frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta innebär att JO som regel inte utreder klagomål som gäller värdering av bevisning eller andra bedömningar i domar och beslut. Med hänsyn härtill uttalar jag mig inte i själva sakfrågan, dvs. i frågan om det funnits förutsättningar för att bevilja T.I. villkorlig frigivning efter halva strafftiden. I den frågan kan nämligen olika bedömningar göras utan att någon av dem kan sägas vara felaktig i rättsligt hänseende. Jag övergår därför till att behandla motivering av beslutet att frige T.I. villkorligt efter avtjänande av två tredjedelar av strafftiden. Enligt 20 § förvaltningslagen (1986:223), FL, skall ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. I paragrafen anges också vissa i det nu aktuella fallet inte tillämpliga undantagssituationer, då skälen således helt eller delvis får utelämnas. Jag har i ett flertal tidigare ärenden granskat beslutsmotiveringar, se t.ex. JO:s ämbetsberättelse 1993/94, s. 152, varvid jag anfört följande beträffande motiveringsskyldighetens närmare innehåll. För den enskilde är det ytterst väsentligt att myndigheten klargör hur den kommit fram till sitt beslut. Endast om skälen öppet redovisas kan den enskilde bedöma hur myndigheten urskiljt och värderat för beslutet relevanta fakta och hur dessa fakta har bedömts enligt tillämpliga regler etc. En upplysande motivering kan antingen övertyga honom om att beslutet är korrekt eller, i förekommande fall, ge honom underlag för ett överklagande, om beslutet kan angripas på detta sätt. Allmänhetens tilltro till myndigheternas kompetens och objektivitet kräver också att dessa förmår visa att besluten är väl underbyggda. Vetskapen om att motivering måste ges främjar en om-sorgsfull och saklig prövning av ärendet. Regeln innefattar inte något krav på detaljerade redogörelser för sakförhållandena i ärendena eller vidlyftiga resonemang om hur dessa förhållanden bedömts rättsligt. Uttrycket de skäl som bestämt utgången markerar att det s.a.s. är den springande punkten som skall anges. Hur detta skall ske kan inte anges generellt. Det bör dock understrykas att motiveringen skall vara av verklig substans. Att som motivering endast återge tillämpligt lagrum är inte tillräckligt. (Se beträffande motiveringsskyldigheten Ragnemalm, Förvaltningsprocessrättens grunder, 7 u. 1992, s. 79 f, och där anmärkta JO-beslut.) Beslutsmotiveringen måste självfallet anpassas utifrån förhållandena i varje enskilt fall. Rent allmänt kan sägas att ju mera ingripande ett beslut är för den enskilde dvs. ju viktigare beslutet objektivt sett får anses vara för denne desto större krav ställs på myndighetens beslutsmotivering. beslutsmotivering måste bedömas mot bakgrund av de stadganden som så att säga anger nämndens handlingsramar vid prövningen av frågan om villkorlig frigivning. Av 26 kap. 6 § (BrB) följer sålunda att huvudregeln är att den som avtjänar fängelse får medges villkorlig frigivning. Av paragrafens fjärde stycke följer att sådan frigivning får ske tidigast när halva strafftiden avtjänats om strafftiden är och annat inte följer av 26 kap. 6 a § BrB. Stadgandet i 26 kap. 6 a § första stycket BrB innebär bl.a. att den som dömts till fängelse i lägst för särskilt allvarlig brottslighet som ingått som ett led i en yrkesmässig eller organiserad brottslighet, inte får villkorligt friges förrän två tredjedelar av den i domen bestämda strafftiden har avtjänats, om det föreligger en påtaglig risk att han efter frigivningen återfaller i brottslighet av sådant allvarligt slag. Bedömningen av huruvida påtaglig risk för fortsatt brottslighet föreligger måste självfallet göras med utgångspunkt i de omständigheter som är kända för nämndens avgörande och inte enbart med hänsyn till brottslighetens art och omfattning. Sådan bedömning av brottslighetens art och omfattning har gjorts av domstolen. Uppenbarligen kan omständigheter inträffa t.ex. fysiska eller psykiska förändringar hos den dömde som gör att bedömningen blir en annan än den skulle blivit om man enbart beaktat den begångna brottslighetens art och omfattning. Sålunda måste nämnden även ta ställning till de uppgifter om den dömdes förhållanden som framkommit genom t.ex. anstalts yttrande. Om anstaltens yttrande och övrig utredning inte föranleder annan bedömning än den som brottslighetens art och omfattning kan leda till bör i vart fall detta anges. Utöver en redogörelse för rekvisiten i 26 kap. 6 a § BrB innehåller beslutsmotivering endast att nämnden med hänsyn till brottslighetens art och omfattning funnit att påtaglig risk föreligger för återfall i brottslighet av sådant allvarligt slag som avses i nämnda lagrum. Enligt remissvaret har med det i beslutsmotiveringen använda uttrycket brottets art åsyftat inte endast kriterier som uppställs i 26 kap. 6 a § (särskilt allvarlig brottslighet som ingått som ett led i yrkesmässig eller organiserad brottslighet). Sålunda har också åsyftats andra moment i brottsligheten, såsom att förfarandet enligt vad som framhålles i hovrättsdomen har ingått som ett led i en planlagd verksamhet som redan från början syftade till att olika inblandade skulle tillägna sig betydande summor. Det går knappast att undvika att här göra den reflexionen att de ord som använts i beslutsmotiveringen inte riktigt räcker till för att beskriva de överväganden som redogjort för i remissvaret. Jag menar att de i remissvaret redovisade övervägandena lämpligen borde ha återgetts redan i beslutsskälen. Med hänsyn bl.a. till yttrandet från anstalten fanns det enligt min uppfattning också goda skäl att ytterligare utveckla orsaken till att återfallsrisken bedömdes påtaglig. Jag kan inte se att det enbart genom att läsa beslut går att förstå den egentliga grunden för beslutet. Med beaktande av samtliga omständigheter i fallet anser jag således att ifrågavarande beslutsmotivering inte når upp till den minimistandard som följer av 20 § förvaltningslagen. Eftersom jag dessutom i tidigare beslut kritiserat med avseende på motivering av beslut rörande villkorlig frigivning i liknande fall, finner jag det förvånande att nämnden anser att motiveringen av beslutet rörande T.I. Kritik mot en av en intagens personbil (Dnr 924-1996) I ett beslut anförde JO Pennlöv bl.a. följande. klagade på att Kriminalvårdsanstaltens säkerhetsansvarige tjänsteman genomsökt hans personbil utan att inhämta hans samtycke. Han gjorde gällande att genomsökningen skett på order av anstaltschefen och utan att beslut om husrannsakan förelåg. Genomsökningen resulterade i att en förpackning TREO-tabletter beslagtogs. H.D:s behandlingsjournal lånades in och granskades. Ärendet remitterades därefter till och yttrande. I remissvaret anförde anstaltschefen bl.a. följande. Beslag av en förpackning TREO-tabletter. upptäcktes att en intagen placerade en pappkartong i en bil, som var parkerad bland de intagnas bilar. gjordes kontroll i nämnd bil och övriga bilar som var olåsta, däribland D:s. I pappkartongen hittade vi anstaltens skogsarbetskläder, som är både dyra och värdefulla. Enligt anstaltens ordningsregler måste en intagen låsa bilen när han parkerar den inne på anstaltens område. Nyckeln får han lämna i sitt värdeskåp. Om D. hade låst sin bil när han kom till anstalten hade hans bil aldrig blivit kontrollerad. Vi kontrollerade om det fanns något i D:s bil som tillhörde anstalten. Vi fann inget otillbörligt annat än en tub TREO. Eftersom D. lämnat bilen olåst kunde vem som helst komma åt tabletterna och därför tog vi med tuben och lämnade den i förvar hos sjuksköterskan. D. underrättades om vad vi gjort. Enligt anstaltens läkare får inte TREO-tabletter användas i anstalten. När D. förflyttades från Kva blev han transporterad genom Transportcentralens försorg. lades TREO-tuben i en särskild förvaringspåse och följde med transporten. Vad som sedan har hänt med TREO-tuben vet jag inte eftersom den lämnade Kva . Ärendet remitterades därefter till för yttrande angående de rättsliga grunderna för genomsökandet av H.D:s bil. Generaldirektören fogade till remissvaret en kopia av den handling som den intagne får ta del av och underteckna i samband med att han får tillstånd att ha bil parkerad på anstaltsområdet och anförde följande. Det förekommer att den som inställer sig på påbörja verkställighet av fängelsestraff tar sig dit med bil. Emellanåt medges intagna använda bil för att ta sig till och från en arbetsplats under frigång. En del anstalter, i första hand öppna sådana, tillåter därför att intagen utnyttjar visst utrymme inom anstaltsområdet för parkering av fordon. En sådan ordning är inte oproblematisk ur ordnings- och säkerhetssynpunkt (risken för insmuggling av t.ex. alkohol och narkotika). Anstalten har därför ett berättigat intresse av att kunna kontrollera parkerade fordon. Enligt styrelsens mening kan dock åsyftad kontroll göras endast under vissa förutsättningar. Den intagne skall underrättas om att ett nödvändigt villkor för medgivande till parkering är att han tillåter att anstalten genomför motsvarande kontroll av fordonet som gäller för hans bostadsrum. Vill den intagne inte acceptera sådant villkor skall tillstånd till parkering inte beviljas. Från anstalten har styrelsen infordrat kopia av den handling som den intagne får ta del av och underteckna i samband med att han får tillstånd att ha bil parkerad på anstaltsområdet. Som framgår av handlingen innehåller denna inga uppgifter om att den intagnes fordon kan bli föremål för kontroll. Såvitt styrelsen kunnat finna har H.D. inte heller på annat sätt upplysts om att sådan kontroll skulle kunna genomföras (enligt vad som inhämtats från anstalten har handlingens avslutande bestämmelse om att bilen skall vara låst o.s.v. tillkommit under innevarande år). Varken lagen om kriminalvård i anstalt eller styrelsens föreskrifter upptar regler om hur anstalterna har att agera i fall då man bedömer det nödvändigt att undersöka fordon tillhörigt intagen. Efter det att JO beslutat i ärendet skall styrelsen ge ut anvisningar om vad anstalterna har att iaktta då fråga uppkommer att låta intagna parkera fordon på anstaltsområde. kommenterade anstaltens remissvar, varvid han bl.a. tillbakavisade påståendet om att han skulle ha trakasserat en annan intagen. Vidare gjorde han gällande att anstaltschefen utsatte denne andre intagne för en stor risk genom att låta denne vara kvar på anstalten där samtliga övriga intagna känner till vilket brott denne dömts för. H.D:s klagomål angående genomsökningen av hans bil aktualiserar frågan om anstaltens möjligheter att inom ramen för kriminalvårdens verksamhet genomföra en sådan undersökning av intagens egendom. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång. Med husrannsakan i grundlagens mening förstås varje av myndighet företagen undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe, oavsett syftet med undersökningen (prop. 1973:90 s. 246). Med liknande intrång avses intrång som inte sker i undersökningssyfte (prop. 1975/76:209 s. 147). Skyddet mot husrannsakan och liknande intrång är inte absolut, utan det kan jämlikt RF 2 kap. 12 § begränsas genom bestämmelse i lag eller, efter bemyndigande i lag, genom annan författning i vissa särskilt angivna fall. Sådan begränsning får dock, enligt samma lagrum, göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Dessa grundlagsbestämmelser är självfallet tillämpliga på intagna i kriminalvårdsanstalt i samma mån som på varje svensk medborgare och på dem som i det här aktuella sammanhanget är likställda med dessa. Exempel på en av rättsordningen godtagen inskränkning i skyddet av medborgarna gentemot det allmänna är bestämmelserna i 28 kap. (RB), som ger domstol, åklagare, undersökningsledare samt undantagsvis polisman rätt att under vissa förutsättningar förordna om husrannsakan som ett led i en brottsutredning. Det finns ingen liknande reglering som ger kriminalvårdens personal rätt att förordna om att en sådan åtgärd skall tillgripas gentemot intagna i kriminalvårdsanstalter eller häkten. Kriminalvårdspersonal får således inte i sitt arbete tillgripa husrannsakan gentemot de intagna, eftersom lagstöd härför saknas. Avgörande för bedömningen i detta ärende blir därmed om anstaltspersonalens åtgärd att bereda sig tillträde till H.D:s bil är att anse som husrannsakan i den mening som begreppet har i RF 2 kap. 6 §. Som ovan nämnts förstås med husrannsakan i grundlagens mening varje av myndighet företagen undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe. Någon närmare definition finns inte i grundlagstexten eller i förarbetsuttalanden. Samma terminologi förekommer dock i regeln om husrannsakan i 28 kap. 1 § . Enligt förarbetena till skall med begreppet rum förstås även kontors- och lagerlokaler, hytter och rum å fartyg, och som slutet förvaringsställe betraktas stängd bil samt kassafack i bank (NJA II 1943 s. 369). Frågan om en stängd bil måste vara låst för att betraktas som ett slutet förvaringsställe har varit föremål för diskussion, men det är en av flera omfattad mening att en bil inte måste vara låst för att anses som ett slutet förvaringsställe (se bl.a. Fitger, I:2 s. 28:67 och i Rättegång III, 6 uppl, s.74). Jag delar denna uppfattning. Anstaltens åtgärd att genomsöka H.D:s bil måste därmed enligt min mening anses innefatta en husrannsakan i RF:s mening. Kriminalvården har ett ansvar för att ordning och säkerhet upprätthålls i kriminalvårdsanstalterna. Mot bakgrund därav utförs kontroller av bl.a. de intagnas bostadsrum, väskor och andra förvaringsanordningar. I enlighet med vad som ovan angetts är även sådana undersökningar definitionsmässigt att anse som husrannsakan (jfr JO 1993/94 s. 79). Något uttryckligt lagstöd för sådana åtgärder finns emellertid inte. I ett lagstiftningsärende (prop. 1978/79:62 s. 28 f.) berördes denna fråga. Departementschefen fann då att när det gällde husrannsakan och andra liknande intrång fick själva frihetsberövandet anses innebära en rättighetsinskränkning av så övergripande och vittgående slag att undersökningar av förvaringslokalen eller av egendom inom denna i jämförelse därmed framstod som helt underordnade åtgärder. Departementschefen menade också att de intagna inte kunde tillerkännas någon egentlig besittningsrätt eller dispositionsrätt över förvaringslokalen i förhållande till myndigheterna. Vidare fann departementschefen att det låg i sakens natur att undersökning av lokaler som nyttjas för förvaring av dem som har berövats friheten får företas utan särskilt författningsstöd i den utsträckning som behövs för ett effektivt vidmakthållande av frihetsinskränkningen. Detsamma gällde i fråga om all den egendom som finns inom förvaringslokalen så länge den kan undersökas utan att de intagnas kroppsliga integritet träds förnär. Någon skillnad härvidlag, fortsatte departementschefen, behövde inte heller göras mellan egendom som finns i gemensamma utrymmen inom förvaringslokalen och egendom som de intagna har hos sig i bostadsrummen. Mot bakgrund av det anförda fann departementschefen inte skäl att lägga fram något förslag till lagreglering av de berörda kontrollåtgärderna. Departementschefen förutsatte härvid att även i fortsättningen skulle komma att meddela erforderliga föreskrifter i detta hänseende. Denna uppfattning har senare ifrågasatts av , som i sitt betänkande SOU 1993:76 föreslagit att det i en lag om verkställighet av fängelsestraff införs en uttrycklig rätt för kriminalvården att underkasta bostadsrum samt väskor och andra förvaringsanordningar som finns i rummet kontroll. Förslaget har dock inte lett till lagstiftning. De kontrollåtgärder som således anses tillåtna inom kriminalvården utan uttryckligt lagstöd kan dock enligt min mening inte anses omfatta även intagnas bilar, ens om de står parkerade inom anstaltens område. Mot bakgrund av det syfte som låg bakom den nu aktuella genomsökningen av H.D:s bil att på grund av upptäckt av anstalten tillhörigt gods i en annan bil kontrollera om det i hans bil fanns något som tillhörde anstalten är det uppenbart att den undersökning som gjordes är att anse som en husrannsakan enligt 28 kap. 1 § . Sådan husrannsakan kan, som ovan nämnts, företas efter förordnande härom av undersökningsledare, åklagare, rätten samt undantagsvis av polisman. Anstalten har alltså inte haft rätt att utan ett sådant förordnande företa en undersökning av bilen. För den felaktiga handläggningen av frågan kan anstalten självfallet inte undgå allvarlig kritik. Jag förutsätter att det inträffade inte upprepas. har i sitt remissvar anfört att det för medgivande till parkering av intagens bil bör ställas som villkor att denne tillåter att anstalten genomför motsvarande kontroll av fordonet som gäller för hans bostadsrum. I denna del vill jag hänvisa till den redogörelse för frågan om samtyckes rättsliga betydelse vid husrannsakan som lämnats av chefsJO i JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 114. Kritik mot en av en anmälan om skada (Dnr 1410-1996) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. L-G W. har klagat på att tjänstemän vid Kriminalvårdsanstalten vägrat att ta emot och skriva under hans skadeanmälan. Han har anfört följande. skadade han sig i axeln under ett träningspass. Han talade med bl.a. klientansvarige om händelsen. Trots att han begärde att anstalten skulle göra en skadeanmälan gjordes ingen anmälan förrän . Den undertecknades av hans kontaktman vid anstalten och inte som brukligt av anstaltsledningen. Anmälan har remitterats till . Anstaltschefen har i remissvaret hänvisat till ett yttrande av klientansvarige som anfört följande. L-G W. var intagen på kva 950804-960116. påtalade W. i egenskap av förtroenderådets ordförande för ut, att en bult lossnat på ett träningsredskap. Det inträffade gällde dock inte honom utan två andra intagna. I fastighetsteknikerns arbetsbok har vårdpersonal skrivit, att träningsredskapet skall repareras. Det framgår ej, vilken eller vilka intagna som anmält, att redskapet var sönder. Vid samtal med W:s kontaktman, , uppger denne, att W. berättat för honom om axelskadan. Första gången beskrev han som orsak, att han trillat i trappan, att skadan berodde på monotont arbete i verkstaden och tredje gången, att en bult lossnat på ett träningsredskap. W. har ej begärt, att vi skulle göra någon skadeanmälan. Uppgifterna har lämnats vid olika tillfällen, dock ej i anslutning till skadetillfället. lämnade W. in skadeanmälan, vilken han själv ifyllt, till anstalten och ville, att vi skulle skriva under denna. Eftersom det av skadeanmälan framstod, som om uppgifterna var lämnade av anstalten kontaktade biträdande klientansvarig, , . Av dem fick han rådet, att vi ej underteckna anmälan utan återlämna densamma till W. Efter diskussion med denne återfick han anmälan. L-G W. har kommenterat remissvaret. Av 1 § första stycket 3. lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd framgår att lagen gäller ersättning av staten vid personskada och tillämpas bl.a. på den som är intagen i kriminalvårdsanstalt. Enligt 3 § handhas personskadeskyddet av och de allmänna försäkringskassorna. Enligt 16 § första stycket 7. förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd skall underrättelse om skada som omfattas av statligt personskadeskydd och som visar sig under intagning i anstalt lämnas till föreståndaren. Enligt 17 § är denne sedan skyldig att göra anmälan till . Om en ansvarig tjänsteman vid anstalten får kännedom om en skada är denne således skyldig att anmäla skadan till . När L-G W. första gången lämnade in en skadeanmälan borde anstalten ha tagit emot anmälan och vidarebefordrat den till . Det är inte anstaltens sak att ta ställning till om skadan uppstått på så sätt att den omfattas av bestämmelserna i lagen om statligt personskadeskydd. Det ankommer i stället på att göra den försäkringsmässiga bedömningen av ärendet och avgöra om skadan skall ersättas eller inte. Däremot är det självfallet inget som hindrar att anstalten på skadeanmälan anger att anstalten inte har någon kännedom om hur skadan uppstått och att uppgifterna i anmälan är den intagnes egna. Kritik mot en att underrätta målsägande om intagens permission (Dnr 2581-1996) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. J.Ö., talesman för anhöriga till offren för brott som begicks av M.F. , ifrågasatte i anmälan en permission för denne . Han anförde därvid bl.a. följande. Anstalten uppgav att M.F. inte skulle beviljas permission . De anhöriga till offren upplevde det som obehagligt och kränkande att permission ändå beviljades, särskilt som frågan om skadestånd till brottsoffren ännu inte har avgjorts. De anhöriga har inte heller mötts av någon större förståelse från myndigheterna. Målsägandena har inte fått någon förfrågan om de önskar information om eventuella permissioner. Inte heller lämnades någon underrättelse till någon målsägande inför den nu beviljade permissionen. begärdes in från anstalten. Med anledning av den aktuella anmälan lämnade anstaltschefen i samband med ingivandet av journalen ett yttrande. Till yttrandet fogade han beslut om M.F:s permission, personalinstruktion från Kriminalvårdsanstalten angående målsägandeinformation, underrättelse till de i målet mot M.F. förekommande målsägandena, information från angående målsägandeinformation samt kopia av hotbrev riktat mot M.F. Han anförde i yttrandet följande. är dömd till livstids fängelse för mord och försök till mord. Han häktades av och har alltsedan 1995-02-14 vistats vid kriminalvårdsanstalten . beslutade att M.F. skulle tillhöra den kategori intagna som avses i 7 § tredje stycket lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL). Detta beslut innebär bl.a. att M.F. tills vidare skall särbehandlas i fråga om vistelser utanför anstalten och inte heller kan komma ifråga för s.k. normalpermissioner. Beslutet om kategoritillhörighet omprövas var sjätte månad eller så ofta det finns anledning. har styrelsen omprövat beslutet och funnit att M.F. även fortsättningsvis skall tillhöra 7:3-kategorin. om en s.k. lufthålspermission. tillhör kategori 7:3 KvaL fattas alla beslut om hans vistelser utanför anstalten av . Styrelsen biföll hans ansökan varvid man uppdrog åt anstalten att besluta om tidpunkt, utformning och eventuella villkor för permissionen. Denna fick inte genomföras före d.v.s. efter den dag M.F. Permissionen genomfördes då M.F. under bevakning av tre tjänstemän från anstalten genomförde en friluftsaktivitet bestående av en lång kanotpaddling i . informerades polismyndigheterna i och om permissionen genom faxmeddelande. Permissionen fungerade enligt plan och M.F. var åter i fängelset . Innan permissionen övervägde anstalten huruvida brottsoffren eller företrädare för brottsoffren skulle informeras om M.F:s utevistelse. Mot bakgrund av flera faktorer beslutades att så inte skulle ske. Dels är dessa permissioner alltid bevakade och även i övrigt omgärdade med diverse andra säkerhetsarrangemang vilket bl.a. innebär att den intagne inte i förväg får veta vilken dag permissionen skall äga rum. Inte heller vet han exakt resmål. Det föreligger således ett klart intresse från anstaltens sida att hemlighålla så mycket som möjligt av permissionsplanen så som möjligt. Säkerhetsmässigt är lufthålspermissioner att jämföra med vistelse i anstalten. Dels har det kunnat antagas att det mycket stora massmediaintresse, som riktats mot M.F:s person, skulle kunna utgjort ett hinder för permissionens genomförande. En ansamling av journalister och fotografer vid fängelsegrindarna skulle ha kunnat blivit följden om information om hans permission sipprat ut i förväg. Permissionen hade då inte kunnat genomföras. Slutligen har det tidigare under fängelsevistelsen förekommit olika hotelser mot M.F. I de informella kontakter anstalten har med polisen har denna hotbild bedömts som verklig.