frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — genomfördes en del förändringar i lagen om offentlig anställning (). Bl.a. utmönstrades ordet tjänst ur lagstiftningen. Skälet härtill var huvudsakligen att innebörden av ordet tjänst hade förändrats allteftersom regleringen av det statliga anställningsförhållandet hade förändrats och att ordet tjänst kunde ha olika betydelse i olika sammanhang. Således kunde en tjänst tidigare utgöras av den typ av förordnande som avses i 33 § djurskyddsförordningen (1988:539). I har begreppet tjänst ersatts med andra uttryck eller begrepp och i de allra flesta fall med begreppet anställning. Syftet med förändringarna i har bl.a. varit att i offentliga sammanhang utmönstra de mer ostrukturerade tjänsterna, t.ex. förordnanden, och ersätta dessa med mer entydiga anställningsförhållanden. Detta har såsom verket uppfattat det, medfört att sådana mer ostrukturerade tjänsteformer, t.ex. vissa förordnanden, som fanns tidigare numera inte får förekomma. Med hänsyn härtill har funnit att det är möjligt att på det sätt som tidigare skedde förordna veterinärer i enlighet med 33 § djurskyddsförordningen. Verket har därför ersatt dessa förordnanden med sådana anställningar som enligt verkets bedömning är förenliga med efter de förändringar som skett i den lagen. Det kan i detta sammanhang nämnas att som tidigare förordnade distriktsveterinärer för köttbesiktning vid småslakterier numera anställer veterinärerna för sådana uppdrag. Samma förändring har skett när det gäller kommunernas och förhållningssätt vid anlitande av veterinärer för besiktning m.m. i samband med gränskontroller. Således har myndigheterna också i dessa situationer övergått från att förordna till att anställa veterinärer. Myndighetsutövning vid hästtävlingar, m.m. Enligt djurskyddslagen (1988:534) gäller följande såvitt avser tävling med djur. 17 § Djur får inte tränas för eller användas vid tävling på ett sådant sätt att de utsätts för lidande. Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, får meddela ytterligare föreskrifter om sådan användning av djur. 18 § Ett djur som tränas för eller deltar i tävling på tävlingsbana får inte utsättas för doping eller andra otillbörliga åtgärder som påverkar djurets prestationsförmåga eller temperament. Vad gäller möjligheter att ingripa eller företa åtgärder för efterlevnaden av lagen vid hästtävlingar samt vid tillsyn vid sådana tävlingar framgår följande av 2427 §§. utövar den centrala tillsynen och samordnar övriga tillsynsmyndigheters arbete. Den lokala tillsynen utövas av en sådan nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet om inte regeringen har föreskrivit att tillsynen skall utövas på något annat sätt. Tillsynen i övrigt utövas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer. En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att djurskyddslagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Om någon inte rättar sig efter lagen eller föreskrifter meddelade med stöd av lagen eller följer en tillsynsmyndighets föreläggande får en tillsynsmyndighet besluta om rättelse på hans bekostnad. För tillsyn enligt djurskyddslagen har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till områden, anläggning, byggnader, lokaler, och andra utrymmen där djur hålls och där besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover. har rätt att få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. Djurskyddslagen innehåller inga bestämmelser som gör det möjligt att uppdra åt en enskild person att vidta sådana åtgärder som enligt den ovan lämnade redovisningen får vidtas av myndigheter. Lagen saknar följaktligen även bestämmelser som sanktionerar överträdelser av förelägganden m.m. som beslutats av enskilda veterinärer. I djurskyddsförordningen (1988:539) finns följande bestämmelser om hästtävlingar, möjligheter att ingripa vid hästtävlingar, samt tillsyn i sådana sammanhang. 33 § Vid offentlig tävling med djur skall det finnas en veterinär som förordnats av , eller om bestämmer det, av . Veterinären skall före tävlingen besiktiga tävlingsområdet och de deltagande djuren. Om djur utsätts eller kan antas bli utsatt för skada eller annat lidande skall veterinären med omedelbar verkan helt eller delvis förbjuda tävlingen eller att ett visst djur deltar i tävlingen. får meddela närmare föreskrifter för veterinären. fastställer ersättning till veterinären. Ersättningen skall betalas av den som anordnar tävlingen. Om det finns särskilda skäl, får föreskriva eller för särskilt fall medge undantag från första stycket första och andra meningarna. 34 § får meddela ytterligare föreskrifter om hur djur får tränas för och användas vid tävling och annan verksamhet som avses i 17 § djurskyddslagen (1988:534) samt om hur tävlingen och verksamheten får genomföras. 56 § utövar den regionala tillsynen över djurskyddslagen. En tävlingsveterinär skall såsom framgår av 33 § djurskyddsförordningen bl.a. med omedelbar verkan förbjuda en tävling eller att ett visst djur deltar i tävlingen om ett djur skadas eller kan antas bli utsatt för skada eller annat lidande. Således ingår det i en tävlingsveterinärs uppgifter att ingripa så att djur (i detta fall hästar) inte utsätts för sådant lidande som det enligt 17 § djurskyddslagen är förbjudet att utsätta tävlingsdjur för. Den typen av uppgifter är enligt bedömning att hänföra till förvaltningsuppgifter som innebär myndighetsutövning d.v.s. utövning av befogenhet att för enskild bestämma om förmån, rättighet, skyldighet eller annan jämförbart förhållande som grundar sig på offentlig reglering. En förvaltningsuppgift som innebär myndighetsutövning får enligt 11 kap 6 § regeringsformen överlämnas till en enskild endast om det finns lagstöd för överlämnandet. I djurskyddslagen finns såsom ovan påpekats inget stöd för att överlåta de myndighetsutövande uppgifter som enligt 33 § djurskyddsförordningen åligger en tävlingsveterinär, till en enskild person. Där finns ej heller bestämmelser som ger andra än tillsynsmyndigheter rätt att meddela förelägganden och förbud som behövs för att djurskyddslagen och bestämmelser som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas t.ex. förbud enligt 17 § djurskyddslagen. Vidare saknas lagliga möjligheter för andra än tillsynsmyndigheter att begära tillträde till områden, anläggningar, byggnader, m.m. och där besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover (jämf. 26 § djurskyddslagen) vilket är nödvändiga förutsättningar för att kunna fullgöra uppgiften som tävlingsveterinär. Enligt verkets uppfattning är det med hänsyn till vad som krävs för att få överlåta myndighetsutövning till enskilda, synnerligen tveksamt om djurskyddslagstiftningen ger verket utrymme att utse en veterinär att utföra de uppgifter som åligger tävlingsveterinär enligt 33 § djurskyddsförordningen utan att anställa den ifrågavarande veterinären. Med hänsyn härtill men framförallt till följd av de ovan redovisade förändringarna i har verket funnit att tävlingsveterinärer bör vara anställda av verket i enlighet med vad som gäller efter förändringarna i den lagen. Såsom anställd av en tillsynsmyndighet kan veterinären ges de befogenheter att meddela förelägganden och förbud, samt att få tillträde till de områden och byggnader m.m. som behövs för att kunna utföra uppdraget i enlighet med bestämmelsen i 33 § djurskyddsförordningen. har vidare funnit att uppgiften att tillsätta tävlingsveterinärer inte kan lösas på annat sätt än att verket anställer en tävlingsveterinär för varje eller för flera tävlingstillfällen. har ingen skyldighet att hålla sig informerat om när tävlingar som kräver tävlingsveterinär skall hållas och känner därför oftast inte till när så är fallet. Det framgår bl.a. på sidan 15 i prop. 1987/88:93 om djurskyddslag m.m., att ansvaret för att djuren behandlas väl och skyddas mot lidande primärt åvilar varje människa som har djuren i sin vård. Det måste med hänsyn härtill i första hand vara tävlingsarrangörens uppgift, och inte , att sörja för att det finns en veterinär vid tävlingen. Således måste arrangören före tävlingen anmäla behovet till verket och lämna förslag på en eller flera veterinärer som är villiga att åtaga sig uppgiften. Så sker också i de allra flesta fall. Verket måste vid varje anställningstillfälle göra en bedömning av om den eller de aktuella veterinärerna är lämpliga för uppgiften, flera frågeställningar kan då bli aktuella t.ex. frågor om jäv. Någon möjlighet att tvångsrekrytera tävlingsveterinärer finns inte. Om det skulle visa sig att det inte finns någon veterinär som är beredd att åta sig uppgiften att vara tävlingsveterinär får arrangören inte genomföra tävlingen eftersom den i så fall skulle genomföras i strid med 33 § djurskyddsförordningen. I m.fl. veterinärer skrivelse påtalas att i andra sammanhang t.ex. vid uppdrag som avser arbete med smittsamma husdjursjukdomar, överlåter myndighetsutövning till enskilda veterinärer utan att de anställs av verket. Till den kommentaren kan följande förklaringar lämnas. När utser veterinärer att delta i smittskyddsarbete m.m. sker detta ofta med stöd av 4 § förordningen (1993:1488) om provtagning på djur, m.m., som har meddelats med stöd av 3 § lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m. Den sistnämnda bestämmelsen ger regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att överlåta myndighetsutövande uppgifter åt enskilda veterinärer. Vidare ger 8 § lagen enskilda veterinärer som utsetts med stöd av 4 § rätt att få tillträde till områden och anläggningar m.m. där djur hålls. Vid bekämpande av salmonella hos djur finns lagstödet för att överlåta myndighetsutövning till enskilda veterinärer i 3 och 5 §§ lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur. I både kontrollagstiftningen och salmonellalagstiftningen finns bestämmelser med straffsanktioner till stöd för de åtgärder som ska eller får utföras av enskilda veterinärer vilka utsetts i enlighet med dessa lagstiftningar. I de nämnda lagstiftningarna förekommer inte begreppet förordnande i de sammanhang som reglerar överlåtelse av myndighetsutövning. har dock för avsikt att anställa veterinärer även för dessa typer av arbetsuppgifter. Frågor om jäv inom statlig förvaltning är att bedöma enligt de grunder som anges i 11 § första stycket förvaltningslagen under fem olika punkter. De under punkterna 14 upptagna grunderna (1. sakägar-, intresse- och släktskapsjäv, 2. ställföreträdarjäv, 3. tvåinstansjäv samt 4. ombuds- och biträdesjäv) kan tänkas bli aktualiserade i enstaka fall men kan knappast ha någon betydelse för funktionen av distriktsveterinärorganisationen i stort. Närmast kommer i så fall intressejävet. Men tröskeln ligger här relativt högt. För att jävshinder skall uppkomma krävs att ärendets utgång kan förväntas medföra synnerlig nytta eller skada för honom själv (eller någon närstående). I förevarande sammanhang är det den under punkten 5 upptagna generalklausulen om grannlagenhets- eller delikatessjäv som framför allt tilldrar sig intresse. Enligt denna jävsgrund föreligger jäv om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till funktionärens opartiskhet i ärendet. Denna allmänna regel syftar till att fånga upp sådana situationer som inte täcks av de övriga jävsgrunderna men kan inte utan vidare åberopas för att utvidga tillämpningsområdet för eller rubba de avvägningar som ligger bakom avgränsningen av desamma. Den situation som regeln här skulle kunna appliceras på kan möjligen beskrivas så, att en distriktsveterinär av uppdragsgivare erhållit inkomster för djursjukvård till en sådan nivå att ett iakttagbart beroendeförhållande uppkommit. Följden av att en jävssituation uppkommer blir då att en distriktsveterinär inte tillåts att fullgöra en uppgift som officiell veterinär i förhållande till dylika uppdragsgivare (12 § förvaltningslagen). Förfarandet förutsätter att den som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom självmant ger det till känna. Om jävssituationen inte löses praktiskt genom att annan träder i den jäviges ställe ankommer det på myndigheten att besluta i jävsfrågan. Vid reformeringen av distriktsveterinärorganisationen redovisade regeringen bl.a. följande överväganden angående veterinärväsendets framtida huvudmannaskap (prop. 1993/94:150, Bilaga 9, s. Utredningen verksamhet behov, organisation och finansiering som överlämnades till regeringen innehöll förslag om en avveckling av det statliga huvudmannaskapet för den veterinära fältverksamheten. Utredningen föreslog vidare att distriktsveterinärorganisationen bör avvecklas och beroende på lokala förhållanden ersättas med antingen privata veterinärer eller bolag eller fältverksamhet bedriven av hushållningssällskap eller husdjursföreningar. Behovet av veterinära insatser i samband med uppgifter av officiell karaktär bör enligt utredningen tillgodoses genom långtidsavtal med veterinärstationer, privatpraktiker eller andra veterinära motparter. Av de remissinstanser som yttrat sig i frågan är det ingen som av principiella skäl är av annan uppfattning än utredningen. Orsakerna till att flera remissinstanser avstyrker utredningens förslag till en privat fältverksamhet är i stället praktiska och ekonomiska hänsynstaganden. Staten har det yttersta ansvaret för att det i hela landet finns ett väl fungerande veterinärväsende, som kan bekämpa och förebygga allmänfarliga, smittsamma djursjukdomar och som kan upprätthålla en tillfredsställande veterinär service i djurglesa områden. Ett statligt huvudmannaskap garanterar en enhetlig och rikstäckande fältorganisation och ger veterinärerna en relativt fristående ställning i förhållande till jordbruksnäringen vilket kan vara av betydelse. Det föreligger heller inte någon risk för jävssituationer när veterinären skall agera i smittskydds- eller djurskyddsärenden. närmande till EU medför att veterinärerna får en ny roll anpassad till de krav som EU ställer. En stor del av inom den veterinära sektorn omfattas av . Vårt närmande till EU kan i detta sammanhang därför ses i två faser, nämligen dels tiden efter då den veterinära delen av träder i kraft, dels tiden efter då regeringen har som målsättning att skall vara medlem i EU. När EU:s inre marknad trädde i kraft upphörde de nationella gränskontrollerna inom EU. Gränskontrollen vid import till EU av bl.a. djur från ett land utanför EU behålls dock. För att motverka risken för spridning av djursjukdomar vid handeln inom EU har EU fattat beslut om åtgärder av kompensatorisk art. Den veterinära gränskontrollen har ersatts av en kontroll i ursprungsbesättningen i nära anslutning till transporten till ett annat EU-land. Kontrollen utförs av en s.k. officiell veterinär som därefter utfärdar ett friskintyg. anför i sin översyn att distriktsveterinärorganisationen lämpar sig väl för sådana officiella uppgifter. Regeringens och uppfattning är att distriktsveterinärer och länsveterinärer i de flesta fall bör vara de veterinärer som skall utföra officiella uppgifter. Regeringen anser därför att det statliga huvudmannaskapet för distriktsveterinärorganisationen tills vidare bör behållas. En utvärdering av veterinärväsendets organisation skall ske då närmare erfarenheter av ett svenskt EU-medlemskap vunnits. I samband härmed kommer regeringen att överväga frågan om det framtida huvudmannaskapet för den veterinära fältorganisationen. För att förbättra distriktsveterinärorganisationens effektivitet beslöts också om en utökning av antalet veterinärstationer där två eller fler veterinärer är verksamma (nämnda prop. s. 45). I finansieringshänseende skedde vidare en viss förändring som innebar bl.a. att den fasta tjänstelönen sänktes och att ett ökat veterinärarvode skulle erläggas av djurägaren (s. 57). Mot bakgrund av det anförda är det tydligt att statsmakterna ansett att den statliga distriktsveterinärorganisationens utformning i den nya situationen i princip innebär ett betryggande skydd mot uppkomsten av jävssituationer. Med hänsyn härtill finns det enligt min mening inte grund för att kritisera i sammanhanget. bör det inte förnekas att man rör sig på en glidande skala där ändrade förhållanden när det gäller konkurrensutsatthet och arvodesberoende kan komma att påverka bedömningen. Det finns därför anledning för berörda instanser att följa utvecklingen inför den aviserade nya översynen av veterinärväsendet. Vad beträffar frågan om betydelsen av EU:s direktiv avseende officiella veterinärer finner jag mig böra godta vad anfört. 3.2 Bidrag till avlägset boende djurägare Utredningen ger inte stöd för antagande att avsiktligt har missgynnat de privatpraktiserande veterinärerna när det gäller att komma i åtnjutande av bidrag för avlägset boende djurägare. Med detta konstaterande lämnar jag den frågan. synes mena att lagen om offentlig anställning gör det mer eller mindre nödvändigt att anställa tävlingsveterinärer för en eller flera tävlingar. Förordnande på uppdragsbasis skulle inte längre vara ett godtagbart arrangemang. Jag har svårt att här följa resonemang. Eftersom frågan inte torde vara av någon avgörande betydelse i sammanhanget, anser jag mig inte behöva vidare uppehålla mig vid saken. I fråga om tävling med djur och tävlingsveterinärer föreskrivs i djurskyddslagen och djurskyddsförordningen i huvudsak följande. Djur får inte tränas för eller användas vid tävling på sådant sätt att de utsätts för lidande. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela ytterligare föreskrifter om sådan användning av djur (17 § lagen). Vid offentlig tävling med djur skall det finnas en veterinär som förordnats av eller, om bestämmer det, av . Veterinären skall före tävlingen besiktiga tävlingsområdet och de deltagande djuren. Om djur utsätts eller kan antas bli utsatt för skada eller annat lidande skall veterinären med omedelbar verkan helt eller delvis förbjuda tävlingen eller att ett visst djur deltar i tävlingen. får meddela närmare föreskrifter för veterinären. fastställer ersättning till veterinären. Ersättningen skall betalas av den som anordnar tävlingen (33 § förordningen). får meddela ytterligare föreskrifter om hur djur får tränas för och användas vid tävling och annan verksamhet som avses i 17 § djurskyddslagen samt om hur tävlingen och verksamheten får genomföras (34 § förordningen). Till böter eller fängelse i högst döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 17 § lagen eller mot en föreskrift som har meddelats med stöd av lagen (36 § lagen). Närmare föreskrifter för verkställighet av lagen och förordningen får meddelas av (60 § förordningen). Enligt dessa föreskrifter är medverkan av särskilt utsedd veterinär obligatorisk, och denne har således särskild behörighet att verka vid tävlingen med möjlighet att i förekommande fall förbjuda tävlingen m.m. Om en tävlingsarrangör skulle åsidosätta 17 § djurskyddslagen och/eller vad som gäller enligt djurskyddsförordningen torde straffsanktion kunna utlösas. Jag delar uppfattning att en tävlingsveterinärs uppdrag är att betrakta som myndighetsutövning. Liksom verket anser jag att det i fallet saknas stöd av lag att till ett privat subjekt överlämna de uppgifter för en tävlingsveterinär som innefattar myndighetsutövning. (Om min principiella inställning till tolkningen av 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen, se mitt beslut i ärendet med dnr 1375-1995 publicerat i Förvaltningsrättslig tidskrift 1997 häfte 12.) Jag finner således inte skäl att kritisera verket för att detta medvetet undviker att förordna andra än offentligt anställda veterinärer som tävlingsveterinärer. Beträffande frågan om jäv till följd av kombinationen av uppgifter inom djursjukvården och uppgifter som officiell veterinär har jag mot bakgrund av de överväganden som statsmakterna gjort vid utformningen av den nya distriktsveterinärorganisationen inte funnit grund för att kritisera . Jag har emellertid också uttalat att det finns skäl för berörda instanser att följa utvecklingen. Detta mot bakgrund av att det förutskickats att en utvärdering av veterinärväsendets organisation skall ske då närmare erfarenheter vunnits av det svenska EU-medlemskapet och att regeringen avser att därvid på nytt överväga frågan om det framtida huvudmannaskapet för den veterinära fältorganisationen. Beträffande frågan om bidrag till avlägset boende djurägare har jag funnit att utredningen inte ger stöd för antagande att avsiktligt har missgynnat de privatpraktiserande veterinärerna när det gäller att komma i åtnjutande av sådant bidrag. Beträffande uppdrag som tävlingsveterinär har jag uttalat att jag delar uppfattning att fråga är om myndighetsutövning och att jag liksom anser att sådant lagstöd för att överlämna uppgift till enskild som förutsätts i 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen inte föreligger i detta fall. Ärendet avslutas här. Skolledningar har förbjudit elever att bära vissa kläder eller märken med nazistisk innebörd eller hindrat spridning av skrifter med sådant innehåll (Dnr 3878-1995, 3879-1995, 3927-1995, 4050-1995, 4356-1995, 5064-1995, 719-1996) Anmälningar till och initiativ av JO Två personer begärde att JO skulle utreda rektorns vid Ale gymnasium agerande. Enligt en tidningsartikel hade rektorn ställt ultimatum till tre elever: antingen skulle de stängas av från skolan, eller också fick de använda kläder utan nazistsymboler i skolan. Resultatet blev en kompromiss, där rektorn för egna pengar tillsammans med eleverna köpte varsin jacka och två tröjor till dem. hade ingen kommit till skolan iförd kläder med nazistiska symboler. Den ene anmälaren hemställde, att JO skulle undersöka huruvida rektorn enligt gällande bestämmelser haft befogenhet att vidta åtgärderna. Han begärde också, att JO skulle närmare utreda rektors eller skolstyrelses befogenheter att över huvud taget inskrida mot elevers klädsel, bärande av dekaler med åsiktsyttringar m.m. I den mån JO skulle finna att reglerna i sammanhanget var ofullständiga eller otillfredsställande hemställde anmälaren, att JO skulle föreslå ändringar eller kompletteringar. Enligt en annan anmälan hade skolledningarna vid och Skiljeboskolan i i strid med grundlagen förbjudit vissa elever att bära ett visst slags symboler. Straffet för överträdelse av förbudet skulle vid vara att bli förvisad från skolan. Vid skulle påföljden vara att eleven tvingades att låsa in ifrågavarande kläder i skolskåpet. Fem personer anförde i en anmälan att skolledningen vid Hässlögymnasiet i hade förbjudit oss elever att bära våra gruppmärken och partisymboler. Anmälarna anförde att ett eventuellt förbud borde gälla även socialdemokratiska, moderata och kommunistiska symboler. Vad som förekommit var enligt anmälarna ett slag mot yttrandefriheten, något som borde granskas av JO. En person inkom med två anmälningar. I den ena anfördes att i hade gjort sig skyldig till tvång och intrång i den personliga friheten då den beslutat om förbud för eleverna vid kommunens skolor att bära vissa symboler inom skolan. Förbudet stred enligt anmälan mot de grundläggande friheterna och rättigheterna enligt 2 kap. 13 §§ regeringsformen. Anmälaren hemställde, att JO skulle vidta åtgärder för att förbudet skulle upphävas och att nämnden skulle tilldelas en skarp reprimand. En anmälan mot i Säters kommun hade likartat innehåll. I anledning av ett TT-telegram upprättades inom JO-expeditionen en promemoria med följande innehåll. Rektorn på Jändelskolan i , kommun, beslagtar handlingar, som innehåller rasistisk eller nazistisk propaganda, liksom propaganda för en liberal inställning till narkotika. Som exempel på handlingar av denna karaktär nämns flygblad och tidningar. Enligt nyhetsmeddelandet återlämnas materialet efter skolans slut. Mot bakgrund av de fri- och rättigheter som enligt regeringsformen tillkommer envar, främst yttrandefriheten, och mot bakgrund av tryckfrihetsförordningens förbud mot spridningshinder, bör ett ärende läggas upp rörande det anförda. Det bör därefter utredas vad som förekommit.