frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Inte heller genom det på protokollet angivna brottet "Stöld/häleri" är det möjligt att läsa ut för vilken fordran förvarsbeslutet är fattat eftersom det i målet förekommer ett flertal anmälda stöldbrott. Yrkandet om kvarstad i stämningsansökan lider av motsvarande brist på precisering av vilka fordringar som avses. En sådan precisering kunde ha gjorts genom en hänvisning till de åtalspunkter med åtföljande enskilda anspråk som omfattades av yrkandet. Som framgår av remissvar fick hon också vid huvudförhandlingen besvara en fråga från om vilka fordringar som avsågs. Tingsrätten har i domsluten förordnat om kvarstad på "i förvar tagna pengar" och angett respektive belopp. Vems rätt som skall säkerställas genom förordnandena är inte angivet på något sätt. Som framgår av 26 kap. 1 § RB skall kvarstad förordnas på så mycket av den misstänktes egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. Den aktuella fordringen skall således anges men inte storleken på det belopp som omfattas av förordnandet. Som framgått skall som regel inte heller anges vilken egendom som omfattas. Storleken av det förvarstagna beloppet är således i detta sammanhang irrelevant. Ett yrkande om kvarstad bör formuleras på motsvarande sätt. En uppgift om att ett visst belopp tagits i förvar måste dock lämnas eftersom detta har direkt betydelse för domstolens handläggning och utsättning till förhandling. Med den kritik som ligger i det sagda lämnar jag frågorna om utformningen av yrkanden och beslut om kvarstad. Med anledning av ett påpekande i remissvar vill jag tillägga att det beträffande en kniv och en destillationsapparat inte förordnats om kvarstad i domen utan om förverkande av föremålen. Kan ett förvarstagande bestå? Tagande i förvar är ett i förhållande till kvarstad interimistiskt beslut. Om beslutet inte hävs skall det alltid följas av en framställning om kvarstad från beslutet. Ett beslut om kvarstad går i verkställighet (30 kap. 12 § första stycket 3 ). Det är dessutom så att förvarstagen egendom skall bli kvar i polisens vård till dess verkställighet också har skett, om domstolen inte förordnar om något annat (26 kap. 4 § andra stycket RB). På detta sätt är det sörjt för att egendomen inte lämnas tillbaka till den misstänkte/tilltalade innan frågorna har avgjorts genom en dom som vunnit laga kraft. Något rättsligt stöd för eller behov av att låta ett förvarstagande bestå finns därmed inte. Det var således fel av att ge detta förordnande. Tidsbegränsning av förordnandet om kvarstad En dom på betalning är i allmänhet verkställbar utan hinder av att den inte har vunnit laga kraft (3 kap. 4 och 6 §§ utsökningsbalken). Rätten skall, om kvarstad beviljats tidigare, pröva om denna skall bestå när målet avgörs. Rätten får i samband med domen förordna om kvarstad (26 kap. 6 § andra stycket RB). Om rätten finner att en tidigare beviljad kvarstad skall bestå även efter domens meddelande eller finner skäl att bevilja kvarstad i samband med domen, bör den, efter att ha hört parterna, föreskriva under vilken kvarstaden skall bestå samt att den skall upphöra att gälla när gått till ända eller verkställighet av domen har skett (jfr JO 1991/92 s. 37) Domares skyldighet att på begäran yttra sig till JO har ifrågasatt med vilken rätt han anmodats att yttra sig på det sätt som skett i detta ärende. Hans utgångspunkt synes vara att ett sådant förfarande innebär ett intrång i domstolens självständighet. ombudsmäns verksamhet utgör en del av den konstitutionella kontrollmakten. Ombudsmännen skall, i enlighet med den instruktion som beslutar, utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. Varje domstol, förvaltningsmyndighet och tjänsteman hos staten eller en kommun liksom varje annan person som står under ombudsmännens tillsyn, är skyldig att lämna de upplysningar och yttranden som en ombudsman begär (12 kap. 6 § regeringsformen). Det kan tilläggas att en skyldighet för dem som stod under justitieombudsmannens tillsyn att lämna honom "laglig handräckning" slogs fast redan vid tillkomsten av regeringsform (§ 99). Den regel som garanterar domstolarnas självständighet vid rättstillämpningen finns i 11 kap. 2 § regeringsformen. Enligt denna får ingen myndighet, inte heller , bestämma hur en domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt skall tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Bestämmelsen innebär att inte heller JO får ingripa i ett pågående mål och ge anvisningar om hur en domstol skall tillämpa en rättsregel. När domstolen väl har avgjort målet utgör bestämmelsen däremot inte något hinder mot att JO granskar avgörandet och även uttalar sig om domstolens tillämpning av lagar och andra författningar och om de bedömningar som gjorts. JO brukar dock som regel göra sådana uttalanden endast om något rättegångsfel begåtts eller om domstolens rättstillämpning i något annat hänseende strider mot lag. JO avstår däremot normalt från att göra uttalanden när det gäller tolkningen av materiella rättsregler, värdering av bevisning och andra liknande bedömningsfrågor (se även JO 1987/88 s. 19). De frågeställningar som har varit aktuella här har rört formerna för tingsrättens ställningstaganden i domen i olika avseenden och inte dess avgöranden i sak. Kritik mot en tingsrätt som vägrat använda telefax vid expediering av allmänna handlingar (Dnr 4407-1995) I en anmälan till JO kritiserade journalisten . för att domstolen inte på hans begäran hade skickat en allmän handling till honom per telefax. Han bifogade ett brevsvar från lagmannen . Brevet hade följande lydelse. Häktningsframställningen mot P. är offentlig handling. Ni äger alltså utfå framställningen. Enligt förordningen om statliga myndigheters serviceskyldighet (serviceförordningen) bör handlingar i princip sändas med posten. Handlingar får emellertid även sändas med telefax om det är lämpligt. Domstolen är alltså inte skyldig att expediera handlingar via fax utan har att göra en lämplighetsbedömning i det enskilda fallet. I fråga om Eder begäran har domstolen bedömt det så att häktningsframställningen kunde sändas per post. I sitt remissvar anförde lagmannen bl.a. följande. Domstolen är inte skyldig att expediera handlingar via fax även om såsom i detta ärende anmälaren har begärt detta. JO har sagt att en lämplighetsbedömning skall göras i varje enskilt fall och att något generellt ställningstagande inte bör förekomma. Tingsrätten delar denna uppfattning men vill tillfoga följande. Det är ur praktisk synpunkt viktigt att tingsrätten har fasta rutiner. Tingsrättens expeditioner utlämnas därför regelmässigt med post. Telefax används huvudsakligen när handlingar i mål och ärenden kräver särskild skyndsamhet. Härutöver har inga direktiv utgått till tingsrättens kanslipersonal från lagmannen eller några av domarna. I förevarande ärende har gjorts den bedömningen att en kopia av häktningsframställningen kunde sändas per post och inte nödvändigtvis via telefax. I sitt remissvar hänvisade lagmannen till dels JO 1994/95 s. 63, dels ett avgörande från Hovrätten över och . I ett beslut anförde chefsJO följande. Regler om allmänna handlingars offentlighet finns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen. En allmän handling som får lämnas ut skall på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället och utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den (12 §). Den som önskar ta del av en allmän handling har också rätt att mot fastställd avgift få en avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran skall behandlas skyndsamt (13 §). När beslut eller andra handlingar skall lämnas ut bör de enligt 12 § första stycket (före : 7 § första stycket) förordningen (1980:900) om statliga myndigheters serviceskyldighet (serviceförordningen) sändas med posten, om inte något annat har begärts eller är särskilt föreskrivet. Handlingarna får även sändas via telefax om det är lämpligt. Enligt andra stycket samma paragraf bör avgifter för beslut och andra handlingar tas ut genom postförskott. Avgifter får emellertid tas ut på annat sätt om det är lämpligare. Bestämmelser om avgifter för bl.a. kopia av allmän handling finns i avgiftsförordningen (1992:191). Avgift skall tas ut om en beställning omfattar tio sidor eller mer (16 § första stycket). Detta gäller även om handlingen sänds till beställaren via telefax. I propositionen 1989/90:138 föreslog regeringen vissa nya riktlinjer rörande bl.a. myndigheters avgifter för kopior m.m. I samband härmed uttalade departementschefen följande. Telefaxkopian kan betraktas som en vanlig kopia även om den överförs på visst sätt. Att expediera kopior med telefax innebär dock vissa praktiska svårigheter för myndigheterna bl.a. beträffande formerna för avgiftsuttaget. Jag anser därför att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att expeditioner av kopior sänds per post. Jag finner det emellertid naturligt att myndigheter som har telefaxutrustning använder denna för att expediera kopior om sådant önskemål framställs. Under förutsättning att tillfredsställande garantier finns för att beställaren erlägger betalning bör detta även kunna gälla beställningar som överstiger den föreslagna gränsen för utlämnande (prop. 1989/90:138 s. 12) I de förordningsmotiv (1992:3) till avgiftsförordningen som senare följde anförde departementschefen bl.a. följande (s.17). Telefaxkopian kan betraktas som en "vanlig" kopia som expedieras på visst sätt och bör behandlas som andra kopior. Om det begärs och myndigheten förfogar över telefaxutrustning kan kopior således expedieras via telefax och avgift tas ut som för "vanliga" kopior. Förutsättningen är dock att myndigheten finner det lämpligt, varvid bl.a. frågor om sekretess kan inverka på bedömningen. Som jag har anfört i ett tidigare ärende är det domstolen som har att avgöra om det är lämpligt att använda telefax vid en expediering av handlingar och att denna lämplighetsbedömning måste göras i varje enskilt fall (JO 1994/95 s. 63). När någon beställer en kopia av en offentlig handling från en domstol följer av 12 § första stycket 1 serviceförordningen att handlingen bör expedieras med post om inte annat har begärts. Att valet av form för expedieringen av en handling påverkas av mottagarens önskemål framgår således direkt av författningstexten. Vid den lämplighetsprövning som domstolen har att göra enligt 12 § första stycket 2 serviceförordningen är det därför enligt min mening naturligt att tolka reglerna så att en handling bör expedieras per telefax om det begärs och inte omständigheterna i det enskilda fallet gör att en sådan expedition inte är lämplig. Vid bedömningen av om det är lämpligt att använda telefaxutrustningen bör således beställarens önskemål om att få handlingen expedierad via telefax anses ge upphov till en presumtion för att denna expedieringsform skall användas. De ovan återgivna förarbetsuttalandena utesluter inte en sådan tolkning. Tvärtom vinner den stöd i departementschefens uttalande i prop. 1989/90:138 s. 12. Som exempel på omständigheter som vid tingsrättens lämplighetsbedömning måste vägas in vid sidan av ett framfört önskemål har jag i det nämnda ärendet angett den tekniska utrustning som finns, dess funktionsduglighet vid tillfället, arbetssituationen, beställningens omfattning och handlingens innehåll. Tingsrätten har i sitt remissvar anfört att den begärda handlingen kunde sändas per post och inte nödvändigtvis med telefax. Lagmannens skriftliga besked till . var att domstolen bedömt det så att häktningsframställningen kunde sändas per post. Som har nämnts är huvudregeln enligt serviceförordningen att handlingar bör expedieras per post. Tingsrätten behövde därför inte pröva om en sådan expedition var möjlig. Den prövning som tingsrätten skulle ha gjort men uppenbarligen underlät att göra avsåg i stället det lämpliga i att skicka handlingen per telefax. Tingsrätten har inte vare sig i brevet till . eller i sitt remissyttrande angett någon omständighet som talar mot att handlingen expedierades på sådant sätt. Jag har vid min prövning inte heller funnit någon sådan omständighet. Enligt min mening borde därför en lämplighetsbedömning enligt serviceförordningens regler ha resulterat i att tingsrätten efterkom önskemål att den begärda handlingen skulle expedieras per telefax. Kritik mot en tingsrätt för handläggningen av ett överklagande av en överförmyndarnämnds beslut (Dnr 4096-1995) I ett beslut anförde JO Pennlöv bl.a. följande. i kommun beslutade att på ansökan av en god man, H.S., lämna tillstånd till försäljning av dennes huvudman fastighet. Beslutet överklagades till av tre släktingar till A.H:s avlidne make. Med anledning av en anmälan mot överförmyndarnämnden angående dess agerande i samband med den gode mannens begäran om tillstånd till försäljning av fastigheten, lånades överförmyndarnämndens akt i ärendet in och granskades. Vidare infordrades nämndens yttrande över vad som anförts i den aktuella anmälan. Mot bakgrund av det som vid granskningen av akten och nämndens yttrande framkom angående tingsrätts agerande i samband med handläggningen av överklagandena av överförmyndarnämndens beslut, beslutade jag att inleda en utredning i saken. anmodades att yttra sig över följande promemoria. Sedan överförmyndarnämnden lämnat tillstånd till försäljningen och fastigheten sålts har A.S. till inkommit med en skrivelse rubricerad Överklagande av överförmyndares beslut enligt § 33 den 23/8. Vidare har R.K. till samma tingsrätt inkommit med skrivelser rubricerade Överklagande av försäljning av fastigheten 14:152 i kommun. S.C:s skrivelse har av tingsrätten behandlats som ett överklagande av den för nye ägaren beviljade lagfarten och överlämnats till hovrätten för prövning medan A.S:s och R.K:s skrivelser har tagits upp till prövning av tingsrätten i ärende FM 467/94. Tingsrätten har i detta ärende fattat ett slutligt beslut i protokoll . I protokollet är A.S. upptagna som sökande, i som förklarande och saken har angetts vara Överklagande av överförmyndarnämndens beslut. I beslutet har tingsrätten kritiserat överförmyndarnämndens handläggning vid godkännandet av fastighetsförsäljningen i olika avseenden och därefter avskrivit ärendet med motiveringen att det med den angivna kritiken inte funnits skäl att vidta ytterligare åtgärder. Av en tjänsteanteckning, upprättad av överförmyndarnämndens sekreterare efter ett sammanträffande i med lagmannen och rådmannen , framgår bl.a. följande. ställde vid mötet frågan om A.S:s och R.K:s skrivelser betraktades som överklaganden av överförmyndarnämndens beslut om tillstånd till försäljning. svarade att de ej behandlades som överklaganden av överförmyndarnämndens tillståndsbeslut p.g.a. nullitet (lagfart hade beviljats och överklagats). Beteckningen av saken var en diarieföringsteknisk fråga. Med anledning av vad som framkommit bör anmodas att inkomma med upplysningar och yttrande angående handläggningen av de aktuella överklagandena. Lagmannen hänvisade i remissvar till ett yttrande från rådmannen och angav att tingsrätten därutöver inte hade något att anföra. , som till sitt yttrande fogat ett antal handlingar ur tingsrättens akt, anförde följande. inkom till tingsrätten överklagandeskriften från A.S. översände tingsrätten skriften till överförmyndarnämnden i för kännedom och eventuell åtgärd. inkom till tingsrätten skriften från R.K. och även denna skrift översändes till överförmyndarnämnden. inkom till inskrivningsmyndigheten vid tingsrätten överklagandeskriften från S.C. och inskrivningsmyndigheten uppfattade denna som ett överklagande av beviljad lagfart å aktuella fastigheter och översände därför skriften till hovrätten. i denna skrift även ställt vissa frågor, besvarades dessa av inskrivningsdomaren, rådmannen , i brev av . , vilket också framgår av brevet, överlämnades S.C:s skrift jämte brevet till tingsrättens förmynderskapsavdelning. beslöt jag att företa en närmare granskning av överförmyndarnämndens agerande i ärendet och infordrade därför omgående överförmyndarnämndens akt. Med anledning av att tingsrätten tidigare till överförmyndarnämnden översänt överklagandeskrifterna till beslöt nämnden att förutsättningar för en omprövning enligt 27 § förvaltningslagen av tillståndsbeslutet ej förelåg och nämnden överlämnade därför överklagandet till tingsrätten. I beslut fann hovrätten ej skäl att undanröja den beviljade lagfarten och S.C:s talan lämnades därför utan bifall. Vid ett flertal underhandskontakter med de tre klagandena och jämväl med ombud för dessa förklarade jag liksom även rådmannen gjort i sitt brev att klagandenas önskan att köpet skulle återgå förutsatte att talan väcktes vid domstol mot nye ägaren med yrkande om bättre rätt till fast egendom. Vidare förklarade jag att en omprövning och eventuell ändring av överförmyndarnämndens tillståndsbeslut i efterhand ej skulle kunna leda till att köpet blev ogiltigt. När jag uppgav att tingsrätten avsåg att närmare granska den gode mannens och överförmyndarnämndens handläggning lät de sig nöja med detta och uttryckte tillfredsställelse med ett sådant tillvägagångssätt. Vid inspektion av överförmyndarnämnden infordrade tingsrätten bl a nämndens yttrande angående huruvida den gode mannen enligt nämndens mening alltjämt borde kvarstå som god man. I beslut beslöt nämnden att avstå från att hemställa om entledigande av den gode mannen. beslöt tingsrätten bl a att av egen kraft uppta till prövning frågan huruvida den gode mannen likväl borde entledigas. Sedan samtliga berörda givits tillfälle att yttra sig, inkom svar. Trots att bl a överförmyndarnämnden i sitt yttrande vidhållit att det ej fanns anledning att byta god man beslöt tingsrätten att entlediga den gode mannen och förordna en ny i dennes ställe. Den gode mannen överklagade detta beslut till hovrätten som återförvisade ärendet på grund av att jag felaktigt avgjort detta utan att tre nämndemän deltagit i beslutet. Efter återförvisningen meddelade tingsrätten med korrekt sammansättning beslut med sakligt sett samma innehåll som det tidigare beslutet. Detta har ej överklagats. förekom i massmedia uppgifter om att oegentligheter skulle ha förekommit i samband med försäljningen av nu aktuella fastigheter. Detta ledde till att polismyndigheten i gjorde en anmälan mot den gode mannen H.S. för misstanke om bedrägeri. beslöt distriktsåklagaren att inleda en förundersökning beträffande S:s agerande. Brottsmisstanken angavs som trolöshet mot huvudman. Denna utredning pågår alltjämt. Eftersom tingsrätten har till uppgift att granska överförmyndarnämndens verksamhet, beslöt jag att innan ärendet slutligt avgjordes genomföra ytterligare en inspektion av överförmyndarnämnden i . De tre klagandena, som inte bara överklagat nämndens tillståndsbeslut utan även framfört kritik mot nämndens handläggning, var som tidigare angivits helt införstådda med att en ändring av nämndens tillståndsbeslut ej skulle kunna leda till för dem önskat resultat eftersom lagfarten för de nya ägarna vunnit laga kraft. Klagandena förklarade sig därför nöjda med att tingsrätten beslutat att närmare granska nämndens roll vid behandlingen av ärendet. ägde inspektionen rum och ledde till att tingsrätten i beslut riktade allvarlig kritik mot nämndens agerande. Då tillräckliga skäl ej förelåg att avsätta nämnden, återstod för tingsrätten ej något annat än att med anförd kritik avskriva ärendet från vidare handläggning. Avskrivningsbeslutet överklagades av nämnden och avvisade hovrätten nämndens överklagande. Av utredningen framgår att tingsrätten mottagit tre skrivelser med överklaganden av i beslut att lämna tillstånd till försäljning av A.H:s fastighet. Ett av dessa överklaganden har behandlats som ett överklagande av tingsrättens beslut att bevilja lagfart för den nye ägaren och överlämnats till hovrätten för prövning. De båda andra överklagandena har handlagts i ett förmynderskapsärende, och tingsrätten har i ett slutligt beslut i protokoll, efter att ha kritiserat överförmyndarnämndens handläggning vid godkännandet av fastighetsförsäljningen i olika avseenden, avskrivit detta ärende från vidare handläggning. Före stadgades i 15 kap. 15 § (FB), jämförd med 20 § samma kapitel, bl.a. att en god man inte utan överförmyndarens samtycke fick överlåta huvudmannens fasta egendom. Enligt 20 kap. 4 och 5 §§ FB, i deras lydelse före nämnda tidpunkt, fick överförmyndarens tillstånd till åtgärd beträffande huvudmans egendom sökas endast av den gode mannen. Talan mot beslut i sådana ärenden fick, med vissa undantag som inte är aktuella i detta ärende, föras endast av den gode mannen. (Regler med motsvarande innebörd finns nu i 14 kap. 11 § och 20 kap. 4 § .) Talan mot ett beslut om tillstånd till en förvaltningsåtgärd kan således överklagas endast av den gode mannen. Av den i 22 § förvaltningslagen (1986:223) stadgade principen att endast beslut som går den klagande emot kan överklagas följer vidare att ett positivt tillståndsbeslut över huvud taget inte kan överklagas. Vid sin handläggning av överklagandena hade tingsrätten att tillämpa lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden. (Lagen har numera omarbetats och från gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden.) Enligt 3 § i den s.k. ärendelagens tidigare lydelse skulle en ansökan avvisas, om det var uppenbart att den inte kunde tas upp av rätten. Detsamma gällde för överklaganden. Ett beslut om avvisning kunde enligt 6 § avgöras av ensamdomare, medan en prövning av överklagandet i sak skulle ske av en lagfaren domare och nämndemän. Ett överklagande av ett beslut från någon som inte är behörig att klaga, eller av ett beslut som inte är överklagbart, innebär enligt min mening att det föreligger sådana brister i förutsättningarna för en prövning av överklagandet att detta borde ha avvisats. Tingsrätten har således förfarit felaktigt vid sin handläggning av de båda överklaganden som handlagts i förmynderskapsärendet. Tingsrätten har i sitt beslut i förmynderskapsärendet, i stället för att ta ställning till den fråga som angetts som föremål för prövningen, uttalat kritik och synpunkter på överförmyndarnämndens handläggning av tillståndsärendet. Mot bakgrund av att tingsrätten var tillsynsmyndighet över överförmyndarnämnden och i denna egenskap naturligtvis hade rätt att ha synpunkter på nämndens handläggning av tillståndsärenden, har jag har inget att erinra mot att tingsrätten uttalat sin uppfattning i saken. Enligt min mening förefaller det dock märkligt att dessa synpunkter inte i stället dokumenterades i det protokoll som upprättades efter den inspektion av överförmyndarnämnden som tingsrätten företog . Vid denna inspektion gjordes en omfattande genomgång av hur tillståndsärendet hand-lagts, och eventuella synpunkter på handläggningen synes lämpligen ha kunnat framföras i inspektionsprotokollet. Åtal mot en biträdande länspolismästare för tjänstefel (underlåtenhet att överlämna en anmälan mot en polisman till åklagare) I en till inkommen anonym skrift anfördes bl.a. följande. En polisman vid i utfärdade ett besiktningsföreläggande rörande en personbil. fick polismannen reda på att såväl personbilsägaren som föraren hade klagat på åtgärden. Han upptäckte därvid att en poliskommissarie på okänt sätt hade förstört polisens originalhandling avseende besiktningsföreläggandet och ändrat detta till ett s.k. uppvisande. I ett brev till polismyndigheten framförde polismannen klagomål över poliskommissariens handläggning av ärendet och ifrågasatte om poliskommissarien hade begått tjänstefel. Polismannens anmälan överlämnades inte till åklagarmyndigheten. Med anledning av vad som hade anförts beslutade chefsJO att ta upp förhållandena till utredning i ett initiativärende. i handlingar i saken (261-A10382-94 och 261-AA12082-94) infordrades och granskades. Det i anmälan nämnda brevet var skrivet av polisassistenten vid myndigheten. Det var daterat och hade rubriken handläggningen av ärendet 261-A10382-94.