frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Rektorn samtalade med tre elever som bar nazistiska emblem på kläderna och beordrade dem att de hade sådana anmäla sig hos rektorn före skolstart. Rektorn beslöt om interimistisk avstängning av en elev som trots våra samtal fortfarande bar symbolerna, vilka rektorn ansåg skapa oro och osäkerhet i skolan. Beslutet anmäldes till utbildningsnämnden, som beslöt att notera informationen om delegationsbeslutet. överenskom rektorn med de övriga två eleverna om att rektorn skulle skaffa dem andra kläder, vilket skedde. Den närmare innebörden av vad som beslutades vid personalkonferensen kan inte bedömas, eftersom saken inte dokumenterades. Jag lämnar därför den frågan med det påpekandet, att beslut av detta slag, i enlighet med vad jag sagt, inte får grundas enbart på att symbolerna står i strid med den grundläggande demokratiska samhällsuppfattningen i . Liksom finner jag att rektorns samtal med eleverna ligger väl i linje med vad som bör ske i skolan när elever ger uttryck åt sådana attityder som skolan har i uppdrag att motverka. Rektorns inköp av kläder åt eleverna kan inte från de synpunkter som JO har att bevaka ge upphov till någon kritik. När det gäller avstängningen av en elev vill jag säga följande. Enligt 6 kap. 29 § gymnasieförordningen gäller att en avstängning får tillgripas om en elev uppträder olämpligt eller gör sig skyldig till förseelser, och rektorn inte kan få eleven att bättra sig. Avstängning får också tillgripas om elevens uppförande kan antas inverka skadligt på andra elever eller om det finns andra särskilda skäl. Jag tolkar rektorns förklaring närmast så, att de symboler eleven bar skapade oro och osäkerhet i skolan. De var därför av ordningsskäl förbjudna. När eleven trots detta bar symbolerna, gjorde han sig skyldig till en förseelse eller åtminstone till olämpligt uppträdande. Rektorn kunde inte förmå eleven att bättra sig, och det fanns därför en grund för avstängning. Av utredningen framgår alltså en grund för avstängning, vilken i och för sig är rättsligt godtagbar. Frågan är ändå om den interimistiska avstängningen gick rätt till. Fråga om avstängning av en elev skall avgöras av styrelsen för utbildningen, i detta fall utbildningsnämnden (eller dess delegat se 6 kap. 30 § gymnasieförordningen). Om det befinns nödvändigt med hänsyn till risken för andra elever och skolans personal får emellertid rektorn, i avvaktan på att styrelsen skall avgöra ett ärende om avstängning, besluta att med omedelbar verkan interimistiskt avstänga en elev. Ett beslut om interimistisk avstängning gäller till dess ärendet prövats av styrelsen, dock längst . För styrelsens definitiva beslut om avstängning gäller vissa bestämda utredningskrav enligt 6 kap. 31 § gymnasieförordningen. Såväl beslut av styrelsen om avstängning som rektorns beslut om interimistisk avstängning får enligt 12 kap. 1 och 2 §§ gymnasieförordningen överklagas hos länsrätten. Båda slagen av beslut skall därför åtföljas av en besvärshänvisning. Detta följer av 21 § förvaltningslagen (1986:223). För en interimistisk avstängning behövs det alltså mer än för en riktig avstängning. En interimistisk avstängning får nämligen bara ske om det bedöms nödvändigt med hänsyn till risken för andra elever och skolans personal. Rektorn har inte sagt något om vilken risk för andra elever eller personalen som skulle följa av att eleven bar sina märken till dess att utbildningsnämnden hade hunnit ta ställning till avstängningsfrågan. Man kan alltså inte utläsa något i ärendet som säger att saken var så brådskande att en interimistisk avstängning var påkallad. Rektorn borde därför ha väntat med avstängningen och låtit nämnden bestämma. Det ligger i sakens natur, och får anses följa direkt av gymnasieförordningen, att ett interimistiskt beslut skall följas av ett definitivt beslut av den ansvariga nämnden. Om reglerna, som i detta fall, tillämpas så att den interimistiska avstängningen begränsas till den aktuella dagen, och styrelsen sedan inte tar upp saken, har man i realiteten kommit över på ett sådant definitivt beslut om avstängning, som bara styrelsen (eller en delegat) kan fatta. skulle därför ha tagit upp saken, sett till att en fullständig utredning fanns och fattat ett eget beslut. Detta beslut skulle ha varit försett med en besvärshänvisning. Det skulle rektorns interimistiska beslut också ha varit. S:t Ilians skola och Skiljeboskolan i Dåvarande rektorn vid har enligt sin egen uppgift deklarerat att en elev som bär nazistiska symboler får ta bort dem eller byta kläder i hemmet. Märkena kan nämligen uppfattas hotfullt av vissa elever och blir, fritt exponerade, en potentiell risk för konflikter med våldsinslag. Det får med detta anses att rektorn har åberopat ordningsskäl för att inte tillåta symbolerna, något som enligt vad jag tidigare framhållit i och för sig är rättsligt godtagbart. Däremot är det noga taget med hänsyn till grundskoleelevers skolplikt och motsvarande rätt till utbildning inte tillåtet att skicka hem elever för att byta ut på detta sätt otillåtna kläder, om detta medför att de går miste om undervisning. Rektorn vid har uppgett att han aldrig stängt av en elev som burit nazistiskt märke. Däremot har en elev i samförstånd med rektorn fått ledigt några eftermiddagslektioner för att avlägsna ett märke eller byta jacka. Detta var emellertid inget krav från rektorn. Rektorn bad sedan eleven att stanna hemma någon eller , tills man kunnat lugna en hotfull stämning som uppkommit genom elevens egen skadegörelse och hotelser. Inte heller detta var ett krav utan en ledighet av omtanke om eleven. Att eleven tillsades att gå hem för att byta ut de kläder som av hänsyn till ordningen inte kunde tillåtas i skolan strider alltså i och för sig mot skolförfattningarna. Jag finner emellertid inte anledning att uttala någon kritik mot rektorn för saken utan nöjer mig med detta påpekande. Att eleven tillsades att stanna hemma är emellertid mera svårbedömt. Rektorn har anfört att det var ett beslut om ledighet. Att rektorn kan fatta ett beslut om ledighet för enskilda angelägenheter framgår av 3 kap. 11 § skollagen och 6 kap. 8 § grundskoleförordningen. Saken hade naturligtvis ställts på sin spets, om eleven inte hade godtagit ledigheten, utan infunnit sig på skolan. Rektorn har sagt att om eleven hade trotsat förslaget, så hade han befunnit sig på skolan. Saken kan då knappast bedömas som en avstängning, vilket ju hade varit olagligt, eftersom det var i . Vidare står det helt klart, att ledigheten inte var något slags straff för att eleven bar vissa märken. I stället var ledigheten till för att skydda eleven. Rektorn har här måhända tänjt väl mycket på förutsättningarna för ledighet (enskilda angelägenheter). Jag vill emellertid med hänsyn till omständigheterna inte kritisera rektorn för vad som förekommit. Jag lämnar därför saken med det påpekandet att tvekan om vad som verkligen förekommit skulle ha varit mindre om rektorn hade dokumenterat sitt beslut. Rektorn vid har sagt att jackor normalt skall förvaras i elevskåpen . Detta har alltså inte med eventuella märken att göra. Ett hakkors skulle emellertid förbjudas med hänvisning till uniformslagen. får anses ha tagit avstånd från åberopande av uniformslagen men anfört att nazistiska och rasistiska märken är en form av provokation och därmed också mobbning. Vad som sagts om att jackor skall förvaras i elevskåpen föranleder ingen kommentar från min sida. Jag har ovan framfört min åsikt, att en skolledning är skyldig att ingripa om brott förekommer bland elever eller personal i en skola, och att skolledningen därvid inte är hänvisad enbart till att göra en polisanmälan. Jag vill därför inte utan vidare kritisera rektorns inställning, att han skulle ingripa mot hakkors eftersom de skulle strida mot uniformslagen. Saken är emellertid tveksam på två sätt. Dels kan man inte alltid utan vidare utgå från att det skulle strida mot uniformslagen, att någon bär ett hakkors, dels är det tveksamt om själva lagen får tillämpas. Som framgått ovan har dömt en person för hets mot folkgrupp eftersom han utanför ett varuhus i en stad hade burit synliga märken med bl.a. hakkorset och en örn med en lagerkrans. Den frågan uppstår därför, om det skulle kunna godtas att t.ex. en rektor ingrep mot sådana eller liknande märken på den grunden att det är brottsligt att bära dem. Genom Högsta domstolens dom har det slagits fast att det budskap som en person sprider genom att bära ett synligt hakkorsmärke eller ett märke med örn och lagerkrans, på grund av dessa märkens historia, uttrycker missaktning för människor tillhörande andra folkgrupper än den nordiska. Märken med andra symboler av samma art är måhända inte lika tydliga, men kan åtminstone vara ägnade att förstärka dessa märkens budskap. Även bärarens klädsel av viss färg eller visst snitt kan spela in. Jag anser att det inte ankommer på skolpersonal att göra en bedömning av om det i ett visst fall är brottsligt eller inte att bära märken av nu diskuterat slag. Om skolledningen i något fall bedömer att bärande av märken kan utgöra brottet hets mot folkgrupp bör den därför överväga att göra en polisanmälan. Däremot kan situationen självfallet vara sådan, att den missaktning för andra människor som funnit att märkena uttrycker, faktiskt kränker andra elever eller personal vid skolan. Skolledningen är då skyldig att ingripa för att hindra att den elev som bär märket utsätter andra för kränkande behandling (1 kap. 2 § skollagen) liksom för att bekämpa den tendens till trakasserier som det är fråga om (läroplanerna). De åtgärder som skolledningen i den situationen kan vidta är emellertid begränsade till vad skolan i allmänhet kan göra i fråga om undervisande och uppfostrande insatser och till de disciplinära åtgärder som skollagen och skolförordningarna ställer till förfogande. Några särskilda befogenheter på den grunden att bärandet av märkena kan vara brottsligt tillkommer inte skolledningen. Rektorn vid har uppgett att märkesförbudet utgår från de politiska nämnderna i . Nämnden har förelagts att kommentera detta, och då anfört att dess tolkning är att nazistiska och rasistiska märken och symboler är en form av provokation och därmed också mobbning. Nämnden har skickat in en Deklaration mot rasism och främlingsfientlighet. I denna sägs bl.a.: Alla uniformer, märken, symboler, tecken eller handlingar, som kan förknippas med nazism eller andra militanta, rasistiska, odemokratiska grupperingar, är förbjudna i stadens grundskolor. Som jag har sagt ovan har en skolledning rätt och skyldighet att ingripa mot åsiktsyttringar som inte är förenliga med ordningens upprätthållande i skolan eller om åsiktsyttringarna är brottsliga eller kränkande mot andra elever eller skolans personal. Skolledningen har emellertid inte rätt att förbjuda åsiktsyttringar i annat fall, t.ex. enbart på grund av att åsikterna står i strid med de grundläggande demokratiska värderingar som ligger till grund för vår samhällsuppfattning. I fall av det slaget är skolans handlingsfrihet begränsad till vad jag har beskrivit som undervisande och uppfostrande insatser. Ett så svepande förbud mot vissa åsiktsyttringar som framgår av nämndens deklaration är alltså inte godtagbart med hänsyn till den yttrandefrihet som regeringsformen garanterar. Skolledningen hade uppvaktats av personal- och elevgrupper som kände stor olust och en viss rädsla för en grupp skinnhuvuden. Dessa bar symboler som kunde uppfattas som kränkande, eftersom de symboliserade nazistiska, fascistiska och rasistiska åsikter. Lärarna och skolledningen försökte med klent resultat tala eleverna till rätta. Lärarnas arbetsmiljö försvårades genom att diskussionerna tog mycket lektionstid i anspråk, och därför beslöt skolledningen bl.a. av ordningsskäl att förbjuda sådana symboler. Detta ledde till att de togs bort. Liksom finner jag att lärarnas och skolledningens försök att tala eleverna till rätta ligger väl i linje med vad som bör ske i skolan när elever ger uttryck åt sådana attityder som skolan har i uppdrag att motverka. Att en skolledning har rätt att grunda ett märkesförbud på ordningsskäl har jag redogjort för ovan. Den åberopade grunden, att diskussioner om märkena tog mycket lektionstid i anspråk, är enligt min mening ett tillräckligt skäl. Rektorn har beslagtagit tre exemplar av tidskriften och ett antal flygblad från , vilka påträffats i skolans korridorer. Som grund för beslaget har rektorn åberopat läroplan, avsnittet om fostran och utveckling. Rektorn diskuterade efter beslaget med ansvariga elever, och lämnade tillbaka flygbladen och ett tidningsexemplar. Två exemplar fann man inte ägaren till, utan förstörde dem. Rektorn har ungefär gett ut en rekommendation att lärare skall omhänderta tidskrifter och flygblad som är tveksamma med hänsyn till läroplanens skrivning om allmänna demokratiska principer. Lärarna rekommenderas att lämna handlingarna till expeditionen, där eleven kan hämta dem, eller sända dem till elevens föräldrar. har anfört att rektorn hade tidigare erfarenheter av spridning av flygblad med motsvarande innehåll, och att han då märkt ökad oro och våldstendenser. Han måste nu agera så att trakasserier eller våldshandlingar motverkades. Jag har ovan anfört att tryckfrihetsförordningen gäller för en skrift som har framställts i tryckpress. Motsvarande bestämmelser gäller också för en skrift som har mångfaldigats genom stencilering, fotokopiering eller liknande tekniskt förfarande, om utgivningsbevis gäller för skriften eller den är försedd med en beteckning, som utvisar att den är mångfaldigad, och i anslutning därtill tydliga uppgifter om vem som har mångfaldigat den och om ort och år för mångfaldigandet (1 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen). Det går inte att avgöra om tidningarna och flygbladen var framställda i tryckpress. Inte heller går det att avgöra om tidningarna på annat sätt åtnjöt tryckfrihetsförordningens skydd. För resonemangets skull utgår jag ändå här från att så var fallet. Det är förbjudet för en myndighet eller annat allmänt organ att på grund av en skrifts innehåll, genom någon åtgärd som inte har stöd i tryckfrihetsförordningen, hindra tryckning eller utgivning av skriften eller dess spridning bland allmänheten (1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen). Spridning av skrifter bland eleverna i en skola anses som spridning bland allmänheten. Rektorn har alltså inte haft rätt att ta hand om skrifterna i syfte att undertrycka spridningen av de åsikter som de innehöll. Däremot har en skolledning rätt att ta hand om skrifter om det sker strikt av ordningsskäl. Jag har härovan återgivit delar av innehållet i två tidigare JO-beslut, där sådana saker bedömts (JO:s ämbetsberättelse 1970 s. 294 och 1991/92 s. 346). I det första fallet hade JO sagt: Det kan /---/ under inga andra förhållanden och på inga andra vägar än dem TF anger komma i fråga att hindra spridning av tryckt skrift, om syftet med hindrandet är att inskränka ett meningsutbyte eller en allsidig upplysning. Ordningsskäl, praktiska skäl och liknande skäl får inte användas som svepskäl till kringgående av förbudet mot spridningshinder. I det andra fallet underströk JO, att ett beslut om inskränkning i rätten att sprida tryckt skrift strikt måste baseras på bedömningen, att skriftens spridning inte kan förenas med ordningens upprätthållande. Om alltså rektorns beslut att beslagta skrifterna grundats enbart på att dessas innehåll bedömdes strida mot läroplanens intentioner, har beslaget varit olagligt. Rektorns eget yttrande ger i och för sig närmast vid handen att det var på det sättet, men man kan också utläsa att rektorn varit oroad för ordningen i skolan. Om det legat också ordningsskäl bakom beslaget, något som får anses göra gällande, är beslaget korrekt. Det som jag nu har sagt gäller alltså under förutsättning att åtminstone någon av skrifterna åtnjöt tryckfrihetsförordningens skydd. Om det inte var så, kan omhändertagandet av handlingarna inte kritiseras från rättsliga utgångspunkter, men jag vill framhålla, att respekten för yttrandefriheten bör medföra att t.ex. en skolledning ändå är återhållsam med att undertrycka åsikter när det inte påkallas av ordningsskäl. En fortsatt utredning kan inte förutses leda till en fullständig säkerhet i här diskuterade avseenden, och jag går därför inte vidare i saken, utan lämnar denna punkt med de principiella uttalanden jag här gjort. i och i Säters kommun har beslutat: Att använda eller bruka antidemokratiska symboler inom kommuns skolor är förbjudet. Vidare har nämndens vice ordförande i en tidningsintervju anfört att om en elev bar antidemokratiska symboler, och inte efter diskussion avstod, skulle polisanmälan ske. Beslutet har enligt nämnden tillkommit sedan gymnasieelever känt sig kränkta och besvärade av att olika nazistsymboler bars i skolan. Som rättslig grund för förbudet åberopar nämnden läroplanen för gymnasiet och FN-deklarationen. har beslutat: Att använda eller bruka symboler som ingår i bilagan Hatets symboler inom Barn- och utbildningsnämndens verksamhetsområden är förbjudet. Nämnden har som stöd för beslutet åberopat skollagen och anfört, att överträdelser av förbudet skall mötas med diskussion i olika sammanhang. Jag har ovan, som en sammanfattning av rättsläget när det gäller förhållandet mellan regeringsformens skydd för yttrandefriheten och en skollednings möjligheter att ingripa mot vissa åsiktsyttringar, anfört följande. Sammanfattningsvis har en skolledning alltså rätt och skyldighet att ingripa mot åsiktsyttringar som till sin art inte är förenliga med ordningens upprätthållande i skolan eller om själva åsiktsyttringarna är brottsliga eller i vart fall innefattar kränkningar eller trakasserier. Skolledningen har emellertid inte rätt att förbjuda åsiktsyttringar i annat fall, t.ex. enbart på grund av att åsikterna står i strid med de grundläggande demokratiska värderingar som ligger till grund för vår samhällsuppfattning. I fall av det slaget är skolans handlingsfrihet och -skyldighet begränsad till vad som närmast skulle kunna beskrivas som undervisande och uppfostrande insatser. Om nämndernas förbud hade tillkommit som en reaktion mot ordnings- störningar i skolorna hade de alltså varit godtagbara. Högsta domstolens ovan diskuterade dom visar också att bärande av märken, som ger associationer till nationalsocialismen, kan betraktas som uttryck för missaktning av människor som hör till andra folkgrupper än den nordiska. Det kan med hänsyn till skolans allmänna ansvar för att hindra elever att kränka andra därför vara godtagbart att ett generellt förbud en ordningsregel mot att sådana märken bärs synligt införs. Ett förbud på denna grund får emellertid inte vara så utformat att det träffar märken som är anstötliga för skolledningen enbart därför att de t.ex. är antidemokratiska. beslut om förbud mot bärande av antidemokratiska symboler är med hänsyn till vad jag nu sagt alldeles för svepande, medan däremot beslut uttrycker en ambition att på ett mera godtagbart sätt inringa det område som ett förbud får avse. Att i ett generellt uttalande exakt bestämma gränserna för detta område låter sig emellertid inte göras, och jag nöjer mig därför i denna fråga med det principiella resonemang jag här fört. När det gäller skolans möjligheter att genomdriva förbuden i praktiken vill jag här återigen framhålla det som jag anfört ovan i ett liknande sammanhang: De åtgärder som skolledningen kan vidta är begränsade till vad skolan i allmänhet kan göra i fråga om undervisande och uppfostrande insatser och till de disciplinära åtgärder som skollagen och skolförordningarna ställer till förfogande. De grunder som kan åberopas för ett förbud mot bärande av vissa symboler ger alltså inte en skolledning några befogenheter utöver vad som i allmänhet tillkommer den. Jag vill för fullständighetens skull här framhålla, att det som nämndordföranden sagt under en tidningsintervju inte kan komma under JO:s bedömning. En skollednings möjligheter (och skyldigheter) att ingripa när elever bär vissa märken kan enligt den bedömning jag här redovisat sammanfattas på följande sätt. Om märkena enbart uttrycker odemokratiska åsikter skall skolledningen ingripa genom sådana insatser som skulle kunna beskrivas som uppfostrande och undervisande, alltså genom samtal med eleven, och med hemmet om eleven är omyndig, och t.ex. fördjupad utbildning. Om märkena är sådana att de enligt en seriös bedömning riskerar att förorsaka störning av ordningen i skolan, t.ex. i form av bråk mellan eleverna eller så att diskussioner om märkena tar orimligt mycket lektionstid i anspråk, får skolledningen antingen genom generella ordningsregler eller genom beslut i det konkreta fallet förbjuda eleverna att bära märkena synligt i skolan. Förbudet får emellertid inte verkställas på annat sätt än genom de åtgärder som i allmänhet tillkommer en skolledning, alltså genom sådana uppfostrande eller undervisande insatser som sagts eller genom disciplinära åtgärder enligt skollagen och skolförordningarna. Någon avstängning av grundskoleelever eller konfiskation av märkena får t.ex. inte förekomma. Om märkena är sådana att de uttrycker missaktning för andra elever eller personal är skolledningen skyldig att ingripa, för att enligt bestämmelserna i 1 kap. 2 § skollagen och i läroplanerna hindra att elever utsätter andra för kränkande behandling och för att motverka trakasserier. Inte heller i denna situation har emellertid skolledningen andra befogenheter än vad jag sagt i stycket ovan. Skolledningen bör emellertid i denna situation överväga att göra en polisanmälan. Med dessa uttalanden är förevarande ärenden avslutade. Fråga om en förvaltningsmyndighets utredningsansvar och skyldighet att meddela beslut i ett ärende om parkeringstillstånd (Dnr 87-1996) klagade i en skrivelse som kom in på att kommun inte hade förnyat hans parkeringstillstånd som gick ut . Enligt de handlingar som han bifogat hade han skriftligen sökt tillstånd och kommunen () därefter meddelat att han behövde skaffa ett läkarintyg. Han hade genom en skrivelse svarat att viss utredning som redan fanns tillgänglig hos kommunens fastighetskontor borde räcka och att annars hans behov av tillståndet kunde styrkas på sätt som han föreslog. I sin anmälan uppgav K.R. att hans skrivelse inte besvarats trots påminnelser och framhöll: Eftersom kommunens ansvarige tjänsteman inte heller kommunicerat i ärendet eller lämnat mig ett beslut har jag på detta sätt förvägrats min rätt att få ett ställningstagande rättsligt prövat. Efter remiss beträffande handläggningstiden yttrade sig tekniska nämnden i enlighet med en inom upprättad skrivelse. I yttrandet anfördes följande. har delegerat beslutanderätten i frågor som rör parkeringstillstånd. Dispenser från Vägtrafikkungörelsen i form av parkeringstillstånd för rörelsehindrade utfärdas snävt, så att speciellt utformade parkeringsplatser för rörelsehindrade inte ska utnyttjas där så inte är helt nödvändigt. Ej heller får dispensernas antal vara så stort att uppställning i strid mot gällande parkeringsförbud, vilket är tillåtet med parkeringstillstånd för rörelsehindrad, inte utgör allvarliga trafiksäkerhetsproblem. Det är därför synnerligen viktigt att sökanden bifogar ett läkarintyg till sin ansökan vari möjligheten till rörelseförmåga m m finns redovisad och styrkt av läkare. Därefter sker en prövning om rörelsehindret är så stort att tillstånd bör utfärdas. Vid tveksamma fall kan förtroendeläkare hos tillfrågas för ytterligare bedömning. Läkarintyg är som ovan nämnts en viktig del av ansökan. Läkarintyg finns för ifyllande på ansökningshandlingens baksida och tillställs därmed alltid den sökande. Personlig kännedom om de sökandes förhållanden saknas ofta. En viktig del av beslutsunderlaget vid ärenden om parkeringstillstånd är då läkarintyget. Citatet är hämtat ur , , , Trafiknämnder och trafikreglering, förlag. Sökanden, [K.R. ], är för inte känd. [K.R.]