att ta hand om förvarstagna utlänningar. I det till JO:s remiss fogade JO-beslutet återges delar av ett uttalande av JK i beslut . Härav framgår att statliga uppgifter ibland får och måste kunna utövas av annan än de statliga myndigheterna och dess personal och att detta är både förutsatt och tillåtet enligt regeringsformen. Den närmare rättsliga grunden härför ges i 11 kap. 6 § RF [regeringsformen, min anm]. Där sägs att förvaltningsuppgift kan överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild individ. Innefattar uppgiften myndighetsutövning skall det ske med stöd av lag. Norrortspolisen förutsätter att RPS beaktat dessa omständigheter då man tecknade avtalet med . I JO-beslutet konstateras att vissa polismyndigheter med stöd av bestämmelsen i 7 kap. 14 § polisförordningen meddelar särskilt utvalda och utbildade väktare vid sådana bevakningsföretag som anlitas av myndigheten personliga förordnanden som arrestantvakter och att det endast är sådan personal som kommer i fråga när myndigheten anlitar företagen för bevakningsuppgifter. Varken JK eller JO har ifrågasatt riktigheten av en sådan lösning. i , polisoperativa avdelningen, har i beslut med stöd av 7 kap. 14 § polisförordningen förordnat personal vid Svensk Schäferhundvakt, enligt förteckning som bilagts förordnandet, som arrestantvakter vid förvaret , . I förordnandet har, såvitt gäller verksamhetens art och omfattning, hänvisats till ingånget avtal mellan RPS och AB Svensk Schäferhundvakt. Bland de i förteckningen uppräknade personerna återfinns den för A.C:s dödsfall ansvariga gruppchefens namn. Beträffande den i JO-anmälan ställda frågan om sjukvårdskunnig personals tillgänglighet har från ansvarigt polisbefäl vid inhämtats uppgiften att läkare finns tillgänglig en gång/vecka och sjuksköterska /vecka. kan ambulans rekvireras för transport till det närbelägna . Personalen vid har dessutom till sitt förfogande ett särskilt fordon för sjuktransporter. För de rutiner som ifrågasatts i JO-anmälan har redogjorts i detta yttrande. De frågor som i övrigt ställts i anmälan har utretts i den åklagarledda förundersökningen. Sammanfattningsvis ser Norrortspolisen ej skäl föreligga att ändra eller ytterligare förtydliga det befintliga regelsystemet vad gäller förvarings- och rapporteringsrutiner vid polisens förvaringslokaler vid . Anmälarna bereddes tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av. Till RPS remitterades härefter frågan i vilken omfattning det genom avtalet mellan RPS och till vaktbolaget överlämnats uppgifter innefattande myndighetsutövning samt det rättsliga stödet härför. I remissvar anförde RPS, generaldirektör , följande. Till polisens uppgifter hör bl.a. att enligt 5 kap. 11 § utlänningsförordningen (1989:547) verkställa beslut om att en utlänning skall tas i förvar. För att kunna fullgöra den uppgiften och förhindra att den förvarstagne avviker måste de som ansvarar för bevakningen kunna tillgripa tvångsåtgärder. Verkställighet av beslut om förvar innefattar således typiskt sett myndighetsutövning, jfr betänkande (SOU 1978:33) Ordningsvakter, s. 99. Förvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövning kan enligt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen med stöd av lag överlämnas till annan, exempelvis ett bevakningsföretag. Det är därvid tillräckligt att befogenheten att överlämna förvaltningsuppgiften är angiven i lag; själva överlämnandet behöver således inte ske genom lag, jfr prop. 1975/76:209, s. 168. Enligt mening är regeringsformens krav uppfyllt, om förvaltningsuppgiften överlämnats enligt verkställighetsföreskrifter som utfärdats med stöd av lag. Enligt 24 § polislagen (1984:387) meddelas närmare föreskrifter för verkställighet av polislagen av regeringen eller efter regeringens bemyndigande av . Polisförordningen (1984:730) innehåller verkställighetsföreskrifter till polislagen. Av 5 kap. 12 § utlänningsförordningen följer att en utlänning som tas i förvar får tas in i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest men att barn inte får tas in i sådana lokaler. Utlänningslagstiftningen skall tillämpas så att utlänningens frihet inte begränsas mer än vad som är nödvändigt, jfr 1 kap. 1 § utlänningslagen (1989:529). Behov föreligger således av att kunna placera utlänningar, såväl vuxna som barn, i förvar på annat lämpligt sätt i särskilt iordningställda lokaler. Förvarslokalerna vid utgör exempel på detta. Med stöd av 7 kap. 14 § polisförordningen får den som inte är anställd som arrestantvakt inom polisväsendet och inte heller är polisman av polismyndigheten förordnas att vara arrestantvakt. Den typ av förvarslokaler som är aktuella har i polisverksamheten betraktats som en form av polisarrest. Efter upphandling träffade avtal med (Vaktbolaget) om bevakning av förvarslokalerna vid . Enligt till avtalet fogad kravspecifikation omfattar uppdraget att bevaka och öva tillsyn av bevakningsområdet och därtill hörande lokaler samt där förvarstagna barn och vuxna. Uppdragets löpande rutiner skulle, enligt specifikationen, fastställas av ansvarig polismyndighet, som är i . förordnade i , med stöd av 7 kap. 14 § polisförordningen, personal vid vaktbolaget som arrestantvakter vid . Enligt styrelsens uppfattning innebar det grundläggande avtalet mellan och vaktbolaget inte att bevakningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning överlämnades till vaktbolaget. Först genom de aktuella förordnandena av arrestantvakter har sådant överlämnande skett. Dessa förordnanden har, som anförts, rättsligt stöd i 7 kap. 14 § polisförordningen. I beslut anförde JO Lavin bl.a. följande. I 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen (RF) stadgas att förvaltningsuppgift kan överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild individ. Innefattar uppgiften myndighetsutövning, skall det ske med stöd av lag. Polislagen (1984:387) innehåller allmänna bestämmelser om polisverksamhetens ändamål, bestämmelser om polisens uppgifter, om samverkan med andra myndigheter (13 §§), om polisorganen (47 §§) och om förflyttning av arbetstagare (7 a §). Vidare ges föreskrifter om de allmänna principerna för polisingripanden (8 §), om rapporteringsskyldighet (9 §), om vissa befogenheter för polismännen (1022 §§). Slutbestämmelser finns i 23 § genom vilken paragraf vissa av de i lagen angivna bestämmelserna gjorts tillämpliga på personal vid försvarsmakten och , på annan som med laga stöd skall verkställa frihetsberövande m.m. samt på ordningsvakt. I 24 § stadgas slutligen att närmare föreskrifter för verkställighet av polislagen meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt 7 kap. 14 § polisförordningen (1984:730) meddelar polismyndigheten förordnande att vara arrestantvakt eller passkontrollant för den som inte är anställd som sådan inom polisväsendet och inte heller är polisman. I förordnandet skall verksamhetens art och omfattning anges. Förordnandet får återkallas. I 6 kap. 2 och 3 §§ utlänningslagen (1989:529) finns bestämmelser om bl.a. förutsättningarna för att få ta utlänningar i förvar. Enligt 5 kap. 13 § utlänningsförordningen (1989:547) gäller lagen (1976:371) och förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. i tilllämpliga delar i fråga om behandlingen av utlänningar som hålls i förvar. eller, om utlänningen är intagen i en polisarrest som inte är anordnad i anslutning till häkte, polismyndigheten skall därutöver bevilja utlänningen de lättnader och förmåner som kan medges med hänsyn till ordning och säkerhet inom anstalten, häktet eller polisarresten. Har utlänningen omhändertagits på annat sätt, har polismyndigheten motsvarande befogenhet. I 1 § första stycket lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. stadgas att den som är häktad på grund av misstanke om brott eller av annan anledning ej får underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som påkallas av ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet. Häktad skall enligt paragrafens andra stycke behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. I den mån det lämpligen kan ske, skall åtgärder vidtas för att ge häktad det personliga stöd och annan hjälp som han behöver. Sådana åtgärder får dock vidtas endast om den häktade samtycker därtill. Enligt 4 § första stycket samma lag skall vid behandlingen av häktad hänsyn tas till hans hälsotillstånd. Häktad som bedöms behöva hälso- och sjukvård eller som begär att läkare skall tillkallas, skall så snart det kan ske undersökas av läkare, om ej sådan undersökning uppenbarligen är obehövlig. De bevakningsuppgifter som i fallet fullgjorts av väktarna i det privata vaktbolaget () har gällt främst verkställigheten av beslut om förvar och har således kunnat omfatta vidtagandet av tvångsåtgärder. Uppdraget har med andra ord typiskt sett innefattat myndighetsutövning. Se härtill chefsjustitieombudsmannen beslut (dnr 840-1994) angående verkställighet av avvisningsbeslut. Huruvida de uppgifter som avsett myndighetsutövning kommit att överlämnas till bolaget redan genom avtalet med eller till envar väktare först genom polismyndighetens förordnanden kan diskuteras. För egen del är jag med hänsyn till avtalets innebörd och främst då den till avtalet fogade kravspecifikationen närmast benägen att anse att redan avtalet inneburit att uppgifter som avsett myndighetsutövning överlämnats till bolaget. I det följande utgår jag från att både avtalet och de individuella förordnandena inneburit att dylika uppgifter skulle ha överlämnats till enskilt subjekt. Av 11 kap. 6 § tredje stycket RF framgår att en förvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövning kan överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild individ endast med stöd av lag. Frågan är om RPS och i i föreliggande fall haft stöd av lag för sin åtgärd att ge vaktbolaget respektive dess väktare det ifrågavarande uppdraget. RPS har med hänvisning till proposition 1975/76:209, s. 168, anfört att det torde vara tillräckligt att befogenheten att överlämna förvaltningsuppgiften är angiven i lag medan själva överlämnandet inte behöver ske genom lag. Styrelsens uppfattning är att 24 § polislagen, vari stadgas att närmare föreskrifter för verkställighet av polislagen meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, tillsammans med regleringen i 7 kap. 14 § polisförordningen utgör ett sådant medgivande som avses i 11 kap. 6 § tredje stycket RF. Det av RPS åberopade motivuttalandet i proposition 1975/76:209 behöver beröras närmare. I propositionen diskuterades behovet av en ändring i 11 kap. 6 § RF, som i sin förutvarande lydelse stadgade att förvaltningsuppgift innefattande myndighetsutövning skulle överlämnas genom lag. Det uttalades i motiven att kravet på lagform innefattar en särskild garanti för att medborgarnas intressen inte blir åsidosatta. Departementschefen konstaterade emellertid att grundlagsbestämmelsen hade kommit att tolkas så att själva överlämnandet inte behövde ske genom lag utan att det var tillräckligt om ett medgivande till överlämnandet fanns i lag. Departementschefen ansåg denna tolkning ändamålsenlig och uttalade att det fanns anledning att jämka bestämmelsens ordalydelse därhän att överlämnandet skulle ske med stöd av lag. Även efter den sålunda företagna grundlagsändringen torde gälla ett visst krav på konkretion beträffande utformningen av den lagregel med stöd av vilken en förvaltningsuppgift, som innefattar myndighetsutövning, skall kunna överlämnas till ett privaträttsligt subjekt.