frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Visserligen är det numera vanligt att i juridiskt språkbruk använda ordet kränkning när det är fråga om sådant lidande som avses i 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Denna terminologi används dock inte i lagrummet, utan endast formuleringen lidande som någon tillfogar annan genom brott. I varje fall torde dessa terminologiska frågor vara främmande för de flesta målsägande och andra parter i mål rörande enskilda anspråk på grund av brott. Av betänkandet SOU 1992:84 som JO hänvisar till framgår för övrigt (s. 97 ff) svårigheterna med att skilja mellan sådant lidande som kränkningen inneburit och lidande av annat slag, t.ex. sveda och värk. Vad slutligen gäller frågan om rättegångskostnaderna så torde i en tredskodomssituation ett sådant yrkande kunna bifallas även om motparten inte fått del av det. Detta förhållande framgår kanske inte direkt av lagtexten men har tagits upp bl.a. i prop. 1986/87:89 s. 213 ö, i rättegångsutredningens betänkande SOU 1982:26 s. 396, sista stycket, samt av Fitger i Domstolsprocessen s. 116 ö. En ansökan om stämning skall innehålla bl.a. ett bestämt yrkande och en utförlig redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet (42 kap. 2 § [RB]). Med omständighet förstås en i målet åberopad faktisk omständighet som enligt den materiella lagstiftningen är förenad med en viss rättsföljd (, Nya 1949 s. 166 och 573 f.). Sådana omständigheter brukar betecknas som relevanta fakta eller rättsfakta. Grunden för yrkandet kan sägas utgöra ett komplex av rättsfakta som av käranden påstås föranleda tillämpningen av en rättsregel eller ett komplex av sådana regler. Om grunden inte är preciserad vet inte svaranden vad han skall värja sig mot, och rätten saknar möjlighet att ta ställning till frågor om det föreligger litispendens eller res judicata. Om inte grunden har preciserats blir också reglerna i 13 kap. 3 § RB omöjliga att tillämpa (Fitger, del 3 s. 42:8). Om stämningsansökningen inte uppfyller föreskrifterna i 42 kap. 2 § RB eller i övrigt är ofullständig, skall rätten förelägga käranden att avhjälpa bristen (42 kap. 3 § RB). I dispositiva tvistemål skall parterna enligt 42 kap. 12 § RB föreläggas att inställa sig till ett sammanträde vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot den som uteblir. Det enda undantaget härifrån gäller sammanträden som avser endast behandling av rättegångsfrågor. När parterna kallas till ett sådant sammanträde skall de i stället föreläggas vite. Utöver den prövning av det befogade i käromålet som skall göras innan en stämning utfärdas, behöver rätten inte göra någon materiell prövning av käromålet innan den förelägger svaranden att inställa sig till ett sammanträde vid påföljd av tredskodom eller utfärdar ett tredskodomsföreläggande att avge skriftligt svaromål. Det bör emellertid observeras att rätten skall fullgöra sin skyldighet enligt 42 kap. 3 § RB att begära att en ofullständig ansökan kompletteras innan det över huvud taget kan bli aktuellt med ett tredskodomsföreläggande (Fitger, del 3 s. 42:39). Om den ena parten i ett dispositivt tvistemål uteblir från ett sammanträde för muntlig förberedelse och föreläggande har meddelats honom att inställa sig vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom, skall enligt 44 kap. 2 § RB sådan dom meddelas om den part som har inställt sig yrkar det. Om tredskodom inte yrkas skall målet avskrivas. Om det är svaranden som uteblir får målet emellertid i stället på yrkande av käranden sättas ut till fortsatt muntlig förberedelse. I 44 kap. 8 § andra stycket RB föreskrivs att en tredskodom mot svaranden skall grundas på kärandens framställning av omständigheterna i målet, såvitt svaranden har fått del av framställningen och den inte strider mot något förhållande som är allmänt veterligt. Om käranden exempelvis vid ett sammanträde från vilket svaranden uteblir lämnar nya uppgifter som svaranden inte har fått del av, får hänsyn inte tas till dem. Detsamma gäller i fråga om uppgifter som har lämnats i en rättegångsskrift som svaranden inte har fått del av (Fitger, del 3 s. 44:22). Av lagtexten framgår vidare att käromålet skall ogillas i den mån kärandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet eller det annars uppenbart framgår att käromålet är ogrundat. Reglerna i 44 kap. 8 § andra stycket RB kan få till resultat att den närvarande partens talan bifalls till en del och ogillas i övrigt. Om exempelvis i ett mål om fordran de av käranden anförda omständigheterna inte leder till det belopp som käranden yrkat bör rätten döma ut endast det lägre belopp för vilket grund föreligger (Processlagberedningen i NJA II 1943 s. Det bör vidare observeras att domstolen även vid svarandens utevaro skall tillämpa lagen ex officio, vilket medför att utevaron inte får samma betydelse som ett medgivande av käromålet utan endast som ett erkännande av grunden för detta (, Rättegång V 6:e uppl. s. 191; jfr JO 1960 s. 98). En liknande ståndpunkt har intagits av (Rätt och dom 2:a uppl. s. 180 f.). En fråga avseende tillämpningen av 44 kap. 8 § andra stycket RB har behandlats i JO:s ämbetsberättelse 1950 s. 230. I ett mål i vilket käranden, en advokat, hade yrkat att få ut ett visst belopp utgörande arvode prövade domstolen vid meddelandet av tredskodom skäligheten av det fordrade arvodet och dömde ut ett lägre belopp än det yrkade. JO framhöll att rätten hade haft att döma ut det fordrade beloppet, eftersom käromålet inte var uppenbart ogrundat. I 35 kap. 5 § RB finns regler om uppskattning av en inträffad skada i fall där full bevisning om skadan inte alls eller endast med svårighet kan föras. I sådana fall får rätten uppskatta skadan till skäligt belopp. En part som vill ha ersättning för rättegångskostnad, skall framställa sitt yrkande innan handläggningen avslutats. Han skall därvid uppge vad kostnaden består i (18 kap. 14 § första stycket RB). Av den s.k. kontradiktoriska principen följer att ett yrkande som en part har framställt inte får bifallas och att en omständighet som han har åberopat inte får läggas till grund för avgörandet utan att motparten har fått del av vad som har yrkats respektive åberopats och haft tillfälle att yttra sig över det. Detsamma gäller i princip också för yrkanden om rättegångskostnader. I mål som avgörs efter förhandling tillgodoses den kontradiktoriska principen genom att ett yrkande måste framställas under ett sammanträde vid vilket den part som yrkandet riktas mot är närvarande eller från vilket han har uteblivit efter att ha blivit kallad i föreskriven ordning (JO 1968 s. 159). Svaranden behöver inte få del av ett kostnadsyrkande från käranden som har framställts efter det att svaranden har underlåtit att avge skriftligt svaromål. Detsamma gäller när en part uteblir från en förhandling som han har kallats till vid påföljd av tredskodom (prop. 1986/87:89 s. 213). Protokollet vid muntlig förberedelse skall innehålla bl.a. parternas yrkanden och invändningar, ändringar i dessa samt medgivanden av motpartens yrkanden (6 kap. 4 § RB). Regler om skyldighet att ersätta personskada finns i skadeståndslagen (1972:207). Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för sjukvårdskostnader och andra utgifter, inkomstförlust samt sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan (5 kap. 1 § första stycket). Lagens bestämmelser om skyldighet att ersätta personskada skall tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande som innefattar brott, genom brytande av post- och telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkning eller annan dylik brottslig gärning (1 kap. 3 §). Till brott mot den personliga friheten räknas bl.a. hemfridsbrott och under vissa förhållanden även olaga intrång (prop. 1972:5 s. 570). Enligt ett förarbetsuttalande fick det ankomma på domstolarna att avgöra hur långt man bör gå när det gäller att genom skadeståndsansvar ingripa mot straffbara förfaranden som innefattar angrepp på den personliga integriteten och därigenom bereder annan personligt lidande (a. prop. s. 571). I sitt delbetänkande (SOU 1992:84) Ersättning för kränkning genom brott diskuterade Kommittén om ideell skada frågan om bostadsinbrott kunde föranleda ersättning för lidande enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Härvid anfördes bl.a. följande (s. 228). I fråga om bostadsinbrott är rättsläget osäkert. Ett sådant brott utgör en kvalificerad form av hemfridsbrott, vilket brott grundar rätt till ersättning för lidande som avses i 1 kap. 3 § skadeståndslagen. har för sin del inte ansett sig ha stöd i rättspraxis för att ge sådan ersättning vid inbrottsstöld i andra fall än när den skadelidande har varit hemma och konfronterats med tjuven eller av fruktan för denne hållit sig gömd. I tingsrättspraxis har ersättning för lidande getts även när ingen var hemma då inbrottsstölden förövades. Något prejudikat från i frågan finns inte. I ett avgörande av , som inte förelåg för tingsrättens tredskodom (RH 1995:91), tillerkändes målsäganden ersättning för kränkning enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen med på grund av en inbrottsstöld där gärningsmannen efter att ha berett sig tillträde till målsägandens bostad hade installerat sig i denna. Som har nämnts skall det, när ett mål anhängiggörs genom ansökan om stämning, av stämningsansökan framgå vilka direkt relevanta omständigheter som ligger till grund för det som yrkas. Samma krav måste ställas på angivandet av grunden för en skadeståndstalan som har avskiljts från ett brottmål. Rätten är således också i detta fall skyldig att begära att en ofullständig talan kompletteras innan ett tredskodomsföreläggande utfärdas. I det aktuella målet åberopades det begångna brottet och nervösa besvär som grund för skadeståndsyrkande. Tingsrätten har i sitt yttrande uppgett att den uppfattade talan på så sätt att han yrkade ersättning för lidande enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen på grund av det brott som brottmålet gällde. Som tingsrätten har påpekat i sitt yttrande förekommer inte termen kränkning i lagtexten, varför det självfallet inte kan krävas att just den termen används när ersättning begärs enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Det är däremot nödvändigt att de faktiska omständigheter som ligger till grund för käromålet anges på ett så tydligt sätt att det är möjligt att ta ställning till vilka rättsregler som kan vara tillämpliga. Mot bakgrund av arten av det brott som . hade utsatts för framstod det som naturligt att i hans åberopande av nervösa besvär tolka in ett påstående om sådant lidande som avses i 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Det kunde emellertid inte uteslutas att han också gjorde gällande att han hade drabbats av sådana psykiska besvär som är att hänföra till personskada enligt 5 kap. 1 § första stycket samma lag (jfr SOU 1992:84 s. 97 f.). för huvudförhandlingen i brottmålet fanns det vidare inte några närmare uppgifter om arten av de nervösa besvären, och inte heller framgick det hur det yrkade beloppet hade beräknats. Grunden för talan var således inte klarlagd. Tingsrätten ansåg också uppenbarligen att denna var ofullständigt redovisad, eftersom den i en skrivelse förelade . att närmare utveckla sin talan. I en skrivelse till tingsrätten , som aldrig delgavs ., angav . att yrkandet om ersättning för psykiska besvär avsåg kränkning innefattande psykiskt lidande. Det får därigenom anses ha blivit klarlagt att han i detta hänseende inte gjorde gällande att han hade utsatts för någon annan skada än sådant lidande som avses i 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Denna precisering tillförde inte målet något nytt i sak, men den innebar å andra sidan att det stod klart att det inte åberopades några omständigheter som kunde grunda ersättningsskyldighet enligt någon annan lagregel. Det fanns därför enligt min mening inte något hinder mot att tingsrätten beaktade den nya uppgiften vid sitt avgörande av målet, trots att . inte hade fått del av den. Även efter det att grunden för talan hade preciserats på det sätt som har nämnts, kvarstod emellertid ett antal oklarheter. Det fanns t.ex. inte någon redogörelse för på vilket sätt brottet hade förorsakat ett ersättningsgillt lidande, och det fanns inte heller någon redovisning av skälen för att det yrkade beloppet kraftigt översteg vad den skadelidande brukar tillerkännas med stöd av 1 kap. 3 § skadeståndslagen i situationer av närbesläktat slag. Ett huvudsyfte med den muntliga förberedelsen bör därför rimligen ha varit att ytterligare klarlägga grunden för yrkande. Det kan tilläggas att inte heller ståndpunkt i målet var klarlagd. Enligt vad som har antecknats i protokollet från huvudförhandlingen i brottmålet bestred han skadeståndsskyldighet men vitsordade ett belopp om som skälig ersättning i och för sig. Om det vitsordade beloppet hänförde sig till båda eller bara till den ena av posterna i skadståndsyrkande, som ju avsåg ersättning för såväl tillgripet gods som nervösa besvär, framgår emellertid inte. Till ett sammanträde för muntlig förberedelse skall som tidigare nämnts parterna föreläggas att inställa sig vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot den som uteblir. Utfärdandet av ett sådant föreläggande är enligt lagtexten obligatoriskt. Om ett tredskodomsföreläggande har utfärdats, kan rätten inte undandra sig att meddela tredskodom mot en svarande som har uteblivit från ett sammanträde om käranden yrkar en sådan. Det är emellertid inte självklart att en tredskodom mot svaranden skall innebära bifall till käromålet. Om kärandens framställning av omständigheterna i målet inte innefattar laga skäl för käromålet eller det annars uppenbart framgår att käromålet är ogrundat skall det ogillas. Syftet med denna bestämmelse är att i görligaste mån förhindra att det meddelas materiellt oriktiga domar i tredskodomssituationer. Det kan i sammanhanget nämnas att det i doktrinen har hävdats att det i en situation där käromålet vilar på en ofullständigt åberopad grund ligger närmast till hands att en tredskodom mot svaranden innebär att käromålet ogillas (, Om åberopande och åberopsbörda i dispositiva tvistemål s.134 f.). Sedan yrkandet om tredskodom hade framställts ankom det på tingsrätten att med utgångspunkt i reglerna om sådan dom avgöra om . på grundval av sin framställning av de omständigheter som låg till grund för yrkandet kunde tillerkännas ersättning enligt regeln i 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Den hade härvid att först och främst ta ställning till om det över huvud taget är rättsligen möjligt att med stöd av denna regel döma ut skadestånd för lidande på grund av det hemfridsbrott som innefattas i ett bostadsinbrott i fall där den skadelidande inte har varit hemma vid tillfället. Som har nämnts kan man inte finna något alldeles klart svar på denna fråga vare sig i förarbetena till skadeståndslagen eller i betänkandet SOU 1992:84, och det fanns för tredskodomen inte heller några rättsfall ur vilka vägledning kunde hämtas. Av det hovrättsavgörande som har nämnts i det föregående (RH 1995:91) vilket som redan nämnts inte förelåg för tredskodomen kan man dra den slutsatsen att sådant skadestånd kan dömas ut också i fall där målsäganden inte är hemma när inbrottet begås om detta har haft särskilt integritetskränkande inslag. . hade emellertid som har nämnts inte lämnat någon närmare redogörelse för de faktiska förhållandena vid inbrottet, och den framställning av sakförhållandena som låg till grund för hans yrkande innehöll därmed inte heller något påstående om sådana särskilda omständigheter som kunde jämföras med dem som förelåg i det nämnda rättsfallet. Om en domstol i en situation av det här aktuella slaget kommer fram till att regeln i 1 kap. 3 § skadeståndslagen i och för sig är tillämplig och att kärandens framställning av de faktiska förhållandena är tillräcklig för att ersättning för lidande skall kunna dömas ut, återstår det att bedöma vilken betydelse som skall tillmätas storleken av det yrkade beloppet. Som framgår av redogörelsen i det förgående var det av . yrkade beloppet mer än åtta gånger så stort som det som dömdes ut i rättsfallet RH 1995:91. Den fråga som härvid aktualiseras är om storleken av ett yrkat ideellt skadestånd kan medföra att käromålet till en del skall anses vara uppenbart ogrundat i den mening som åsyftas i 44 kap. 8 § andra stycket RB, även om käranden till stöd för sitt yrkande har åberopat omständigheter som i och för sig är skadeståndsgrundande. Denna fråga har såvitt jag har kunnat finna inte behandlats vare sig i doktrinen eller i något vägledande domstolsavgörande. Enligt min mening ger emellertid de uttalanden av , och som har nämnts i det föregående stöd för att en domstol med utgångspunkt i regeln i 35 kap. 5 § RB i en tredskodom mot svaranden skulle kunna ogilla ett yrkande om skadestånd avseende t.ex. lidande eller sveda och värk till den del det yrkade beloppet överstiger vad som framgår av en fast etablerad praxis eller vad som av andra skäl framstår som godtagbart. En sådan rättstillämpning skulle i varje fall stå i god överensstämmelse med principen att domstolarna skall verka för att det inte meddelas materiellt oriktiga domar, och den skulle enligt min mening inte heller komma i konflikt med det ovan nämnda JO-uttalandet (s. 230), vilket gällde ett mål om ersättning för utfört arbete där andra regler än bestämmelsen i 35 kap. 5 § RB skall tillämpas. Den rättstillämpning som låg till grund för tredskodomen till den del den avsåg ersättning för lidande kan således enligt min mening diskuteras. Som tingsrätten har medgett kom det utdömda skadeståndet för stulen egendom att överstiga det belopp som åklagaren yrkade vid huvudförhandlingen i brottmålet. I protokollet från den muntliga förberedelsen (i protokollet felaktigt benämnt huvudförhandling) finns ingen anteckning om att . yrkade ersättning för sina rättegångskostnader. Som har angetts i det föregående skall yrkanden som parterna framställer antecknas i protokollet. Ersättningsyrkandet återfinns endast i tredskodomen och är där inte redovisat på ett sätt som svarar mot kravet i 18 kap. 14 § RB att det av ett yrkande om ersättning för rättegångskostnader skall framgå vad det avser. Uttalanden om hemlig teleövervakning, editionsföreläggande, upplysning enligt telelagen eller husrannsakan i syfte att vid brottsutredning få tillgång till teleuppgifter för förfluten tid (Dnr 4425-1994) I ett beslut anförde chefsJO följande. Vid en inspektion av i Sala (numera i , lokal åklagare i Sala) och uppmärksammades att åklagarmyndigheten i ett mål hade gjort en framställning om editionsföreläggande till tingsrätten med i huvudsak följande innehåll. Med hänvisning till bifogade promemoria får jag jämlikt 38 kap. 4 § jämfört med 27 kap. 19 § samma balk hemställa om föreläggande för att förete sådana handlingar, som utvisar vilka telefonsamtal som ringts från telefon ... från ... intill denna dag. beredde tillfälle att yttra sig över framställningen. Enligt uppgift från åklagarmyndigheten tillställde därefter åklagarmyndigheten de begärda uppgifterna om telefonsamtal som förekommit. Något yttrande från kom inte in till tingsrätten. Någon ytterligare handläggningsåtgärd vidtogs inte från tingsrättens sida. Vid inspektionen beslutade jag att i ett särskilt ärende närmare utreda om åklagarmyndigheten hade handlat riktigt och lämpligt i frågan om att från få tillgång till de önskade uppgifterna samt hur tingsrätten handlagt framställningen. Under utredningen begärdes remissyttranden från i Sala, och Riksåklagaren. Chefsåklagaren yttrade sig över vilka överväganden som ledde fram till begäran om editionsföreläggande enligt bl.a. följande. I det aktuella målet var det av intresse att få reda på vid vilka tillfällen telefonsamtal hade ringts från en telefon, vilken innehades av en för grov urkundsförfalskning misstänkt person, till en telefon, vilken disponerades av en annan för enahanda brott misstänkt person. Däremot kunde inte hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning, vilka tvångsåtgärder ju syftar till att dokumentera framtida samtal, komma ifråga, eftersom den förstnämnde misstänkte var häktad och ålagd restriktioner och inte kunde kontakta andra personer. De önskade uppgifterna om vilka samtal som hade utväxlats från den aktuella telefonen kunde enligt åklagarmyndighetens uppfattning inte lämnas från med stöd av 27 § telelagen (1993:597), då för grov urkundsförfalskning inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och nämnda lagrum föreskriver som ett villkor straffminimum fängelse . Däremot synes editionsföreläggande jämlikt 38 kap. 4 § vara en framkomlig utväg för att erhålla de önskade uppgifterna, och därför ansökte jag hos tingsrätten därom. Jag har numera uppfattningen att det kan ifrågasättas huruvida det var korrekt och lämpligt att i ansökan åberopa " 38 kap. 4 § jämfört med 27 kap. 19 § samma balk" då det ju blott är det förstnämnda lagrummet som är relevant. Lagmannen yttrade sig över hur åklagarmyndighetens ansökan hade uppfattats och handlagts och anförde bl.a. följande. Bestämmelserna i 27 kap. 19 § torde inte kunna tolkas på annat sätt än att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller beställts efter det att ett beslut om hemlig teleövervakning fattats av rätten (jämför prop. 1992/93:200 s. 163 m). Ett sådant beslut får enligt 21 § andra stycket inte tidsmässigt överstiga en månad för beslutet. Mot bakgrund av det anförda uppfattade jag framställningen enligt dess ordalydelse i rubriken, dvs. som en begäran om editionsföreläggande enligt 38 kap. . Att åklagarmyndigheten även åberopade 27 kap. 19 § förmodade jag bero på att myndigheten som en ytterligare omständighet till stöd för framställningen önskade åberopa, att förutsättningar för hemlig teleövervakning hade varit för handen om framställningen avsett framtida telefonsamtal. När det gäller själva handläggningen översändes åklagarmyndighetens framställning omgående till för att lämna bolaget tillfälle att inom viss yttra sig. Något yttrande inkom aldrig. Begärda handlingar översändes från till åklagarmyndigheten utan särskilt beslut av tingsrätten. Anteckning härom gjordes i brottmålsakten . Om tingsrätten haft att fatta beslut med anledning av den gjorda framställningen hade med hänsyn till att åtgärden måste anses utgöra ett allvarligt ingrepp i den personliga integriteten de principer och regler som gäller för tvångsmedelsanvändning i allmänhet och för hemlig teleövervakning tillämpats analogt. Ur rättssäkerhetssynpunkt är det naturligtvis otillfredsställande att, som i ett fall som det förevarande, fråga kan uppkomma om vilket regelsystem som skall tillämpas. Det måste också anses otillfredsställande att rätten kan komma att behöva tillämpa principer och regler rörande tvångsmedelsanvändning analogt. Enligt min mening bör 27 kap. ändras så att där regleras även fall som rör sådana hemliga uppgifter om telemeddelanden som redan har expedierats när uppgifterna begärs. Från Riksåklagaren begärdes yttrande över följande: Om det hade förelegat lagliga förutsättningar för åklagarmyndighetens editionsföreläggande gentemot ; särskilt rekvisit att ett editionsföreläggande skall avse en redan existerande handling. Hur en åklagarmyndighet lämpligen bör handla för att få fram uppgifter av det slag som är aktuellt här. Riksåklagaren bör också ange sin syn på om hemlig teleövervakning kan avse uppgifter om en viss anläggning . Biträdande riksåklagaren anförde följande. Regler om att lämna ut uppgifter om telemeddelanden som kommit fram i televerksamhet finns i sekretesslagen (1980:100) och i telelagen (1993:597). Reglerna gäller uppgifter som redan finns hos en teleoperatör. Sekretesslagen är tillämplig endast när myndighet driver televerksamhet. Enligt 9 kap. 8 § sekretesslagen gäller sekretess för uppgifter om särskilt telefonsamtal eller annat telemeddelande.