frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Om det förhöll sig på det sättet skulle det exempelvis vara möjligt att genom ett editionsföreläggande eller en husrannsakan få tillgång också till eventuellt förekommande uppgifter hos ett teleföretag om innehållet i ett telemeddelande (jfr 24 § telelagen), trots att sådana uppgifter över huvud taget inte kan lämnas ut till brottsutredande organ med stöd av telelagen (jfr prop. 1992/93:200 s. Också en närmare granskning av det aktuella regelsystemet ger stöd för den uppfattning som jag här har gett uttryck för, och sådant stöd står också att finna i tillämpning av artikel 8 i , som utgör en del av den svenska rätten. En naturlig utgångspunkt för ett resonemang i frågan är regeln i 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) om skydd mot bl.a. hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal och andra förtroliga meddelanden. Enligt sin ordalydelse ställer detta lagrum visserligen inte upp något skydd mot inhämtande av uppgifter om sådana meddelanden så länge uppgifterna inte avser meddelandenas innehåll (jfr SOU 1975:75 s. 387 f.). Som har framhållits av Utredningen om telefonavlyssning är hemlig teleövervakning emellertid principiellt att jämställa med ett ingrepp i telehemligheten (se prop. 1975/76: 202 s. 167), och det framstår därmed som naturligt att i likhet med vad som gäller i fråga om hemlig teleavlyssning betrakta detta tvångsmedel som ett ingrepp i den enskildes principiella rätt till förtrolig kommunikation. Man befinner sig således här under alla förhållanden mycket nära det område som skyddas av 2 kap. 6 § RF. Det saknar därför inte intresse för den fråga som är föremål för bedömning i detta ärende att undersöka vilka krav man enligt grundlagsstiftarens uppfattning bör ställa på lagregler som begränsar de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna. Det resonemang i frågan som redovisas i prop. 1975/76: 209 om fri- och rättigheter i grundlag tar sin utgångspunkt i bestämmelserna i 2 kap. 12 § andra stycket RF att en rättighetsbegränsning får göras endast för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle samt att begränsningen aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen som en av folkstyrelsens grundvalar. Det framhålls i propositionen (s. 153) att denna reglering är ägnad att understryka kravet på att lagstiftaren, när en fri- och rättighetsinskränkande lag beslutas, noga redovisar sina syften. Sedan departementschefen därefter förklarat att rättighetsskyddet gäller endast gentemot det allmänna gör han följande uttalande (s. 154): Det förhåller sig emellertid så att inte heller alla de föreskrifter angående förhållandet mellan den enskilde och det allmänna som i ett visst fall kan upplevas som en inskränkning i den enskildes möjligheter att utöva en viss rättighet som denna har beskrivits i grundlagen skall anses innebära en rättighetsbegränsning. Allmänt kan sägas att en föreskrift begränsning endast om det av föreskriften uttryckligen eller underförstått framgår att en rättighetsbegränsning är åsyftad eller ingår som ett naturligt led i regleringen. Även om det huvudsakliga syftet med detta uttalande är att slå fast att t.ex. reglerna om stöld och hemfridsbrott inte är att betrakta som begränsningar av den grundlagsskyddade informationsfriheten, ger det också uttryck för det krav på förutsebarhet i rättstillämpningen som legalitetsprincipen ställer på all lagstiftning som avser ingrepp i enskildas förhållanden. Varken i förarbetena till reglerna om edition, husrannsakan och beslag eller i något annat sammanhang har det gjorts några uttalanden från lagstiftarens sida som tyder på att avsikten skulle ha varit att dessa regler skall kunna användas för att ge de brottsutredande myndigheterna tillgång till uppgifter om telemeddelanden. Frågan om tillgången till sådana uppgifter har i stället varit föremål för en särskild lagreglering som har förändrats i takt med den tekniska utvecklingen på området. innehöll redan vid sitt ikraftträdande en regel om hemlig telefonavlyssning vid sidan av bestämmelserna om edition, husrannsakan och beslag, och institutet hemlig teleövervakning infördes genom lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål för att sedan få sitt tillämpningsområde utvidgat genom ändringar 1989. De senaste lagändringarna på området, som innebar att bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning fick sin nuvarande lydelse, trädde i kraft . På motsvarande sätt har frågan om möjligheterna för de brottsutredande myndigheterna att i efterhand få del av uppgifter om särskilda telemeddelanden blivit föremål för en särskild reglering i sekretesslagen och telelagen. Det nu sagda leder enligt min mening fram till slutsatsen att den ståndpunkt i frågan om de brottsutredande myndigheternas möjligheter att inhämta uppgifter om telemeddelanden som står i bäst överensstämmelse med bärande principer i den svenska rättsordningen är att denna fråga är exklusivt reglerad i 27 kap. RB, 27 § telelagen och 14 kap. 2 § sekretesslagen, och att det således inte bör förekomma att man använder editionsföreläggande eller husrannsakan i förening med beslag som substitut för hemlig teleövervakning och utlämnande av uppgifter enligt telelagen eller sekretesslagen i de fall där dessa möjligheter att komma åt information inte står till buds. Som har nämnts i det föregående är också av intresse i sammanhanget. Enligt konventionen har envar rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens (art. Inskränkningar i denna rätt får ske i den mån de har stöd i lag och är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till landets yttre säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebyggandet av oordning eller brott, skyddandet av hälsa eller moral eller av andra personers fri- och rättigheter (art. 8:2). I praxis har fastslagits att inte bara avlyssning av telefonsamtal utan även registrering av sådana samtal utgör intrång i skyddet för privatliv och korrespondens (mot ). Kravet på laglighet innebär enligt domstolen dels att ett intrång måste vara lagligen grundat enligt den inhemska rättsordningen, dels att tillämplig nationell lag måste vara tillgänglig för den berörda personen och så utformad att konsekvenserna av dess tillämpning kan förutses. Stadgad praxis likställs med lag men någon sådan praxis utanför det lagreglerade området finns inte i svensk rätt och är heller inte förenlig med legalitetsprincipen såsom denna framgår av regeringsformen (jfr 2 kap. 6 och 12 §§ samt 8 kap. 3 § RF). I fallet Kruslin mot fann domstolen efter att ha framhållit nödvändigheten av att ett så allvarligt intrång som telefonavlyssning och andra former av registrering av telefonsamtal regleras genom klara och detaljerade bestämmelser att den aktuella nationella lagstiftningen inte hade varit tillräckligt tydlig i fråga om tillämpningsområde och gränser för berörda myndigheters diskretionära prövningsrätt och att en kränkning därför förelåg. Domstolen konstaterade bl.a. att den personkrets som kunde bli föremål för telefonavlyssning och de brott för vilka telefonavlyssning kunde beslutas inte hade definierats och att det inte hade funnits något krav på att ett beslut om telefonavlyssning begränsades tidsmässigt. En jämförelse mellan de svenska grundlagsreglerna om de grundläggande fri- och rättigheterna, å den ena, och konventionens regler, å den andra sidan, ger således vid handen att konventionen ger ett starkare skydd för telemeddelanden än regeringsformen beroende dels på att konventionen som den har tolkats av , i motsats till regeln i 2 kap. 6 § RF, skyddar inte bara innehållet i sådana meddelanden utan ställer upp ett skydd också mot registrering av telemeddelanden, dels på att den i vissa hänseenden ställer högre krav på kvaliteten hos de inskränkande lagreglerna än vad regeringsformen gör. Det är således ytterst konventionens regler som bestämmer hur långt skyddet enligt svensk rätt sträcker sig (prop. 1993/94: Vad först gäller kravet att den krets av personer som kan bli direkt berörd skall vara definierad i de lagregler som ger möjlighet till intrång i skyddet för privatliv och korrespondens kan konstateras att varken regler om edition, husrannsakan och beslag, den aktuella regeln i telelagen eller 14 kap. 2 § sekretesslagen innehåller några begränsningar av innebörd exempelvis att endast uppgifter hänförliga till misstänkta personer kan komma i fråga. För sådan husrannsakan som avses här, dvs. hos någon annan än den som är skäligen misstänkt, förutsätts i och för sig enligt 28 kap. 1 § RB att ett brott på fängelsenivå har begåtts men det krävs inte att den information som eftersöks har någon anknytning till en viss personkrets utan det är tillräckligt att den har ett samband med brottet. I telelagens och sekretesslagens regler i ämnet ställs kravet på brottets svårhet högre men någon anknytning till den misstänktes person krävs inte. Inte någon av de nu nämnda lagreglerna innehåller heller någon begränsning till tiden av den information som får hämtas in, och reglerna om edition, husrannsakan och beslag saknar också begränsningar avseende exempelvis uppgifternas art som tar sikte direkt på telemeddelanden. Vid tillämpningen av reglerna i skall behovs- och proportionalitetsprinciperna beaktas, vilket i vissa fall borde kunna innebära en inskränkning av möjligheterna att få tillgång till information. Även med hänsyn till detta framstår emellertid möjligheten att förutse hur dessa regler kan komma att användas i det särskilda fallet som liten. En viss försiktighet är påkallad vid tolkningen av de avgöranden av som har nämnts i det föregående. Det kan emellertid i varje fall starkt ifrågasättas om inte en tillämpning av regler om edition, husrannsakan och beslag i syfte att få tillgång till uppgifter om telemeddelanden står i strid med artikel 8 i konventionen. Jag är således sammanfattningsvis av den uppfattningen att starka skäl talar för att regler om edition, husrannsakan och beslag inte skall anses vara tillämpliga när det är fråga om att inhämta uppgifter om telemeddelanden utan att denna fråga i stället är reglerad uteslutande i bestämmelserna om hemlig teleövervakning och i telelagens och sekretesslagens regler om utlämnande av sådana uppgifter till bl.a. åklagare och polis. Det är självfallet inte godtagbart att man inte kan komma fram till en uppfattning om regelsystemets innebörd i det här diskuterade hänseendet annat än genom ett komplicerat tolkningsresonemang. Att det finns utrymme också för andra uppfattningar om regleringens innebörd än den som jag här har redovisat framgår av det hovrättsavgörande som jag har nämnt. Redan denna oklarhet i fråga om rättsläget gör det nödvändigt att se över reglerna. Det kan vidare ifrågasättas om reglerna i telelagen och sekretesslagen till fullo uppfyller de krav på klarhet och förutsebarhet som ställer på regler om intrång i skyddet för privatliv och korrespondens. Det finns ytterligare skäl att göra en översyn av regelsystemet. Det är exempelvis inte tillfredsställande att reglerna om de brottsutredande organens tillgång till uppgifter om telemeddelanden är konstruerade på olika sätt och intagna i skilda lagar beroende enbart på om uppgifterna hänför sig till förfluten eller kommande tid. Att avfattningen av regeln om hemlig teleövervakning har lett till missförstånd har redan nämnts. En översyn bör enligt min mening inriktas på att den samlade regleringen av frågan skall tas in i 27 kap. RB och att beslut i utlämnandefrågan alltid skall fattas av domstol. Det är därför med tillfredsställelse jag har noterat att regeringen har tillsatt en särskild utredare med uppdrag att utreda ett antal frågor om kriminalpolisiära arbetsmetoder inom ramen för straffprocessuella tvångsmedel (; Dir. 1996:64 Hemlig avlyssning m.m.). I uppdraget ingår att se över de regler i , telelagen och sekretesslagen som tar sikte på de brottsutredande myndigheternas möjligheter att hämta in uppgifter om telemeddelanden och lämna förslag till en samlad reglering av dessa bestämmelser i . Jag översänder kopior av detta beslut till , justitieutskottet och för kännedom. Kallelser av förhörspersoner som inte fyllt (Dnr 4765-1995) I ett beslut anförde chefsJO följande. Vid av den och uppmärksammades bl.a. följande. I tingsrättens mål B 603/95 rörande stöld kallades två unga vittnen, , till huvudförhandling i målet. Kallelserna adresserades till vittnena som förelades att inställa sig personligen vid äventyr av vite. Av handlingarna i målet framgick att åklagaren i sin bevisuppgift till tingsrätten hade antecknat att dessa vittnen var . Vittnenas vårdnadshavare underrättades inte om förhandlingen. I mål B 1450/95 rörande misshandel m.m. förelades två 14-åriga målsägande att vid vite inställa sig till huvudförhandlingen. Målsägandenas ålder framgick av till tingsrätten ingivna handlingar med identitetsuppgifter. Någon särskild underrättelse om förhandlingen skickades inte till målsägandenas vårdnadshavare. Tingsrätten förelades att inkomma med yttrande över föreläggandena till de minderåriga vittnena och målsägandena i mål B 603/95 respektive mål B 1450/95. Domstolen anmodades därvid att i yttrandet redovisa sina rutiner för utfärdande av kallelser av vittnen och målsägande till förhandlingar samt vilka åtgärder som enligt tingsrättens mening normalt bör vidtas om ett vittne eller en målsägande som skall höras är . Tingsrätten kom in med remissvar genom lagmannen . Till remissvaret hade fogats yttranden från rådmännen och . Målet gällde åtal mot två personer för stölder. Inledningsvis hade någon vittnesbevisning inte åberopats och målet sattes ut till huvudförhandling. Kort tid före förhandlingsdagen ringde en av de tilltalade till mig och begärde att få en offentlig försvarare. Vid samtalet kom det fram att den tilltalade inte längre vidhöll det erkännande han gjort under förundersökningen. Jag underrättade genast åklagaren om det. Åklagaren begärde att huvudförhandlingen skulle ställas in och upplyste att han avsåg att åberopa vittnen till styrkande av tillgreppen. I enlighet med åklagarens begäran ställdes förhandlingen in. Därefter hade jag ingen befattning med målet förrän det ånyo var utsatt till huvudförhandling och kallelser utskickade. Åklagarens bevisuppgift hade jag inte sett. Eftersom jag väl visste vad målet gällde och vad åklagaren ville styrka med den nya bevisningen gick jag inte igenom målet före huvudförhandlingen. Först vid denna fick jag klart för mig att vittnena var ; när jag skulle till att förestava eden frågade jag om åldern eftersom jag tyckte att de såg unga ut. Den normala rutinen på roteln är att jag med protokollföraren går igenom när och hur vittnen och andra agerande skall kallas i samband med att målen kommer in eller sätts ut till huvudförhandling. I den mån bevisuppgifter kommer in därefter vanligen från den tilltalade behandlas de på samma sätt. Vad gäller kallelser av vittnen som är kan jag inte påstå att jag har några rutiner. Såvitt jag kan erinra mig har frågan bara varit aktuell en gång tidigare, i ett tvistemål . Då ringde jag till barnets mamma, närmast för att undersöka om det var något hinder att höra barnet, och vi kom överens om att mamman skulle sörja för att barnet kom till förhandlingen utan ytterligare kallelse. Förfarandet grundades inte på några djupare överväganden om just kallelsen utan framstod som lämpligt i det fallet. Parterna enades och något vittnesförhör blev aldrig av. För egen del anser jag att föräldrar till vittnen under även utan föreskrift därom bör underrättas om förhandlingen, helst per telefon eftersom det på ett enkelt sätt ger vårdnadshavaren tillfälle att få svar på frågor och framföra eventuella erinringar. Målet instämdes och avsåg en 16-åring åtalad för misshandel. I stämningsansökan angavs som bevisning den tilltalades uppgifter och vidare målsägandeförhör med MK och DA samt vittnesförhör med BD. Av medsända handlingar framgick att målsägandena var och vittnet . Eftersom det var fråga om ett ungdomsmål bestämdes tid för huvudförhandling , närmare bestämt . Av åtgärdsbladet kan jag se att jag beslutat om förordnande av offentlig försvarare samt vidare att den tilltalade skulle stämmas och kallas till personlig inställelse vid äventyr av vite samt att de två målsägandena och vittnet skulle kallas personligen vid äventyr av vite. Jag beslöt även att den tilltalades vårdnadshavare skulle underrättas om huvudförhandlingen. Vilka överväganden jag gjort med hänsyn till målsägandenas och vittnets ålder kan jag så här efteråt inte påminna mig. Antagligen har jag noterat att BD fyllt eftersom jag bestämt om vitesföreläggande. Handläggningen torde överensstämma med lag och de rutiner som då tillämpades vid tingsrätten. Lagmannen kommer, efter samråd med domarna på tingsrätten, i särskilt yttrande till JO redovisa de rutiner som tingsrätten i fortsättningen eftersträvar vid kallandet av underåriga vittnen och målsäganden. Utöver vad som anförts av resp domare vill tingsrätten tillägga följande. Vite får enligt 36 kap 22 § inte föreläggas vittne som är medan någon motsvarande regel inte torde finnas beträffande målsägande under som skall höras i anledning av åklagarens talan. Inte heller tycks det finnas någon regel som ålägger domstolar att underrätta vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran om rättegången, något som föreskrivs beträffande underårig tilltalad i 26 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Tingsrätten ifrågasätter om inte de här påtalade bristerna borde föranleda lagstiftning, dels en bestämmelse som slår fast att vitesföreläggande att inställa sig personligen inte avser målsägande som är och som skall höras i rättegången, dels en bestämmelse som föreskriver skyldighet för domstolen att, ifråga om vittnen och om målsägande under skall höras, följa samma regler om underrättelse som föreskrivs beträffande tilltalade i 26 § nämnda lag. Detta skulle kunna kompletteras t ex med att blanketter för kallelser av målsägande och vittne kompletteras med en upplysning om att vitesföreläggande inte gäller målsägande och/eller vittne som är . I avvaktan på att här föreslagna åtgärder vidtas avser tingsrätten att i verksamheten följa andemeningen i de framlagda förslagen, troligen också att föreslå den föreslagna kompletteringen av kallelseblanketterna. Den som skall höras som vittne skall vid vite kallas att infinna sig vid förhandling inför rätten (36 kap. 7 § första stycket [RB]). Bestämmelsen om vitesföreläggande gäller emellertid inte vittnen som är (36 kap. 13 § och 22 § första stycket RB). Om en målsägande biträder åtalet eller annars för talan jämte åklagaren eller om han skall höras i anledning av åklagarens talan, skall han kallas till huvudförhandlingen. Om han skall infinna sig personligen skall tingsrätten förelägga honom vite (45 kap. 15 § första stycket RB). Av 20 kap. 14 § första stycket och 11 kap. 5 § fjärde stycket RB framgår i vilka fall en målsägande skall kallas att inställa sig personligen. Enligt det senast nämnda lagrummet skall en part i tvistemål infinna sig personligen vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt, om inte hans närvaro kan antas vara utan betydelse för utredningen. När en part företräds av legal ställföreträdare skall vad som gäller för partens skyldighet att infinna sig personligen gälla om ställföreträdaren. En part som inte själv får föra sin talan är emellertid skyldig att infinna sig personligen, om rätten finner att hans närvaro är nödvändig för utredningen. De nu nämnda reglerna skall tillämpas också beträffande målsägande, även om de inte för talan (20 kap. 14 § första stycket RB). Generella regler om föreläggande av vite finns i lagen (1985:206) om viten. att vite inte får föreläggas, om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet (2 § andra stycket viteslagen). Om vites adressat m.m. Före kunde ett vittne som inte inställde sig till en förhandling dömas till böter. Först om målet sköts upp till en ny förhandling fick vittnet kallas vid påföljd av vite. Förbudet mot att sätta ut vite vid kallelser av vittnen under motiverades med att det för tillämpning mot vittne av bötes- eller vitespåföljd är nödvändigt att vittnet är kriminellt ansvarig (NJA II 1943 s. 486). Det återgivna resonemanget har uppenbarligen giltighet också i fråga om målsägande som är . Enligt 45 kap. 15 § första stycket RB skall tingsrätten emellertid förelägga målsäganden att inställa sig vid vite om han skall infinna sig personligen utan att något undantag har gjorts för målsägande under motsvarande vad som gäller för vittnen. medger endast i en speciell situation att rätten underlåter att sätta ut vite där ett sådant enligt särskild föreskrift är obligatoriskt. I fall när ett föreläggande skall delges någon som vistas utom riket får nämligen rätten underlåta att förelägga vite under förutsättning att delgivning annars inte kan ske i den främmande staten (9 kap. 7 § andra stycket RB). Det kan således konstateras att inte öppnar någon möjlighet att underlåta att sätta ut vite i fall som det nu är fråga om. Vitesfrågan regleras emellertid inte exklusivt i . I den mån annat inte följer av vad som är särskilt föreskrivet skall nämligen även viteslagen tillämpas (se 1 § viteslagen). I 2 § andra stycket viteslagen föreskrivs, som tidigare nämnts, att vite inte får föreläggas, om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet. Det kan här hänvisas till Lavin, Viteslagstiftningen. En kommentar 1989 s. 61. Eftersom något annat inte kan anses följa av regler måste även 2 § viteslagen beaktas vid utformningen av vitesförelägganden i kallelser. Det kan här vara lämpligt att göra några allmänna uttalanden om vitessanktionen. Utdömandet av ett förelagt vite fyller ungefär samma funktion som en bötesdom. Det har en allmänpreventiv verkan att på detta sätt upprätthålla respekten för vitesförelägganden i allmänhet, och utdömandet klargör vidare för den enskilde att eventuellt förnyat föreläggande är allvarligt menat (, Allmän förvaltningsrätt, 16:e upplagan s. 144). Vitet företer även andra likheter med böter. Bl.a. kan vite förvandlas till fängelse enligt bötesverkställighetslagen (1979:189). Den som är är inte straffmyndig (1 kap. 6 § ). Med hänsyn till vitets likheter med straff anses det inte heller kunna komma i fråga att döma ut ett vite mot en så ung person och att den som är därför inte kan komma i fråga som adressat för ett vitesföreläggande (jfr Lavin, Vitesföreläggandets adressat 1975 s. 11). Som har nämnts förutsattes också i förarbetena till att vitespåföljd endast kan drabba den som är kriminellt ansvarig. Också regeln i 2 § viteslagen hindrar att ett vite adresseras till mycket unga personer. Den som inte har fyllt kan nämligen inte sällan antas sakna sådan möjlighet att följa föreläggandet som åsyftas i detta lagrum. Det kan således sammanfattningsvis konstateras att det inte får komma i fråga att adressera ett vitesföreläggande till en målsägande som inte fyllt . Vitesföreläggandet bör i stället rikta sig mot den som har den faktiska vårdnaden om barnet och som därför har möjlighet att ställa sig föreläggandet till efterrättelse (se Lavin, Vitesföreläggandets adressat s. 13). Om det i något fall inte är möjligt att på detta sätt välja en annan adressat skall tingsrätten, trots den obligatoriska utformningen av 45 kap. 15 § , inte sätta ut något vite. Vad som har sagts har betydelse också när ett barn som har fyllt 15 men inte kallas att i egenskap av målsägande inställa sig personligen vid en domstolsförhandling. Också barn i denna ålder kan ofta antas sakna faktiska möjligheter att själva efterkomma ett föreläggande om att inställa sig till en förhandling.