frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Säkerhetsansvarig vid Riksåklagaren, , och jag talade om . med anledning av en del samtal som både jag och andra tjänstemän hade upplevt som obehagliga med . påminde vid mig vid ett av dessa tillfällen om möjligheten att använda bandspelaren som är kopplad till varje telefon på myndigheten för att spela in samtal. ringde . med anledning av det beslut Riksåklagaren hade fattat dagen innan. . var upprörd och pratade i upphetsad ton. Ganska tidigt i samtalet började han bland annat förklara att det var Riksåklagaren som drev honom att bli kriminell och frågade om han måste slå på käften innan vi skulle förstå vad han ville. . fortsatte att tala med upphetsad stämma och upprepade vissa saker som jag uppfattade som mycket hotfulla och obehagliga. Jag tryckte därför på den knapp som finns på telefonen med texten "Start av hot insp" och spelade därmed in resten av samtalet. ringde . åter upp och jag tryckte nästan omgående på inspelningsknappen med anledning av hur det tidigare samtalet hade utvecklat sig. Jag berättade för om vad som hade hänt varefter han lyssnade på de inspelade samtalen. Jag talade aldrig om för . att jag spelade in samtalen. Det var första gången som jag använde mig av möjligheten att spela in och jag funderade överhuvudtaget inte på att tala om det för honom. Min avsikt med inspelningen var att på bästa sätt kunna återge samtalet för den säkerhetsansvarige för att denne skulle få avgöra allvaret i dessa hot. För egen del anförde följande. Några av Riksåklagaren utfärdade föreskrifter eller anvisningar om inspelning av telefonsamtal finns inte bortsett från att personalen informerats om att telefonerna är utrustade med en särskild inspelningsfunktion, en knapp med texten "start av hot insp". Som framgår av och yttranden var anledningen till inspelningen uteslutande den att . vid det aktuella samtalet använde uttryck som uppfattades som obehagliga och innefattade bl.a. vad som kunde utgöra olaga hot/ hot mot tjänsteman. Även vid tidigare tillfällen hade . använt uttryck av liknande art, dock inte av samma allvarliga art. Varje medborgare är visserligen enligt 2 kap. 6 § regeringsformen gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. hemlig avlyssning. Bestämmelsen hindrar emellertid inte att en inspelning av ett telefonsamtal görs av någon av de samtalande utan att den han samtalar med underrättas om inspelningen. Inte heller i övrigt är en sådan inspelning förbjuden i svensk rätt (jfr JK-beslut , A.10). I remissen hänvisas till JO:s ämbetsberättelse 1975/76 s. 333. Av JO:s bedömning i det ärendet, som gällde talavlyssningsapparater vid kommunkontoret i , framgår att det är otillbörligt för en offentlig funktionär att olovligen eller eljest i hemlighet spela in ett telefonsamtal som han har med någon. Om det inte föreligger särskilda skäl, är förfarandet enligt JO ohederligt och moraliskt förkastligt och kränker den andres personliga integritet. Enligt min mening föreligger i detta fall omständigheter som gör att något inte kan riktas mot att samtal spelades in utan att han gjordes uppmärksam på detta. Som framgått av det redan anförda bedömdes yttranden, bl.a. mot bakgrund av tidigare samtal, som så att det förelåg risk för andra personers säkerhet. Inspelningsapparaturen sattes inte på från början utan först när samtalet utvecklats på ett sätt som uppfattades som obehagligt och hotfullt. I det läget kan inspelningen enligt min mening inte anses ohederlig eller moraliskt förkastlig. Det kan kanske inte uteslutas att . själv är av uppfattningen att hans personliga integritet blivit kränkt. Mot bakgrund av den vändning samtalet tog, anser jag dock att den aspekten inte väger särskilt tungt. Upplysningsvis vill jag nämna att några andra samtal än det nu aktuella aldrig har spelats in hos Riksåklagaren sedan inspelningsanläggningen togs i bruk /95 i samband med att myndigheten flyttade in i de nuvarande lokalerna. Anläggningen, som är centralt placerad, är gemensam för samtliga teleanknytningar till Riksåklagarens växel. Uppspelning av samtal fordrar en särskild kod och ombesörjdes i detta fall av säkerhetsansvariga hos Riksåklagaren. I ett beslut anförde chefsJO följande. Ett förfarande som innebär att den ene av deltagarna i ett telefonsamtal utan sin samtalspartners vetskap spelar in samtalet på band eller lämnar sitt tillstånd till sådan inspelning omfattas inte av straffbestämmelserna i 4 kap. 8 och 9 a §§ om brytande av telehemlighet respektive olovlig avlyssning. Reglerna i 27 kap. om vilka krav som måste vara uppfyllda för att hemlig teleavlyssning skall få tillgripas är inte heller tillämpliga i sådana situationer. Också i övrigt saknas i svensk lag regler om förfaranden av det i ärendet aktuella slaget. Det nu sagda kan emellertid inte uppfattas så att det alltid skulle vara godtagbart att en befattningshavare vid en myndighet spelar in ett telefonsamtal utan att samtliga deltagare i samtalet i förväg har underrättats om att så sker. JO har tidigare uttalat att, utom i fall då särskilda skäl gör det nödvändigt, en offentlig funktionär, som en person ovetande spelar in ett samtal med denne på band, förfar ohederligt och moraliskt förkastligt samt kränker dennes personliga integritet. I beslutet sägs vidare att ett sådant förfarande inte anstår en handläggare hos en myndighet och att JO därför ansåg sig böra uttala att en handläggare måste meddela den han samtalar med att samtalet kommer att spelas in (JO 1975/76 s. 335). Artikel 8 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har följande innehåll. har rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Förevarande artikel må icke störa åtnjutandet av denna rättighet med undantag för vad som är stadgat i lag och i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till landets yttre säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebyggandet av oordning eller brott, hälsovården, skyddandet av sedligheten eller av andra personers fri- och rättigheter. Till korrespondens är inte att hänföra endast befordran av brev och andra meddelanden med post utan också telefoniska och telegrafiska kommunikationer samt överförande av meddelanden med hjälp av radio och datorer (, Mänskliga rättigheter 1993 s. 202). I ett fall avgjort av var omständigheterna följande. En fransk poliskommissarie blev kontaktad av en person (G.) som sade sig ha fått en förfrågan från A. om att döda en person. erbjöd sig att ringa till A. för att diskutera brottets genomförande och låta spela in samtalet. Kommissarien antog erbjudandet och samtalet kom till stånd från dennes tjänsterum där det spelades in på kommissariens bandspelare. Poliskommissariens agerande ansågs av som ett otvivelaktigt intrång i A:s rätt till skydd för sin korrespondens och domstolen fann därför inte skäl att gå in på frågan om det också berörde A:s privatliv. Då det vidare framkom att det inte fanns något stöd i fransk lag för att genomföra en sådan åtgärd som den poliskommissarien hade vidtagit fann att den vidtagna åtgärden stred mot artikel 8 (Fallet A. mot , 40/1992/385/463). Av nämnda dom framgår att det föreligger ett brott mot artikel 8 i , om en myndighet utan stöd i lag medverkar till att ett telefonsamtal med en enskild person kommer till stånd och spelas in utan dennes vetskap. Eftersom det i svensk rätt saknas regler om sådan inspelning skulle en åtgärd av det angivna slaget vidtagen av en svensk myndighet således strida mot artikel 8. Det är däremot inte alldeles självklart att man av domen kan dra den slutsatsen att det skulle vara fråga om ett brott mot artikel 8 också när en myndighet utan den uppringandes vetskap spelar in ett telefonsamtal till myndigheten som har tillkommit utan något som helst initiativ från dennas sida. JO har som nämnts i det föregående ställt sig kritisk till att en myndighet spelar in ett telefonsamtal mellan en befattningshavare där och en enskild person utan att denne underrättas om inspelningen. De synpunkter som framförs i beslutet får mot bakgrund av dom anses ha än större tyngd . Med hänsyn till vad som har upplysts om de tidigare telefonsamtalen från . och vad denne inledningsvis uttalade under de inspelade samtalen har jag förståelse för åtgärden att spela in samtalen. Jag anser emellertid mot bakgrund av vad som har anförts i det föregående att den uppringde tjänstemannen, innan han påbörjar en inspelning i en situation av det aktuella slaget, bör upplysa sin samtalspartner om detta. Ett beslut om att en bevisprovokation skall genomföras under en förundersökning skall fattas av åklagare I en anmälan till JO framförde P.S. klagomål mot i och gjorde därvid gällande att den hade använt uppenbart otillbörliga metoder i sitt spaningsarbete. Dessa hade enligt anmälaren bestått i att polisen aktivt hade deltagit i och provocerat fram en brottslig gärning genom att en polisman hade uppträtt som spekulant och senare som köpare/mottagare av kokain. Av infordrade handlingar framgick bl.a. följande. inkom till Skärholmspolisen, narkotikagruppen, ett tips från chefen för flyktingförläggningen i , , om att det förekom någon form av hantering av narkotika på förläggningen och att en somalier hade ytterligare upplysningar att lämna. , , polisaspiranten Redar Baskin som vid tillfället tjänstgjorde vid samt ytterligare en polisaspirant och de två aspiranternas handledare begav sig med anledning härav till förläggningen. Skälet till att Redar Baskin ombads att följa med var att och tyckte att hans utseende kunde vara till nytta om det visade sig att tipset var riktigt. På förläggningen träffade , och en person vid namn . som berättade följande. I den korridor där A.M. bodde fanns en person från vid namn H., som tillsammans med en annan peruan vid namn A. hade erbjudit A.M. H. och A. hade därvid sagt till A.M. att denne hade en stor umgängeskrets och därför lätt kunde sälja kokain åt dem. De hade vid det aktuella tillfället haft med sig en påse med kokain. hade avböjt att ta befattning med kokainet hade H. och A. åkt in till . Sedan de hade kommit tillbaka till flyktingförläggning visade de upp för A.M. och berättade att de hade sålt kokain och att det hade varit mycket lätt. De framförde på nytt sitt önskemål att A.M. skulle sälja åt dem och de uppgav härvid att de hade kontakter och kunde skaffa fram mera kokain. Dessa händelser ägde rum . tyckte att det var en ful hantering och han beslöt sig för att gillra en fälla för H. och A. Han berättade för dem att han hade en svensk vän som bodde i och som var intresserad av att köpa kokain för per gram. Man kom överens om att mötas på för att bege sig till A.M:s fiktive vän. H. och A.M. skulle träffas på förläggningen i och därefter bege sig till där de skulle träffa A. som skulle ha med sig ett kokainprov. föreslog , och att han skulle presentera Redar Baskin som en presumtiv köpare av grekisk härkomst. och beslutade att Redar Baskin skulle agera som köpare. Redar Baskin instruerades att uppträda som en förmedlare för en grekisk köpare samt att ta det lugnt och se vad som hände. Såvitt han i efterhand kunde erinra sig begärde H. och A. Någon han mindes inte vem sade att han skulle erbjuda per gram. Redar Baskin och A.M. gick till A.M:s rum, dit H. kom omkring . H. var då ensam. presenterade Redar Baskin för H. som berättade att han hade en kamrat vid namn A, som var och hämtade ett provparti och att han skulle träffa denne i . Denna uppgift visade sig stämma eftersom en spanare följde efter H. till . Man kom överens om att H. och A. skulle komma med provpartiet till förläggningen . och , som misstänkte att H. och A. kunde komma att visa upp samma mängd narkotika som tidigare, dvs. kokain, beslutade att Redar Baskin skulle fortsätta att spela rollen som köpare. De sade till honom att han skulle försöka ta reda på om H. och A. hade något större parti på sig men att han inte skulle verka för angelägen. När Redar Baskin träffade H., A. och A.M. i den sistnämndes rum på förläggningen tog A. ur jackfickan fram ett litet parti kokain som var inslaget i ett kvitto från en affär i och överlämnade det till honom. A. berättade att det var tre personer som sålde kokainet och att den tredje personen bodde i . Redar Baskin uppfattade A. som ledare, eftersom denne tog initiativet. A. frågade direkt hur mycket han ville ha: one, two, three, five kilo? A. sade att kokainet var av mycket fin kvalitet och kom från The jungles of , att de för tillfället endast hade tillgängliga men att han skulle kunna skaffa fram mera . Redar Baskin skulle i så fall kontakta H., eftersom A. veckan därpå skulle resa utomlands. var mycket aktiv under diskussionen, och han lyckades övertyga A. och H. att det var fråga om en riktig affär och att Redar Baskin var en riktig köpare. A. verkade mycket angelägen om att affären skulle genomföras , och A. föreslog att överlämnandet skulle ske . Redar Baskin föreslog då i enlighet med sina instruktioner att överlämnandet skulle ske på förläggningen. A. och H. lämnade därefter rummet för att gå och ringa till någon, förmodligen personen i , och fråga var överlämnandet skulle äga rum. När de återkom, sade A. att överlämnandet skulle ske vid . Redar Baskin sade därefter att han var tvungen att gå och ringa sin kompis angående affären. Redar Baskin berättade för och att han hade blivit erbjuden kokain som skulle överlämnas i . och beslutade att Redar Baskin skulle anta erbjudandet. Han gick därefter tillbaka till A.M:s rum och sade att han antog erbjudandet och att han och finansiären skulle komma till . Redar Baskin, A. och H. lämnade sedan förläggningen och gick mot , där A. och H. steg på tåget. Polispersonal följde efter dem till där de försvann in i ett bostadsområde. Redar Baskin berättade för och att A. och H. hade varit mycket angelägna om att göra affären och att det hade gått förvånansvärt lätt. Han sade att någon bestämd summa pengar inte hade nämnts utan endast att pengarna skulle finnas vid överlämnandet. Redar Baskin sammanträffade sedan med A. vid . A., som inte hade kokainet med sig, bad att få se pengarna och sade att de skulle åka i Redar Baskins bil till en lägenhet ett par kvarter bort. Redar Baskin föreslog sedan han hade fått nya instruktioner att A. skulle ställa sig med kokainet under skylten vid OK:s bensinstation i och att Redar Baskin skulle komma fram om han såg att A. var ensam. och beslutade härefter att A. och H. skulle gripas om de dök upp på den avtalade platsen samt att Redar Baskin inte fick gå fram. Omkring midnatt dök A. upp vid bensinstationen med en ryggsäck och ställde sig under skylten. och såg hur H. och en tredje person, senare identifierad som O., gick fram till A. lämnade de honom och ställde sig . De föreföll mycket nervösa. därefter greps alla tre. I A:s ryggsäck påträffades kokain. Innan gripandet gjordes observerades en fjärde person som stod intill en bankomat. Personen, som hade en munkjacka med uppfälld huva på sig, stod och rökte och verkade vänta på något eller någon. Det framkom senare vid förhör med de inblandade att denna fjärde person var P.S. som, beväpnad med en pistol, skulle övervaka överlämnandet av narkotikan. Polisanmälan upprättades , varvid polisen K 8 angavs som anmälare. Den angavs avse grovt narkotikabrott och olaga vapeninnehav vid Viksjöleden vid i . De misstänkta var A., O. och H. Om brottet antecknades följande. Efter inkommet tips till Narkotikagruppen vid påbörjades spaning mot A. och H. Enligt tipset skulle de ha tillgång till en större mängd narkotika. De följdes till där de försvann i ett hyreshusområde nära centrum. Efter en del turer i kom de ut ur nämnda hyreshusområde tillsammans med en tredje person. A. ställde sig på vid och verkade vänta på någon. Han bar en svart axelremsväska vilken inte setts tidigare. O och H ställde sig från A. och verkade övervaka honom. Alla tre övervakades utan att något hände. Med tanke på vad tipset sade och de tre personernas beteende vågade polismännen inte avvakta längre utan grep alla tre när A. var på väg att lämna platsen. I A:s axelremsväska påträffades ett kaffepaket i vilket en större mängd vitt pulver förvarades. Alla tre fördes till . Vid skyddsvisitation av O. påträffades en springkniv (stilett) i ena bakfickan och 7 patroner 22 long i jackfickan. och upprättade en promemoria rörande grovt narkotikabrott , samt . Promemorian innehåller uppgifter om bl.a. Redar Baskins kontakter med H. och A., vilka i huvudsak redovisats i det föregående. Enligt regionåklagarmyndighetens diarium inträdde åklagaren som förundersökningsledare . dömde O. för grovt narkotikabrott till fängelse och , H. för grovt narkotikabrott till fängelse och A. för grovt narkotikabrott till fängelse och . Tingsrätten ansåg under hänvisning till uttalandet i rättsfallet NJA 1985 s. 544 om att grund för strafflindring kan tänkas föreligga om polisen använder metoder som framstår som uppenbart otillbörliga, t.ex. att den förmår någon att begå ett brott som han sannolikt annars aldrig skulle ha begått att polisens handlande i det aktuella fallet inte utgjorde någon strafflindringsgrund. fastställde tingsrättens dom mot O. och H. beslutade att inte meddela prövningstillstånd (B 2083/93). dömde P.S. för grovt narkotikabrott och olaga vapeninnehav till fängelse . fastställde tingsrättens dom. beslutade att inte meddela prövningstillstånd (B 2185/94). Sedan P.S. hade ansökt om resning, varvid han åberopade bl.a. att polisen hade använt sig av metoder som framstår som uppenbart otillbörliga, avslog ansökningen (Ö 2295/95). Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande över dels lämpligheten av att aktioner av detta slag beslutas av polisman samt uppgift om på vilken befattningsnivå som enligt tjänsteföreskrifter o.d. beslut om spaningsmetoder av aktuellt slag kan fattas, dels de överväganden som gjordes när beslut fattades om att en polisaspirant (Redar Baskin) och en privatperson (A.M.) skulle anlitas för att medverka i aktionen, dels vilka föreskrifter som gäller vid myndigheten vad avser dokumentation av dylika aktioner och om dessa uppfyllts i det aktuella ärendet. I polismyndighetens (biträdande länspolismästaren ) yttrande anfördes bl.a. följande. finner att polismännens handlande får ses som en bevisprovokation av ett större parti narkotika, som redan funnits i någons besittning. Partiet var av den storleken att det inte är sannolikt att det innehades i annat syfte än att det skulle avyttras. Då ärendet påbörjades förelåg ej fara i dröjsmål. Polismännen borde således ha inhämtat beslut av åklagare eller i vart fall samrått med polischef. Polismännen kände emellertid inte till detta och det saknades i övrigt föreskrifter vid polisområde för hur aktioner av detta slag skulle hanteras. Det kan i övrigt nämnas att ägnat problemet uppmärksamhet och en kriputrapport, som redogör för hur bevis- och brottsprovokation skall gå till, är under framställning. Ärendet remitterades härefter till för yttrande över hur en fråga om bevisprovokation av i ärendet aktuellt slag bör handläggas i formellt hänseende vid en polismyndighet. Remissvaret skulle särskilt omfatta yttrande över dels lämpligheten av att en sådan aktion beslutas av en polisman samt uppgift om på vilken befattningsnivå beslut om spaningsmetoder av aktuellt slag bör fattas, dels lämpligheten av att anlita en polisaspirant och/eller en privatperson för att medverka i en dylik aktion, dels på vilket sätt dokumentation av dylika aktioner bör ske. I (biträdande rikspolischefen ) yttrande anfördes följande. Bevisprovokation är en i lag oreglerad spaningsmetod. Tillräckligt stöd för att polisen får använda metoden har ansetts finnas i 8 § polislagen (1984:387), jfr prop. 1983/84:111 s. 48, och i (RB) regler om förundersökning. Inte sällan har dock svåra gränsdragningsfrågor uppkommit när det gäller förhållandet till otillåten s.k. brottsprovokation. Jfr betänkande 1993/94:JuU4 s. 9, Processrättsliga frågor. Har förundersökningen inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet skall, enligt 23 kap. 3 § RB, ledningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall dessutom överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. kunde åklagaren, då undersökningen leddes av polismyndighet, meddela anvisningar rörande undersökningens bedrivande, jfr SFS 1994:1412 och prop. 1994/95:23. Åklagarens anvisningsrätt togs emellertid bort genom en ändring av 23 kap. 3 § RB . Genom den nya lagen förtydligades också reglerna om åklagarens övertagande av förundersökningsledningen så att det framgår att åklagaren i dessa fall har ansvaret för hela utredningen. I förarbetena till polislagen framhölls att beslut om sådana spanings- eller förundersökningsmetoder som bevisprovokation utgör exempel på bör fattas av åklagare eller polisman i polischefsbefattning, jfr prop. 1983/84:111 s. 47. Det är oklart om de senaste ändringarna i 23 kap. 3 § RB var avsedda att leda till några förändringar i detta avseende. Riksåklagaren och har i samråd fastställt allmänna råd angående förundersökningsledning i brottmål till ledning för bedömningen av om ett brott är av enkel beskaffenhet eller ej, jfr FAP 403-5. Vid meningsskiljaktigheter mellan åklagaren och polismyndigheten om vem som skall leda undersökningen är det åklagaren som har avgörandet i sin hand. På grundval av de upplysningar som i nu aktuellt fall lämnades till polisen förekom anledning till skälig misstanke om grovt narkotikabrott beträffande två namngivna personer. Sådant brott anses, enligt de omnämnda råden, inte vara av enkel beskaffenhet. Mot denna bakgrund och eftersom det i detta fall synes ha funnits god tid att planlägga det fortsatta arbetet borde ledningen av förundersökningen ha överlämnats till åklagaren. Beslutet om bevisprovokation borde därefter sedan polischef informerats om och tagit ställning till provokationen ha fattats av åklagaren. Detta följer dels av att åklagaren har det yttersta ledningsansvaret så snart någon kan skäligen misstänkas för brottet, dels av att ett huvudsyfte med provokationen är att samla material för åklagarens framtida bevis- respektive lagföring. I sammanhanget kan hänvisas till serie RPS RAPPORT 1994:9 Återköp och betalning för information. När det gäller vem som skall besluta om återköp, en form av bevisprovokation, uttalas i rapporten s. 85 f att åklagaren bör fatta sådana beslut. Styrelsen har således ingen annan uppfattning i detta ärende. Provokatören utför delar av det riskfyllda spaningsarbetet där det kan krävas polisman tillkommande befogenheter. Den givna utgångspunkten vid all bevisprovokation är därför att en polisman skall agera. Att anlita en yngre polisman möter inga hinder förutsatt att denne bedöms som lämplig för uppgiften. Om situationen är sådan att en polisman svårligen kan accepteras i den kriminella miljön eller av någon annan anledning inte kan introduceras för de personer som åtgärden riktas mot kan en privatperson anlitas för uppgiften. Lämpligheten av detta förfaringssätt måste bedömas från fall till fall. Något undantag för uppgifter om användning av bevisprovokation finns inte i 23 kap. RB om dokumentation av förundersökning. Detta innebär att varje åtgärd och i övrigt allt som har betydelse för saken skall dokumenteras i förundersökningsprotokollet. Frågor om sekretess för sådana uppgifter får på sedvanligt sätt prövas enligt bestämmelserna i 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100). Jfr också den tidigare nämnda rapporten s. 87 och 90. Avslutningsvis kan nämnas att frågor angående bevis- och brottsprovokation behandlas i serie RPS RAPPORT som väntas komma ut . Härigenom kommer ytterligare klarhet att kunna skapas i nu berörda frågor. Slutligen remitterades ärendet till Riksåklagaren för yttrande över hur en fråga om bevisprovokation av i ärendet aktuellt slag bör handläggas i formellt hänseende. Remissvaret skulle särskilt omfatta yttrande över