frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta framgår av en skrivelse till kronofogdemyndigheten med bevis om utbetalning och tillbakavisande av särskild avgift till kronofogdemyndigheten. I dom (Ö 3709-1994) återförvisade länsrätten frågan om glasögon och synundersökning till . I domen påpekades att prövning borde ske först sedan K.L. lämnat uppgifter om kostnadernas storlek. Vid ansökan om bistånd till glasögon ställs regelmässigt krav på intyg från optiker som styrker behovet. Med anledning av detta kallades K.L. till besök på till för att behovet av glasögon skulle kunna utredas närmare. hörsammade ej kallelsen. ansökte åter om bistånd till glasögon i ansökningar daterade och . Detta utan att lämna uppgifter om kostnadernas storlek eller uppvisa intyg från optiker. åter frågan angående sin tidigare ansökan avseende glasögon. kontaktade och meddelade att optikern skulle kontakta . Efter kontakt med optikern beviljades K.L. och hans dotter glasögon respektive kontaktlinser . Länsrättens dom Ö 668-1994 inkom länsrättens dom (Ö 668-1994) till . överklagade nämnden länsrättens beslut till kammarrätten och yrkade inhibition i målet. förordnade kammarrätten att den överklagade domen tillsvidare inte skulle gälla. begärde ej verkställighet av länsrättens dom innan kammarrättens dom meddelades. avslag på sin ansökan om bistånd avseende akut tandvård. I länsrättens dom (Ö 668-1994) bifölls K.L:s talan och han medgavs bistånd för bland annat akut tandvård. överklagade socialnämnden länsrättens beslut. meddelade kammarrätten inhibition i målet. Kammarrätten biföll i dom , Mål nr: 3051-1994 den del av Södra socialnämndens överklagan vad avsåg bistånd till akut tandvård. Det hade inte framkommit i målet att K.L. hade behov av ekonomiskt bistånd till tandläkarkostnader utöver vad som ingår i norm. åter om bistånd till tandvård. Nämndens handläggning i denna fråga framgår av beslutsmeddelande . har ej besvärat sig över Södra socialnämndens beslut avseende tandvård. yttrade sig över vad socialnämnden hade anfört i remissvaret. I ett beslut anförde JO Lavin bl.a. följande. Verkställighet av länsrättens domar I dom (mål nr Ö 4390-94 och 5694-94) biföll länsrätten K.L:s överklagande av socialnämndens beslut, varigenom han hade vägrats bistånd för perioden maj , på så sätt att han tillerkändes bistånd med med avseende på nyssnämnda period. I domslutet erinrade länsrätten om att domen i den delen gällde . Det ålåg då socialnämnden att verkställa länsrättens dom. Verkställigheten skall naturligtvis ske i noggrann överensstämmelse med domslutets lydelse. Av socialnämndens yttrande framgår att nämnden, trots länsrättens dom, inlät sig på en bedömning av K.L:s behov av ifrågavarande bistånd. Det hade nämnden inte rätt att göra. Om socialnämnden ansåg att länsrättens dom var felaktig i något avseende kunde nämnden ha överklagat domen till kammarrätten. Nämndens förfarande är inte acceptabelt och förtjänar kritik. När det gäller socialnämndens åtgärder med anledning av länsrättens dom (länsrättens mål nr 668-1994), där K.L. tillerkändes bistånd till uppehälle, bostadskostnader, tandvård m.m., gör jag följande bedömning. överklagade domen och yrkade inhibition . Kammarrätten beslutade om inhibition . Länsrättens dom verkställdes inte till någon del . Huvudregeln är att länsrättens dom skall verkställas . Detta gäller enligt 73 § SoL utan något förordnande därom. inte begärde verkställighet är således i och för sig utan betydelse för nämndens skyldighet att verkställa domen. Det kan i vissa fall få godtas att en socialnämnd i avvaktan på domstolens beslut avseende begärd inhibition avvaktar med verkställigheten (jfr justitieombudsmannen beslut , dnr 3782-1992). Jag vill dock betona att enbart den omständigheten att en nämnd har ansökt om inhibition inte automatiskt befriar nämnden från att vidta de i den överklagade domen föreskrivna åtgärderna enligt SoL. En nämnd har nämligen även som part i ett biståndsmål att iaktta sina skyldigheter enligt SoL och skall således avpassa sina mått och steg i rättegången härtill (jfr Förvaltningsrättslig tidskrift 1996 s. 51). Detta innebär bl.a. att en nämnd inte kan skjuta upp verkställigheten av länsrätts domar genom att slentrianmässigt begära inhibition beträffande alla domar som går nämnden emot. Om det av en dom exempelvis framgår att en biståndssökande befinner sig i en akut nödsituation och omedelbar hjälp är påkallad kan en socialnämnd vara skyldig att efterkomma domen även om inhibition har sökts. Nämnden får med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet bedöma vad som enligt SoL och den meddelade domen åligger nämnden att iaktta. Om nämndens inhibitionsansökning skulle avslås och nämnden inte ställt sig domen till efterrättelse, ligger det nära till hands att nämnden kan komma att anses ha gjort en felbedömning. I det aktuella fallet har kammarrätten beslutat om inhibition. Jag anser sammantaget att nämndens handlande varit godtagbart. När det gäller socialnämndens befattning med länsrättens dom , vari K.L. tillerkändes ca avseende bistånd (länsrättens mål nr Ö 3709-1994), har jag med hänsyn till vad som kommit fram angående beloppets utbetalning till K.L. inte funnit tillräckliga skäl att göra några uttalanden. skyldighet att verkställa en länsrättsdom angående bistånd enligt 6 § SoL (Dnr 4808-1996) I en anmälan till JO klagade . på i kommun. Han anförde därvid bl.a. följande. Efter att länsrätten i en dom beviljat en person rätt till visst ekonomiskt bistånd överklagade socialnämnden domen till kammarrätten och yrkade inhibition. I ett beslut meddelat avslog kammarrätten inhibitionsyrkandet. Trots detta betalades biståndet ut först . Anmälan remitterades till i kommun för utredning och yttrande. I ett yttrande över anmälan anförde socialnämnden bl.a. följande. X är känd av socialnämnden i då han vid besök på socialförvaltningen ansökte om ekonomiskt bistånd till uppehälle för familjen avseende juli månad. Familjen fick avslag på denna framställan då sökanden ej kunde anses stå till arbetsmarknadens förfogande. X överklagade beslutet, vilket kom socialförvaltningen tillhanda översändes yttrande i målet från socialnämnden till länsrätten. vidhöll tidigare fattat beslut och föreslog länsrätten att avstyrka bifall till besvären. kom länsrättens dom i ärendet till socialförvaltningen. I domslutet gav länsrätten X rätt till ekonomiskt bistånd med ytterligare för juli månad 1996. anhöll hos kammarrätten om prövningstillstånd av länsrättens dom och begärde om inhibition i målet. Kammarrätten beslutade att meddela prövningstillstånd i målet, men däremot avslogs begäran om inhibition. överklagade till Regeringsrätten kammarrättens beslut att avslå begäran om inhibition i målet. tolkade i detta sammanhang förvaltningslagen så att något verkställande av länsrättens dom ej var nödvändigt då socialnämnden i sin tur överklagade inhibitionsbeslutet. Denna tolkning gjordes efter kontakt med Kammarrätten i , vilka meddelade att rättspraxis var oklar i denna fråga och att verkställande av länsrättens dom ej var nödvändigt som socialnämnden beslutade att överklaga kammarrättens avslag på inhibition. Regeringsrättens underrättelse från 1996-11-26 kom till socialförvaltningen . verkställdes länsrättens dom av socialnämnden. Familjen erhöll för juli månad 1996. bereddes tillfälle att kommentera remissvaret. JO anförde i beslut följande. Av 73 § sista stycket socialtjänstlagen (1980:620), SoL, följer att beslut i fråga om bistånd gäller . Nämnden får således inte låta anstå med verkställigheten av beslutet i avvaktan på att frågan prövas av högre instans. Det är dock nämnden obetaget att i samband med överklagande begära inhibition (prop. 1983/84:174 s. 9 f. och socialutskottets betänkande 1983/84:33 s. 4 f.). Om sådant yrkande framställs vid överklagande i direkt anslutning till den dom varigenom sökt bistånd beviljats, torde nämnden få låta anstå med verkställighet intill dess inhibitionsyrkandet prövats. Vidare bör nämnas att enligt angivet lagrum får länsrätt och kammarrätt förordna att dess beslut skall verkställas först sedan det vunnit laga kraft. Det kan således i vissa fall fall godtas att en socialnämnd i avvaktan på domstolens beslut avseende begärd inhibition avvaktar med verkställigheten (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 228). I förevarande fall har nämnden överklagat kammarrättens beslut i inhibitionsfrågan till Regeringsrätten. Jag finner inte skäl att i och för sig kritisera socialnämndens handlande att avvakta med verkställigheten av länsrättens dom till dess Regeringsrätten hade avgjort frågan om inhibition. Däremot vill jag påpeka att en begäran om inhibition enligt det sagda skall framställas i direkt anslutning till den dom varigenom biståndet har beviljats. Det dröjde innan nämnden överklagade länsrättens dom och begärde inhibition och innan nämnden överklagade kammarrättens beslut att avslå inhibitionsyrkandet. Detta är inte tillfredsställande. Sedan nämnden underrättats om att Regeringsrätten beslutat att inte meddela prövningstillstånd i inhibitionsfrågan borde nämnden ha verkställt länsrättens dom . Nämnden har emellertid dröjt till med verkställandet av länsrättens dom och kan inte undgå kritik för dröjsmålet i detta avseende. Avslutningsvis vill jag betona att enbart den omständigheten att en nämnd har ansökt om inhibition inte automatiskt befriar nämnden från att vidta de i den överklagade domen föreskrivna åtgärderna enligt socialtjänstlagen. En nämnd har nämligen även som part i ett biståndsmål att iaktta sina skyldigheter enligt socialtjänstlagen och skall således avpassa sina mått och steg i rättegången härtill. Detta innebär bl.a. att en nämnd inte kan skjuta upp verkställigheten av länsrätts domar genom att slentrianmässigt begära inhibition beträffande alla domar som går nämnden emot. Om det av en dom exempelvis framgår att en biståndssökande befinner sig i en akut nödsituation och omedelbar hjälp är påkallad kan en socialnämnd vara skyldig att efterkomma domen även om inhibition har sökts. Nämnden får med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet bedöma vad som enligt socialtjänstlagen och den meddelade domen åligger nämnden att iaktta (jfr JO:s beslut , dnr 3327-1994). Fråga om en kommundelsnämnd ägt vidta åtgärd för att möjliggöra avlyssning av telefonsamtal mellan ett familjehemsplacerat barn och en av dess föräldrar (Dnr 2489-1996) i kommun beslutade att omhänderta A.H:s son M., som är född , enligt 6 § LVU. Länsrätten i fastställde omhändertagandet. ansökte senare om att M. skulle beredas vård enligt LVU. Länsrätten biföll ansökan i en dom . Kammarrätten i ändrade inte länsrättens dom om vård. M. placerades hos makarna . framförde, genom sitt ombud jur kand J.N., i en anmälan till JO klagomål mot kommundelsnämnden i kommun. Hon gjorde därvid gällande att nämnden avlyssnat hennes telefonsamtal med M. Anmälan remitterades till kommundelsnämnden i kommun för utredning och yttrande. Nämnden har i sitt remissvar, upprättat av , ansvarig för förvaltningens individ- och familjeomsorg, anfört bl.a. följande (bilagor har utelämnats). fick familjehemmet ta emot flera, dagliga samtal av A.H. Hon samtalade med sonen för det mesta. 16/1 1996 kontaktade familjehemsfadern handläggaren och var orolig för barnets fysiska hälsa då mor och far ringde. Vid ett samtal, som familjehemmets dotter hörde, planerade föräldrarna 13/1 1996 att hämta hem sonen . Handläggaren rekommenderade då familjehemmet att köpa en automatisk telefonsvarare så att de kunde banda in samtalen och utifrån det trösta barnet för det föräldrarna sade till honom. Telefonsvararen inköptes av familjehemmet 2/2 1996 och började användas omgående. Telefonsvararen är inköpt hos i för en kostnad av 1 400 :-, se kopia av kvitto, och är en fullt legal apparat. Dock innehåller telefonsvararen en knapp där man kan omvandla apparaten till en annan funktion, nämligen att banda samtal då man lyfter telefonluren. På detta sättet har moderns samtal med sonen kunnat spelas in och lyssnas efteråt av familjehemmet och detta i syfte att kunna samtala med barnet om vad modern och/eller fadern sagt eller menat. Dessa samtal med familjhemsföräldrarna har gynnat barnets tillvaro och utveckling på ett bra sätt. Tilläggas kan att telefonsvararen är ur funktion efter ett åskväder samt även om den fungerat så har jag förvissat mig om att den inte används för denna utredning. Min bedömning är att handläggaren borde ha informerat föräldrarna om telefonsvararens existens innan den sattes i bruk samt om hur den skulle användas och i vilket syfte. Det är även min bedömning att då hade detta inte medfört några betänkligheter eller frågeställningar utan hade skett med föräldrarnas fulla insyn. har dock telefonsvararen använts utan information till barnets föräldrar och detta är inte korrekt. Användningen har haft enbart ett syfte och detta till att hjälpa och stötta barnet i den svåra situationen som han befann sig i. Jag har haft genomgång dels med handläggaren och dels med hela arbetsgruppen om vad som har hänt. Jag har vidare haft genomgång om den lagliga möjligheten för umgängesbegränsning jml 14 § LVU samt det praxis som finns enligt Rå 498-1991/och som alltid skall användas i sammanhang där det är frågan om umgängesbegränsning. Så som telefonsvararen har använts och detta med rekommendation av handläggaren är inte bra och ej heller korrekt. Det har funnits och finns lagliga möjligheter och rättspraxis för den här typen av beslut gällande umgängesbegränsning. Dock kan jag inte se att handläggaren gjort sig skyldig till något som skulle behöva mer åtgärder av mig än grundlig genomgång av den här delen av myndighetsutövning som redan är genomförd. Till kommundelsnämndens remissvar bifogades en redogörelse av nämndens handläggare, socialsekreteraren . Hon anförde bl.a. följande. På grund av oro att det planerades en hämtning av M. i familjehemmet samt pga av att M. påverkades negativt av telefonsamtalen med föräldrarna kom utredaren tillsammans med familjehemmet överens om inskaffandet av en telefonsvarare. 960214 beviljades socialbidrag till inköp av en sådan. Därefter har familjehemmet kunnat spela in samtalen och lyssna av dessa vid behov. Detta i syfte att kunna samtala med M. om det som sades under telefonsamtalen, dämpa hans oro samt att förebygga en eventuell hämtning eller rymning från familjehemmet. yttrade sig över remissvaret. JO anförde i beslut följande. Nämndens handläggning av frågan om avlyssning Inledningsvis vill jag påpeka att jag endast kan granska kommundelsnämndens handlande. Familjehemsföräldrarna står inte under JO:s tillsyn. bör vid genomförande så långt det är möjligt samarbeta med barnets biologiska föräldrar och medverka till att kontakterna mellan föräldrar och barn fungerar tillfredsställande. En nära och god kontakt mellan barnet och föräldrarna är oftast en viktig förutsättning för att barnet skall kunna utvecklas väl i familjehemmet och kunna återförenas med sina föräldrar. Enligt nämndens remissvar har M. påverkats negativt av telefonsamtalen med föräldrarna. Från familjehemmets sida har man fruktat att föräldrarna skulle förmå M. att rymma. Enligt remissvaret är det nämndens handläggare som har rekommenderat familjehemmet att införskaffa en telefonsvarare. Det är vidare som beviljat familjehemmet socialbidrag för inköp av telefonsvararen. Med hjälp av denna svarare har M:s telefonsamtal med de biologiska föräldrarna kunnat avlyssnas i efterhand av familjehemsföräldrarna. Nämndens agerande rörande telefonsvararen har skett utan att M:s biologiska föräldrar underrättats om saken. Nämndens hantering av frågan är oacceptabel. Att från nämndens sida undanhålla biologiska föräldrar information i en fråga som den aktuella kan vidare i slutänden leda till att kontakterna mellan föräldrarna och barnet försämras. Enligt min mening borde nämnden i det aktuella fallet, mot bakgrund av de upplysningar man fått från familjehemmet, ha inlett en utredning rörande behovet av en begränsning av de biologiska föräldrarnas kontakter med M. per telefon. För det fall nämnden vid diskussioner med M:s biologiska föräldrar och familjehemsföräldrarna inte hade kunnat träffa en överenskommelse om telefonkontakterna men ändå gjort bedömningen att det funnits behov av en begränsning av ifrågavarande umgänge, hade detta kunnat ske genom ett formellt beslut enligt 14 § LVU (se bl.a. RÅ 1993 ref 27). M:s föräldrar skulle haft full insyn i ett sådant förfarande och dessutom kunnat överklaga ett beslut till domstol. Jag riktar kritik mot som har inträffat. synes dela min uppfattning har jag inte funnit skäl att vidare uppehålla mig vid saken. Jag förutsätter dock att nämnden informerar de anställda om det allvarliga i denna fråga. En socialnämnds skyldighet vad gäller journalföring och dokumentation framgår av 51 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL. Enligt denna bestämmelse skall vad som kommit fram i en utredning och som har betydelse för ärendets avgörande tillvaratas på ett betryggande sätt. Det åligger handläggaren att kontinuerligt tillföra akten alla de uppgifter som kan vara av betydelse för ärendets avgörande. I princip måste det vara möjligt att utläsa vad som framkommit vid utredningen och hur ärendet handlagts. Jag kan i denna del hänvisa till allmänna råd, 1994:3, Handläggning och dokumentation inom , s. 57. Brister i journalföringen är till nackdel inte minst för den enskilde som kanske i efterhand vill se hur nämnden handlagt hans ärende och vilka bedömningar som gjorts vid olika tillfällen. Även de tillsynsmyndigheter som granskar socialförvaltningens verksamhet kan få svårt att överblicka nämndens handläggning om journalföringen är otillfredsställande. I det aktuella fallet saknas journalanteckningar rörande vilka överväganden som gjort avseende införskaffandet av telefonsvararen. Detta är självklart inte godtagbart och strider mot de ovan beskrivna rutinerna för journalföring. En utomstående kan lätt få intrycket att nämndens handläggare velat hemlighålla de diskussioner som förts med familjehemsföräldrarna i frågan. Nämnden kan inte undgå kritik för bristerna i journalföringen. användning av blanketter innefattande samtycke från den biståndssökande till att utredningskontakter tas (Dnr 3430-1996) klagade i en anmälan till JO på i kommun. Hon ifrågasatte därvid lagligheten av att nämnden fordrar att den biståndssökande ifyller och undertecknar en blankett innefattande samtycke till att får ta olika kontakter i samband med utredningen av ansökan. Den aktuella blanketten har följande utformning. SAMTYCKE TILL UTREDNINGSKONTAKTER M M Om någon vänder sig till få någon form av service eller bistånd måste nämnden bedöma behovet av insatser. För att kunna göra detta måste utredning eller undersökning i ärendet göras samt eventuella kontroller av sökandens uppgifter. Dessa utredningar, undersökningar och kontroller får ej ske om den enskilde (sökanden) inte lämnar sitt medgivande därtill. Lämnas inte sådant medgivande kan emellertid sökandens begäran om bistånd eller service avslås. Jag medger att kontakter får tas med de enskilda och myndigheter som nedan anges, under förutsättning att det sker i syfte att utreda om aktuell socialtjänst kan/skall utgå. Jag efterger därmed all sekretess som begränsar möjligheterna att utföra kontroller och undersökningar som har ett naturligt samband med anskaffande av ett godtagbart beslutsunderlag. Eftergiften avser såväl den sociala sekretessen som sådan sekretess som kan råda vid den myndighet som kontaktas. Detta samtycke gäller tills vidare, dock längst till................... Stryk de myndigheter som och enskilda som inte får kontaktas: 1) Andra enheter (nämnder, institutioner, mm) inom . 2) Försäkringskassa 3) Arbetslöshetskassa 4) Bostadsförmedling 5) Arbetsförmedling och arbetsmarknadsutbildning 6) Frivården 7) Arbetgivare 8) Bilregister Skriv här namn på de myndigheter och enskilda som får kontaktas utöver de myndigheter som anges här ovan, t ex hyresvärd eller viss läkare. Namnteckning från samtliga i familjen som fyllt . I K.W:s fall har på blanketten dessutom gjorts ett tillägg gällande samtycke till att kontakter tas med 9) Tingsrätt och 10) Banker. Anmälan remitterades till . I remissvaret bestred nämnden att användningen av blanketten stod i strid med gällande lagstiftning. yttrade sig över remissvaret. Hon bifogade därvid ett brev till henne från socialförvaltningen . I brevet anfördes bl. a. följande. I mitt förra brev uppmanade jag dig att inkomma med ifylld blankett för samtycke till utredningskontakter. Sådan blankett får var och en som gör framställan om ekonomiskt bistånd fylla i för att vi skall kunna få ta de kontakter vi behöver för vår bedömning av rätten till bistånd. Av någon anledning saknas sådan blankett i din personakt. Samtyckesblanketten måste undertecknas för att vi skall kunna ta ställning till din biståndsframställan. JO anförde i beslut bl. a. följande. Enligt 50 § socialtjänstlagen (1980:620) (SoL) skall socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. verksamhet skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. Vidare skall insatser från sida för den enskilde utformas och genomföras tillsammans med denne. De uppgifter som socialnämnden behöver för att kunna behandla en ansökan om bistånd skall därför i första hand inhämtas från den enskilde själv. skall som regel inhämta den enskildes medgivande innan nämnden kontaktar någon utomstående för att utreda sökandens rätt till bistånd. Om nämnden anser det nödvändigt att inhämta uppgifter från annat håll än från den enskilde eller kontrollera uppgifter som sökanden har lämnat bör denne informeras om vad nämnden vill göra. Om sökanden inte går med på dessa åtgärder får denna omständighet bedömas i samband med att man avgör frågan om rätt till bistånd (se bl.a. betänkande 1979/80:44 s. 28). Användningen av en blankett innefattande samtycke till utredningskontakter saknar inte förtjänster då den ger en fullgod dokumentation av ett lämnat samtycke. Man torde emellertid kunna utgå från att den enskilde, genom att underteckna blanketten utan att göra några ändringar i denna, lämnar ett medgivande som går betydligt längre än vad förvaltningen behöver för att kunna utreda t.ex. en ansökan om ekonomiskt bistånd. Jag ställer mig tveksam till att nämnden mer eller mindre överlämnar åt den enskilde att själv avgöra vilka kontakter som nämnden skall få ta. Det måste som regel antas vara svårt för den enskilde att ta ställning till frågan. Härtill kommer att det i blanketten anges att ansökan om bistånd eller service kan avslås om inte sådant medgivande lämnas. Det ligger nära tillhands att misstänka att den som söker bistånd inte vågar ifrågasätta förvaltningens behov att kontakta t.ex. hans arbetsgivare, vilket förvaltningen får om samtycke lämnas. En sådan kontakt är som regel mycket känslig och jag ställer mig tveksam till om medgivande till en kontakt med arbetsgivaren bör finnas med i ett förtryckt formulär (jfr prop. 1979/80:1 del A s. 400). En lämplig ordning är att sökanden och handläggaren gemensamt diskuterar vilka kontakter som handläggaren anser sig behöva ta för att utreda den enskildes behov av hjälp. Dessa överenskomna kontakter bör dokumenteras på lämpligt sätt. Ofta torde det visa sig obehövligt för utredaren att kontakta någon utomstående och under alla förhållanden torde behovet av kontakter vara avsevärt mindre än vad den aktuella blanketten skulle ge förvaltningen rätt till. Att låta den enskilde underteckna en handling som ger handläggaren rätt att i föreliggande och kommande ärenden efter egen bedömning fritt ta ett antal utredningskontakter framstår som olämpligt. Att det av blanketten framgår att rätten att ta utredningskontakter är begränsad till sådana som behövs för att anskaffa ett godtagbart beslutsunderlag ändrar inte denna bedömning.