frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — De kan således inte heller undgå kritik för sin underlåtenhet i detta hänseende. Det inträffade visar på ett behov av information från polismyndighetens sida riktad till den personal som utnyttjas för uppdrag av det aktuella slaget om gällande regler och om hur man bör uppträda för att ett sådant uppdrag skall kunna genomföras på ett smidigt sätt och med minsta möjliga olägenhet för den som är föremål för åtgärden. Jag delar exempelvis polismyndighetens uppfattning att man i förväg bör underrätta den myndighet som skall besökas för att ingripandet skall kunna genomföras med beaktande av de särskilda förhållandena vid myndigheten. En sådan underrättelse kan lämpligen få formen av ett telefonsamtal med myndighetens säkerhetschef om en sådan finns. Fråga om vem som skall leda en utredning enligt 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare I ett klagoärende uppmärksammades att en befattningshavare vid i , polismästardistrikt, lett en utredning om mordbrand där de misstänkta gärningsmännen inte hade fyllt . upprättades en K-anmälan om mordbrand som skulle ha ägt rum . Vid branden hade skador uppkommit på en lastbrygga som tillhörde en lada i vilken en mekanisk verkstad var inhyst. Två pojkar, båda , antecknades som skäligen misstänkta för att ha anlagt branden. beslutade kriminalkommissarien att inleda en polisutredning. beslutade han bl.a. om husrannsakan hos de båda pojkarna samt att skulle underrättas. Vidare undersöktes kläder som hade tagits i beslag från pojkarna vid en husrannsakan . Vittnesförhör hölls med en brandmästare . Förhör med pojkarna hölls den 9 respektive . Båda pojkarna förnekade varje kännedom om det inträffade. lades förundersökningen ned med motiveringen misstänkt ej fyllt . Av polismyndighetens akt framgick dock inte huruvida socialnämnden hade samtyckt till de utredningsåtgärder som polismyndigheten hade vidtagit innan pojkarna hördes (jfr 33 § andra stycket lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare [LUL]). I ett annat ärende hos JO, dnr 2389-1994, hade observerats att en annan polismyndighet hade lett en utredning om våldtäkt. Den misstänkte gärningsmannen hade inte fyllt . Även i det ärendet hade polismyndigheten vidtagit utredningsåtgärder i form av förhör utan att det framgick om de sociala myndigheterna hade samtyckt till åtgärden. Med anledning av vad som hade framkommit under JO:s utredning i ärendet dnr 2389-94 och i det nu aktuella ärendet inhämtades yttranden från och Riksåklagaren om 1. vem som var/är behörig att leda en utredning enligt LUL om en våldtäkt eller en mordbrand där den misstänkte gärningsmannen inte fyllt (Jfr prop. 1983/84:187 s. 35), 2. om några förändringar kommer att genomföras i det s.k. fördelningscirkuläret (RÅC 1:95 och FAP 403-1) med anledning av den nya lagstiftning som trätt i kraft (jfr prop. 1994/95:12 s. 47 f.) samt 3. lämpligheten av förbudet i 15 § andra stycket (numera 33 § andra stycket) LUL att höra någon annan än barnet (den unge) innan yttrat sig. (rikspolischefen ) och Riksåklagaren (biträdande riksåklagaren ) kom in med yttranden. Syftet med en utredning rörande den som inte fyllt framgår av 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL. Därav följer att en utredning inte kan leda fram till åtal eller lagföring i annan form. I lagstiftningen gjordes genomgripande förändringar vad avsåg bl.a. förundersökningsledarskapet i mål med ungdomar . Före var såväl polismyndigheten som åklagaren behöriga att inleda och leda en utredning avseende en misstänkt gärningsman som inte fyllt . Polismyndigheterna torde i de flesta fall i praktiken ha varit undersökningsledare. När användande av tvångsmedel aktualiserades, när utredningen omfattade någon straffmyndig deltagare i brottet eller när framställning om bevistalan gjordes, fanns normalt skäl för åklagaren att träda in som undersökningsledare. 1983/84:187 s. 35. Enligt 3 § LUL i dess lydelse efter skall en förundersökning mot den som inte fyllt däremot alltid ledas av åklagaren, om den unge är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Någon motsvarande bestämmelse när det gäller utredningar mot den som är har dock inte införts. Inte heller har några uttalanden i frågan gjorts i prop. 1994/95:12. Rättsläget får därför anses vara oförändrat i förhållande till vad som anfördes i prop. 1983/84:187 s. 35. I den praktiska tillämpningen tycks frågan hanteras olika när det gäller vem som leder sådana utredningar. I sammanhanget bör dock nämnas att det inom pågår ett projekt kallat åtgärder där polisens insatser mot unga närmare skall kartläggas. I projektgruppen ingår representanter från . En enkät, där också olika frågor om tillämpningen av 31 § LUL ingår, kommer att sändas ut till polismyndigheterna. Resultatet av projektgruppens arbete bör sedan kunna ligga till grund för överväganden av hur bestämmelsen lämpligen bör tillämpas. Beträffande frågan om lämpligheten av förbudet i 15 § andra stycket LUL i dess lydelse före numera 33 § andra stycket vill anföra följande. Enligt 31 § första stycket 1 LUL får en utredning rörande ett brott begånget av någon som inte fyllt inledas, om utredningen kan antas ha betydelse för socialnämndens insatser för personen i fråga. Av bestämmelsen framgår att även andra förhållanden kan påkalla utredning rörande brottet. Om flera förutsättningar för utredningen föreligger , borde enligt mening undersökningsledarens bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet lämpligen vara avgörande för handläggningen framför den i 33 § andra stycket LUL fastslagna turordningen. Den förutsatta tillämpningen av bestämmelsen skulle i vissa fall kunna leda till att åtgärder för att t.ex. enligt 31 § första stycket 2 LUL klarlägga om någon deltagit i brottsligheten inte kan ske med tillräcklig skyndsamhet. En ändrad lydelse av bestämmelsen i 33 § andra stycket LUL kunde därför aktualiseras i lämpligt sammanhang. När det gäller Riksåklagarens anvisningar angående vissa frågor rörande ledning av förundersökning i brottmål, det s.k. fördelningscirkuläret, (RÅC 1:95) och motsvarighet FAP 403:5, pågår ett gemensamt översynsarbete med anledning av bl.a. ändrade bestämmelser om förundersökning. Om någon som inte fyllt kan misstänkas ha begått brott får under vissa förutsättningar enligt 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) en utredning rörande brottet inledas. Av förarbetena framgår att syftet med utredningen är mera begränsat än det som ligger bakom en förundersökning. Utredningen syftar således inte till åtal eller lagföring. Formellt sett är en sådan utredning inte heller att betrakta som en förundersökning, även om flera bestämmelser i 23 kap. om förundersökning gjorts tillämpliga på förfarandet (jfr prop. s. 14). Behörigheten att leda utredningen En av de förundersökningsbestämmelser som är tillämpliga på en utredning enligt 31 § LUL är 23 kap. 3 § om ledning av förundersökning. Enligt denna bestämmelse är såväl polismyndigheten som åklagaren behöriga att inleda förundersökning. Om förundersökningen har inletts av polismyndigheten, skall så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet ledningen av förundersökningen övertas av åklagaren, om saken inte är av enkel beskaffenhet. Genom det s.k. fördelningscirkuläret (RÅC 1:95 och FAP 403:1) har Riksåklagaren och i samråd meddelat anvisningar beträffande vissa frågor i samband med förundersökningsledning. I en bilaga till cirkuläret anges vissa brott vilka vid tillämpning av 23 kap. 3 § som regel skall anses vara av enkel beskaffenhet. Det bör framhållas att bakgrunden till cirkuläret är att det finns ett praktiskt behov av anvisningar för hur förundersökningsfrågor normalt skall kunna handläggas och att syftet inte är att en gång för alla dra en bestämd gräns mellan polisens och åklagarnas arbetsuppgifter i hithörande frågor. Detta framgår bl.a. av att åklagaren skall vara förundersökningsledare, om det i det särskilda fallet uppstår oenighet mellan polismyndigheten och åklagaren om saken är enkel eller inte (punkt 2.1). Fördelningscirkuläret är inriktat uteslutande på förundersökningsfrågor och har enligt min mening ingen relevans för bedömningen av vem som är behörig att handlägga en utredning enligt 31 § LUL. Denna senare fråga regleras uttömmande av 23 kap. 3 § . Klart är att en förundersökning rörande våldtäkt eller mordbrand inte kan anses vara av enkel beskaffenhet. Detta talar i och för sig för att en utredning enligt 31 § LUL också skulle ledas av åklagare när bevisnivån skälig misstanke har uppnåtts. ger förarbetsuttalandena vid handen att utgångspunkten var att en utredning enligt 31 § LUL skulle handhas av polisen och att åklagarinträde borde ske endast om det fanns omständigheter som särskilt påkallade detta. Som exempel nämns att det i fall då åklagarinträde skett mot straffmyndiga vid gängbrottslighet kan vara naturligt att åklagaren är förundersökningsledare i fråga om samtliga misstänkta, inbegripet dem som inte fyllt , liksom då s.k. bevistalan vid domstol aktualiseras (prop. 1983/84:187 s. 35). De angivna uttalandena tyder närmast på att en utredning enligt 31 § LUL ansågs vara av sådan beskaffenhet att den normalt kunde handhas av polisen. En sådan tolkning framstår som rimlig med hänsyn till att förfarandet inte är avsett att leda fram till beslut om åtal med åtföljande domstolsförhandling. I ärendet aktualiseras inte heller sådana tvångsmedel som kräver åklagarinträde (se 35 § LUL samt 27 kap. 4 §, 28 kap. 4 och 13 §§ ; jfr även fördelningscirkuläret, punkt 2.2). Som antyds i remissen har bestämmelserna tillämpats på det sättet att åklagare normalt inte handlägger utredningar enligt 31 § LUL. Enligt min mening har denna handläggningsordning stöd i förarbetena. Det innebär att polisen i varje fall före kan anses ha varit behörig att handlägga utredningar rörande även mordbrand och våldtäkt, under förutsättning att några särskilda omständigheter som motiverat ett åklagarinträde inte förelegat. Efter ändringar i LUL som trätt i kraft gäller att en förundersökning mot den som inte fyllt alltid skall ledas av åklagare om förundersökningen avser brott för vilket det är föreskrivet fängelse (3 §). Det framgår att syftet med denna ändring är att skynda på beslutet i åtalsfrågan (prop. 1994/95:12 s. 59). I sammanhanget berördes inte frågan om ledningen av en utredning enligt 31 §. Formellt sett gäller 3 § endast förundersökning och som redan anförts är inte en utredning enligt 31 § att betrakta som en sådan. I sammanhanget måste också beaktas att motivet till regeln om åklagarinträde i mål enligt LUL i första hand var att beslutet i åtalsfrågan skulle komma så snabbt som möjligt. Detta skäl gör sig inte gällande i fråga om utredningar av nu aktuellt slag. Förarbetena till den nya lydelsen av 3 § innehåller inte något som tyder på att ändringarna varit avsedda att begränsa polisens möjligheter att leda sådana utredningar. Enligt min mening får rättsläget således anses vara detsamma efter lagändringen som före. Av det föregående framgår att jag anser att fördelningscirkuläret inte har någon omedelbar betydelse för frågan om ledningen av en utredning enligt 31 § LUL och att den tillämpade ordningen att utredningar av detta slag normalt handhas av polisen har skäl för sig. inser jag att det kan finnas anledning att överväga behovet av riktlinjer i ämnet. Jag avser därför att aktualisera frågan i den översyn av fördelningen av förundersökningsuppgifter mellan polis och åklagare som pågår. Begränsningen att någon annan åtgärd än förhör med den unge inte får vidtas innan socialnämnden hörts i ärendet synes gälla endast i de fall utredning sker enligt 31 § första stycket 1. Även med denna tolkning medför bestämmelsen enligt min mening en onödig och mindre lämplig inskränkning av möjligheterna av vidta skyndsamma åtgärder. Jag anser att regeln därför bör ändras så att det blir möjligt att i större utsträckning ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. I ett beslut anförde chefsJO följande. Förundersökning skall enligt 23 kap. 1 § första stycket (RB) inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Av denna bestämmelse jämförd med 1 kap. 6 § följer att förundersökning inte skall inledas om ett brott har begåtts av någon som vid gärningstillfället inte hade fyllt . Av 23 kap. 3 § RB framgår att en förundersökning inleds av polis eller åklagare. Om förundersökningen har inletts av polismyndigheten och saken inte är av enkel beskaffenhet, skall ledningen övertas av åklagare, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Vilka brott som skall anses vara av enkel beskaffenhet framgår av bilagan till Riksåklagarens och allmänna råd om ledning av förundersökningen i brottmål (RÅC 1:95 och FAP 403-5), det s.k. fördelningscirkuläret. Mordbrand ingår inte bland de brott som anses vara av enkel beskaffenhet och där polismyndigheten således kan vara förundersökningsledare. gäller att inledandet av förundersökning skall dokumenteras genom ett formellt beslut. I de fall där det på grund av gärningsmannens ålder inte skall inledas en förundersökning kan en utredning om brottet ändå verkställas enligt bestämmelserna i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser för unga lagöverträdare (LUL). Enligt 31 § LUL får, om det kan misstänkas att någon som inte fyllt har begått brott, en utredning inledas 1. om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, 2. om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har tagit del i brottet, 3. om det behövs för att efterforska gods som hade åtkommits genom brottet, eller 4. om det annars är av särskild vikt att en utredning ägde rum. Har den unge inte fyllt får utredning inledas endast om det finns synnerliga skäl. Den unges vårdnadshavare och socialnämnden skall underrättas om att en utredning har inletts. I 32 § LUL föreskrivs att bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3 §, 4 §, 612 §§, 13 § första stycket andra och tredje meningarna, 14 §, 17 §, 18 § andra stycket, 19 §, 21 § och 24 § (RB) i tillämpliga delar skall gälla beträffande sådan utredning som avses i 31 § LUL. Under en sådan utredning som avses i 31 § skall, om hinder inte möter, företrädare för närvara vid förhör med barnet. Innan har yttrat sig angående betydelsen av en utredning enligt 31 § första stycket 1, får utredningen inte omfatta annan åtgärd än förhör med barnet. Om brottsmisstanken kvarstår efter förhöret, skall ett protokoll över detta omgående sändas till socialnämnden (33 § LUL). Har en utredning inletts med stöd av 31 § första stycket 1 skall, sedan utredningen har avslutats, protokoll över denna översändas till socialnämnden (36 § LUL). Om någon är misstänkt för att ha begått ett brott får, om det finns särskilda skäl, beslag, husrannsakan och kroppsvisitation enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. RB företas mot den unge. Tvångsmedel som avses i 2426 kap. RB får däremot inte användas (35 § LUL). Misstänks någon för att ha begått ett brott, får åklagaren om det krävs ur allmän synpunkt, efter framställning från socialnämnd, länsstyrelse eller vårdnadshavare för den unge, begära prövning hos domstol huruvida den unge begått brottet (bevistalan). Vid bevistalan tillämpas bestämmelserna beträffande allmänt åtal för brott, för vilket det är föreskrivet fängelse . I fråga om tvångsmedel gäller 35 § (37 § LUL). Rätten för vårdnadshavaren att ta initiativ till bevistalan tillkom i samband med de ändringar i LUL som trädde i kraft (prop. 1983/84:187 s. 38). Det ursprungliga syftet med institutet var att förbättra barnavårdsorganens möjligheter att erhålla ett tillfredsställande underlag för sina beslut i barnavårdsärenden. Det pekades i förarbetena (prop. s. 166) på att det knappast kunde förväntas att förfarandet för handläggningen av sådana ärenden skulle anordnas på sådant sätt att det blev tillfredsställande också i de sällsynta fall då en omfattande utredning för klarläggande huruvida en brottslig gärning hade blivit begången var nödvändig för att barnavårdens organ skulle kunna ta ställning till vilken åtgärd som skulle vidtas. Det underströks vidare att bevistalan torde ifrågakomma endast när den unge misstänktes för en gärning av allvarligare beskaffenhet (a. prop. s. 171). I 3 § LUL föreskrivs att åklagare alltid skall leda en förundersökning beträffande den som är i fråga om brott för vilket det är föreskrivet fängelse , om den unge är skäligen misstänkt för brottet. Den av polismyndigheten upprättade anmälan avsåg en mordbrand där de misstänkta gärningsmännen inte hade fyllt . Förutsättningar för att utreda brottet inom ramen för en förundersökning förelåg därför inte. Däremot var reglerna i 3137 §§ LUL tillämpliga. Av hänvisningen i 32 § LUL till bestämmelserna i 23 kap. 3 § RB följer att såväl polismyndigheten som åklagaren är behöriga att inleda en utredning enligt 31 § LUL (jfr prop. 1983/84:187 s. 35). Hänvisningen kan vidare, vid en tolkning grundad på normalt språkbruk, inte ges annan innebörd än att också vad som föreskrivs i 23 kap. 3 § RB om fördelningen mellan polismyndigheten och åklagaren av behörigheten att leda en förundersökning skall tillämpas på en utredning enligt LUL. Om någon kan misstänkas för att ha begått ett brott som inte är av enkel beskaffenhet i den bemärkelse som avses i 23 kap. 3 § RB skall utredningen således enligt lagtexten ledas av åklagaren. Även om fördelningscirkuläret inte direkt tar sikte på situationer av det här aktuella slaget framstår det som naturligt att även i sådana fall hämta ledning i detta vid bedömningen av vilka brott som skall anses vara av enkel beskaffenhet. Enligt min mening finns det också goda skäl för att reglera behörighetsfrågan på det sätt som jag nu har nämnt. Visserligen kan, som remissinstanserna har framhållit, en utredning enligt 31 § LUL inte leda fram till åtal eller lagföring i annan form. Åklagaren har emellertid till följd av sina särskilda kvalifikationer också andra viktiga uppgifter i samhällets brottsutredande verksamhet (jfr SOU 1992:61 s. 283). Allmänt kan sägas att det i en komplicerad och för den enskilde ingripande brottsutredning avseende ett allvarligt brott ställs särskilt stora krav på den som i egenskap av förundersökningsledare har till uppgift att bl.a. bevaka den enskildes rättssäkerhet. Det föreligger i detta hänseende inte någon skillnad mellan en förundersökning och en utredning enligt 31 § LUL. När det är fråga om ett allvarligt brott kan redan ett ställningstagande i frågan vad en utredning enligt LUL skall inriktas på vara av den arten att det bör ankomma på en befattningshavare med särskild juridisk kompetens. Som har nämnts i det föregående är det vidare i princip endast när det är fråga om allvarligare brott som frågan om en av åklagare förd bevistalan enligt 37 § LUL aktualiseras. Härtill kommer att frågor om användning av tvångsmedel inom ramen för en utredning enligt 31 § LUL normalt får anses vara av särskilt grannlaga natur. Avgörande för om en sådan åtgärd skall tillgripas eller ej kan bl.a. vara vilket syfte utredningen har. Till detta kommer att en sådan åtgärd som en husrannsakan normalt kommer att drabba också tredje man, nämligen barnets vårdnadshavare. Frågan om fördelningen av behörigheten att leda utredningen mellan polis och åklagare behandlas inte närmare i förarbetena till regleringen. I proposition 1983/84:187 sägs endast följande i saken (s. 35): Av hänvisningen till 23 kap. 3 § framgår bl.a. att såväl polismyndigheten som åklagaren är behöriga att inleda utredningen. Normalt bör undersökningsledningen i här avsedda fall ankomma på polisen, men exempelvis i det fall åklagarinträde sker mot straffmyndiga vid gängbrottslighet kan det vara naturligt att åklagaren är undersökningsledare i fråga om samtliga misstänkta, däri inbegripet dem som inte har fyllt . Ett särskilt skäl för att åklagaren skall inträda som undersökningsledare kan vara att frågan om bevistalan aktualiseras. Oavsett vem som har ledningen av utredningen är principen densamma som f.n., nämligen att utredningsarbetet huvudsakligen sker genom polisens försorg. Dessa motivuttalanden återges i allmänna råd om utredning av brott av barn (FAP 403-1). Som nämnts framgår det enligt min mening klart av lagtexten att bestämmelserna i 23 kap. 3 § RB skall tillämpas vad gäller behörigheten att leda en utredning enligt 31 § LUL. Det ovan återgivna motivuttalandet står inte på något sätt i strid med detta synsätt men det kan lätt föra vilse genom att det ger ett intryck av att det har överlämnats åt polismyndigheten och åklagaren att efter fritt skön avgöra vem av dem som skall vara utredningsledare. Ett skäl till att propositionstexten har utformats på det sätt som skett kan vara att de brott som begås av barn får antas i de allra flesta fall vara av enkel beskaffenhet i den mening som åsyftas i 23 kap. 3 § RB och fördelningscirkuläret. Som redan har nämnts hör mordbrand emellertid inte till de brott av enkel beskaffenhet där polismyndigheten kan vara förundersökningsledare. I enlighet med det resonemang som har redovisats i det föregående var polismyndigheten således i detta fall inte heller behörig att leda en utredning med stöd av 31§ LUL. Ärendet borde därför enligt min mening omgående ha lottats in på åklagare för beslut i frågan om förundersökning eller utredning enligt 31 § LUL skulle inledas eller ej. Förbudet att höra någon annan än den unge innan yttrat sig Av polismyndighetens akt framgår att kriminalkommissarien beslutat inleda en polisutredning . Han beslutade därefter bl.a. om husrannsakan och beslag . Undersökning av brandplatsen verkställdes . Förhör med de unga hölls den 9 respektive . Det framgår inte av polismyndighetens akt att de sociala myndigheterna hade samtyckt till de utredningsåtgärder som verkställdes innan förhören med de unga ägde rum. gäller att ett beslut att inleda en förundersökning eller att utvidga en förundersökning skall sättas upp särskilt i akten. Det skall framgå vem som har fattat beslutet (1 a § förundersökningskungörelsen 1947:948). Enligt min mening bör bestämmelsen tillämpas analogt vid beslut om inledande av utredning enligt LUL på det sätt som har skett i detta fall. Utredningsledaren bör emellertid även ta ställning till enligt vilken av punkterna 14 i 31 § LUL som utredning skall inledas. De utredningsåtgärder som vidtogs var nödvändiga för att klarlägga det händelseförlopp i vilket de unga misstänktes ha deltagit (jfr prop. 1983/84:187 s. 34). Några av åtgärderna var av den arten att de måste vidtas . Som sägs i remisssyttrandena kan det nuvarande förbudet i 33 § andra stycket LUL leda till att vissa utredningsåtgärder inte kan äga rum med tillräcklig skyndsamhet, varför det kan ifrågasättas om inte regeln bör ändras så att det blir möjligt att i större utsträckning ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Eftersom det således finns skäl att överväga lagändringar överlämnar jag för kännedom kopior av detta beslut till och justitieutskottet. Vad som framkommit i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Lämpligheten av att vidta straffprocessuella tvångsåtgärder mot en utländsk medborgare som var misstänkt för hastighetsöverträdelse (Dnr 4928-1995) I ett beslut i ett klagoärende som refererats i JO:s ämbets- berättelse 1996/97 s. 103 prövades polisens handlande mot en i bosatt brittisk medborgare som var misstänkt för hastighetsöverträdelse. ChefsJO konstaterade i beslutet bl.a. att reglerna om lagföring i annat nordiskt land än det där brottet har förövats medför att en för hastighetsöverträdelse misstänkt person som har hemvist i ett nordiskt grannland inte kan undandra sig lagföring och straff endast genom att återvända hem och att det till följd därav saknas grund för att använda tvångsmedel i syfte att säkerställa lagföring eller straff.