frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — Uppgift som omfattas av denna sekretess får enligt 14 kap. 2 § lämnas ut till polismyndighet, åklagarmyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brott, endast om lindrigare straff än fängelse inte är föreskrivet för brottet. Reglerna i telelagen överensstämmer med sekretesslagens i detta avseende och förutsätter för utlämnande av uppgift som avser ett särskilt telemeddelande att fråga är om brott med fängelse som straffminimum. Bestämmelserna i 38 kap. 4 § ger rätten möjligheter att förordna om föreläggande att förete skriftlig handling, s.k. editionsföreläggande. Vid ett sådant föreläggande måste givetvis bestämmelserna i sekretesslagen och telelagen beaktas. Om brottet exempelvis har ett lägre straffminimum än som där föreskrivs, finns det enligt min mening inte lagliga förutsättningar att förordna om editionsföreläggande och inte heller att begära att rätten skall förordna om ett sådant, redan av det skälet att det inte finns någon skyldighet för den som innehar den skriftliga handlingen att lämna ut den. Endast en skriftlig handling kan bli föremål för editionsföreläggande. Med skriftlig handling avses handling som skall företes som skriftligt bevis, dvs. när det är handlingens skrivna tankeinnehåll som har bevisvärde. Skriften behöver inte vara avsatt på papper. Det är tillräckligt att skriften finns på exempelvis film, fotografi, nätband etc. (se Fitger, II Del 3 s. 38:3). Det måste dock existera en skriftlig handling i någon form för att ett editionsföreläggande skall kunna meddelas. Möjligheter finns dock att efterforska om den som föreläggandet skall avse innehar en skriftlig handling. Om denne bestrider att han innehar en skriftlig handling som innehåller begärda uppgifter, kan förhör hållas för att utreda saken (se Fitger, a.a. 38:11-38:13). En åklagare kan, när fråga är om brott för vilket lindrigare straff än fängelse inte är föreskrivet, med stöd av sekretesslagen eller telelagen begära att få ut uppgifterna hos en teleoperatör. Vad gäller sekretesslagen finns särskilda bestämmelser för överklagande, om en myndighet vägrar att lämna ut en uppgift. Den möjligheten skall givetvis användas innan åklagaren överväger andra åtgärder. Jag kan i och för sig formellt inte finna några lagliga hinder för att framställa ett yrkande om editionsföreläggande mot en privat teleoperatör som vägrar att lämna ut uppgifter, förutsatt att uppgifterna finns i sådan form att det kan anses som skriftlig handling. Editionsföreläggande är emellertid inte avsett att användas i situationer som denna och ett sådant förfarande kan också anses som ett kringgående för att få fram uppgifter som ligger nära det grundlagsskyddade området. Det kan också medföra en rad svåröverskådliga konsekvenser. Bl.a. torde möjligheterna att hemlighålla uppgifter som tillförts utredningen på detta sätt vara begränsade, särskilt sedan målet slutligen avgjorts i domstol. Jag ställer mig tveksam till lämpligheten av att använda editionsföreläggande i ett fall som detta. Fråga är då om en åklagare kan handla på annat sätt för att få fram uppgifterna. Uppgifter om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss teleanläggning som är ansluten till ett allmänt tillgängligt telenät, kan inhämtas genom hemlig teleövervakning enligt 27 kap. 19 § . Bestämmelsen förutsätter i huvudsak att fråga är om brott med ett straffminimum om sex månaders fängelse. Varken bestämmelsens ordalydelse eller förarbetena till lagrummet ger något entydigt svar huruvida enbart framtida uppgifter avses, eller om jämväl uppgifter rörande förfluten tid kan inhämtas med stöd av bestämmelsen. Emellertid får frågan numera anses löst. I förarbetena till telelagen (SOU 1992:70 s. 329 och prop. 1992/93:200 s. 163) uttalades att hemlig teleövervakning, till skillnad från reglerna i sekretesslagen och regeln i telelagen, ger möjlighet att planerat ta in särskilda uppgifter medan sistnämnda båda lagar förutsätter att uppgifterna finns tillgängliga när de begärs. Bestämmelsen i 27 kap. 19 § tolkades endast som framåtsyftande. Min uppfattning är mot bakgrund av dessa motivuttalanden att bestämmelserna om teleövervakning inte kan tillämpas annat än på framtida uppgifter. Uppgifter om telemeddelanden som finns hos en teleoperatör kan i och för sig anses tillgängliga för åklagaren genom beslut om husrannsakan och beslag. Ovan nämnda regler i sekretesslagen, telelagen och i har emellertid skrivits för att åstadkomma en lämplig avvägning mellan intresset att kunna ta fram uppgifter för att beivra brott och den enskildes intresse av skydd för sin integritet. Som ett led i strävan att uppnå denna avvägning har ställts vissa krav på brottens svårhet, som uttrycks på så sätt att vissa straffminimum föreskrivits. Även om det kan förefalla juridiskt oantastligt att tillämpa bestämmelserna om husrannsakan och beslag för att komma åt uppgifter om telemeddelanden hos en teleoperatör, är det enligt min mening att anse som ett kringgående av de starkare rättsgarantier som ställs upp i den beslutsprocedur som normalt skulle ha utnyttjats. Möjligheterna för brottsbeivrande myndigheter att få fram uppgifter om telemeddelanden i förfluten tid är begränsade. Det saknas också helt möjlighet att kunna få ut uppgifter om innehållet i telemeddelanden i förfluten tid från en privat teleoperatör. Till detta kommer att lagstiftningen som reglerar detta område är svårtillämplig och inte präglas av någon samsyn. Jag har exempelvis svårt att finna några sakliga skäl för att ställa krav på strängare straffskala endast på den grund att det är fråga om uppgifter som hänför sig till förfluten tid och redan existerar. Telelagen är relativt ny. Jag anser dock att lagstiftningen på området bör ses över och att frågorna på nytt bör bli föremål för sammanhållna överväganden. Huvudregeln är att den som innehar en skriftlig handling, som kan antas ha betydelse som bevis, är skyldig att förete den. Undantagen är den som är misstänkt i ett brottmål och vissa honom närstående personer (38 kap. 2 § första stycket RB). För vissa andra särskilt angivna kategorier av personer och i vissa situationer är skyldigheten begränsad på olika sätt (se 38 kap. 2 § andra stycket RB). Så får t.ex. en befattningshavare eller annan som avses i 36 kap. 5 § RB exempelvis en advokat, läkare eller psykolog inte förete en handling om den kan antas innehålla uppgifter som är sådana att han inte får höras som vittne om dem. De befattningshavare eller andra som avses är sådana som har en i olika avseenden kvalificerad tystnadsplikt. Om någon är skyldig att förete en skriftlig handling som bevis, får rätten förelägga honom att förete den. Den föreläggandet skulle avse, dvs. den som innehar handlingen, skall ges tillfälle att yttra sig (38 kap. 4 § RB). Under en förundersökning får förundersökningsledaren hos rätten begära föreläggande att skriftligt bevis skall företes (23 kap. 14 § andra stycket RB). Denna möjlighet kan enligt vad som sägs i lagkommentarerna utnyttjas av förundersökningsledaren när tvångsmedel enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. inte kan användas eller det av annan orsak inte är lämpligt att göra detta (, s. 308; Fitger, Del 2 s. 23:54). Med skriftligt bevis menas en handling vars skrivna tankeinnehåll har bevisvärde. Skriften behöver inte ha avsatt sig på papper utan kan finnas på t.ex. film, fotografi, magnetband, skiva, tråd etc. (Fitger, Del 3 s. 38:3). Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram (27 kap. 19 § första stycket RB). Med viss teleadress avses ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress. Före gällde att telemeddelandet skulle ha expedierats eller beställts till eller från en viss teleanläggning som var ansluten till ett allmänt tillgängligt telenät. Hemlig teleövervakning får användas vid förundersökning om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , om det är fråga om ett brott enligt 1 § narkotikastrafflagen eller ett sådant brott enligt 1 § lagen om straff för varusmuggling som avser narkotika eller om förundersökningen avser försök, förberedelse eller stämpling till ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , om sådan gärning är belagd med straff ( 27 kap. 19 § andra stycket RB). För tillstånd till teleövervakning krävs utöver att någon är skäligen misstänkt för brott av viss svårhetsgrad att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Vidare får åtgärden endast avse en teleadress (tidigare telefonapparat eller annan teleanläggning) som innehas eller annars kan antas komma att användas av den misstänkte (27 kap. 20 § RB). Efter gäller dessutom att telemeddelanden som endast befordras inom ett telenät som med hänsyn till sin ringa omfattning och omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt är undantagna från tillämpningsområdet för reglerna om hemlig teleövervakning. Frågor om hemlig teleövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. I beslutet skall anges vilken teleadress (tidigare teleanläggning) och tillståndet gäller. Tiden, som inte får bestämmas längre än nödvändigt, får inte överstiga en månad för beslutet (27 kap. 21 § RB). Vidare skall efter särskilt anges om åtgärden får verkställas utanför allmänt tillgängligt telenät. I telelagen finns bestämmelser om tystnadsplikt och om skyldighet för teleföretag att lämna ut uppgifter till bl.a. polis och åklagare. Tystnadspliktsbestämmelsen innebär att den som i televerksamhet har fått del av eller tillgång till en uppgift om teleabonnemang, innehållet i telemeddelanden eller någon annan uppgift som angår ett särskilt telemeddelande inte obehörigen får föra vidare eller utnyttja det han fått del av eller tillgång till (25 § första stycket). Den som driver televerksamhet är emellertid skyldig att på begäran utan hinder av tystnadsplikten i vissa fall lämna ut uppgifter som angår misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som skall ingripa mot brottet. Uppgifter om teleabonnemang skall lämnas ut om fängelse är föreskrivet för brottet och detta enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter. Skyldighet att lämna andra uppgifter om ett särskilt telemeddelande än om dettas innehåll t.ex. om mellan vilka abonnemang som ett telefonsamtal har förmedlats (prop. 1992/93:200 s. 310) inträder om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (27 § 3). Uppgifter om innehållet i ett telemeddelande får däremot aldrig lämnas ut. De brottsutredande myndigheternas behov i detta hänseende sägs vara tillgodosett genom bestämmelserna i främst om hemlig teleavlyssning (a. prop. s. 311). Det kan tilläggas att anställda vid teleföretag inte omfattas av de undantag från vittnesplikten som räknas upp i 36 kap. 5 § RB. Om det finns anledning att misstänka att det har förövats ett brott som kan följas av fängelse, får husrannsakan företas för eftersökande av föremål som är underkastade beslag eller i övrigt till utrönande av omständigheter som kan ha betydelse för utredningen om brottet (28 kap. 1 § första stycket RB). Hos någon annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får emellertid en sådan husrannsakan företas endast om brottet har förövats hos honom eller den misstänkte har gripits där eller det annars förekommer synnerlig anledning att man genom åtgärden kan vinna annan utredning om brottet (28 kap. 1 § andra stycket RB). Ett föremål får tas i beslag om det skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara någon avhänt genom brott eller förverkat på grund av brott (27 kap. 1 § första stycket RB). Vad som sägs om föremål gäller i princip också skriftliga handlingar. I fråga om sådana handlingar görs emellertid vissa undantag i 27 kap. 2 och 3 §§. Ett av dessa undantag gäller skriftliga handlingar vars innehåll kan antas vara sådant att ett vittne med stöd av 36 kap. 5 § RB kan vägra att uttala sig om det och handlingen innehas av honom eller av den till förmån för vilken tystnadsplikten gäller (2 §). Husrannsakan och beslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse (28 kap. 3 a § och 27 kap. 1 § tredje stycket RB). Den framställning som gjorde är tvetydig på det sättet att han som grund för den hänvisade såväl till reglerna om edition som till bestämmelserna om hemlig teleövervakning. Av remissvar framgår att hans avsikt var att utverka ett editionsföreläggande och att han numera ifrågasätter det korrekta i hänvisningen till 27 kap. 19 § RB. Både och utgick vid handläggningen av framställningen från att reglerna om hemlig teleövervakning inte gör det möjligt att inhämta uppgifter om telefonsamtal som har ägt rum utan att de endast avser uppgifter om sådana telefonsamtal som i tiden ligger efter rättens beslut. I likhet med Riksåklagaren anser jag att varken lagtextens ordalydelse eller förarbeten ger något entydigt svar på frågan om endast framtida uppgifter om telefonsamtal avses eller om också uppgifter som hänför sig till förfluten tid kan inhämtas inom ramen för institutet hemlig teleövervakning (se prop. 1988/89:124 s. 47 f). I sitt yttrande hänvisar Riksåklagaren emellertid till uttalanden i frågan i förarbetena till telelagen (SOU 1992:70 s. 329 och prop. 1992/93:200 s. 163) och förklarar att det på grund av dessa numera får anses stå klart att bestämmelserna om hemlig teleövervakning inte kan tillämpas annat än på framtida uppgifter. Jag kan tillägga att det i den nämnda propositionen finns ett ännu tydligare uttalande i saken. Detta har följande lydelse: "Till skillnad från den nuvarande regleringen i 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) enligt vilken förutsätts att uppgifterna finns tillgängliga hos när uppgifterna begärs, avser bestämmelserna om hemlig teleövervakning att uppgifterna lämnas kontinuerligt under en viss framtida period som bestäms av rätten." (s. 258; se även 1996:4 Teknikbundna spaningsmetoder s. 75 f. och 182 f.). Även om det genom dessa uttalanden får anses klarlagt hur statsmakterna vid tillkomsten av telelagen såg på rättsläget, är det självfallet otillfredsställande att lagtexten om hemlig teleövervakning inte ger något entydigt besked i saken. Till detta kommer att de här nämnda propositionsuttalandena är svåra att hitta för den som söker ledning vid tillämpningen av 27 kap. 19 § RB, eftersom de inte har gjorts i samband med någon ändring av bestämmelserna om hemlig teleövervakning utan i ett helt annat lagstiftningsärende. Jag har också kunnat konstatera att lagrummets utformning har vållat problem i den praktiska rättstillämpningen och medfört att hemlig teleövervakning har beviljats för förfluten tid (dnr 1878-1996). Även av den tidigare nämnda rapporten från framgår att tingsrätter har fattat beslut om teleövervakning avseende uppgifter hänförliga till förfluten tid, något som dock förekommit endast i sällsynta fall (a.a. s. 144). Av yttrande framgår att skälet till att han valde att göra en framställning om editionsföreläggande var att regeln i telelagen om utlämnande av uppgifter för en brottsutredning inte var tillämplig, eftersom det brott som avsågs inte var av den svårhetsgrad som anges i telelagen. Den fråga som då uppkommer är om det kan anses lämpligt eller ens godtagbart att tillämpa reglerna om editionsföreläggande i en sådan situation. Som framgått av den rättsliga regleringen är grundprincipen att den som innehar en skriftlig handling som har bevisvärde är skyldig att förete handlingen. De undantag från denna skyldighet som finns framgår av reglerna i 38 kap. RB. Till grund för utformningen av 38 kap. 2 § ligger enligt förarbetena till den uppfattningen att editionsplikten i princip bör ha samma omfattning som skyldigheten att vittna om handlingens innehåll (se , Rättegång IV 6:e uppl., s. 216 f.). Editionsplikten är således inte knuten till reglerna om sekretess och tystnadsplikt på det sättet att den t.ex. i fråga om myndigheternas handlingar korresponderar med den offentlighetsrättsliga skyldigheten att lämna ut allmänna handlingar. På samma sätt som beträffande beslagsförbuden i 27 kap. RB framstår regleringen i 38 kap. RB som uttömmande, dvs. några andra undantag från skyldigheten att förete skriftliga handlingar görs inte. Enligt sin ordalydelse skulle således reglerna om editionsplikt kunna tillämpas i en situation av det här aktuella slaget. Framställningen avsåg att skulle förete "sådana handlingar", som utvisade vilka telefonsamtal som ringts från en viss telefon . Eftersom telesystemen numera är baserade på modern informationsteknologi, kan det ifrågasättas om inte de efterfrågade uppgifterna i själva verket fanns tillgängliga endast i form av data för automatisk informationsbehandling hos . Något auktoritativt avgörande i frågan om sådan digitaliserad information kan innefattas i begreppet "skriftlig handling" i 38 kap. RB finns inte. Uppenbart är emellertid att lagstiftaren vid regelsystemets tillkomst inte har haft något annat i tankarna än den fysiska bäraren av viss information. I betänkande (SOU 1992:110) Information och den nya informationsteknologin straff- och processrättsliga frågor m.m. behandlas frågan vilka förändringar av regler i och som den nya data- och teletekniken bör föranleda. I betänkandet föreslås bl.a. att det i 38 kap. 1 § RB införs en definition av begreppet handling som är utformad på sådant sätt att data för automatisk informationsbehandling kommer att omfattas (jfr a.a. s. 347). Detta förslag har inte föranlett lagstiftning. Editionsplikten avser endast sådana skriftliga handlingar som kan antas ha betydelse som bevis. Enligt Fitger innebär detta att den handling det gäller skall kunna antas ha ett bevisvärde för ett i målet relevant bevistema (Del 3, s. 38:7). När som i detta fall ett yrkande om edition framställs redan under förundersökningen och således innan åtal är väckt kan man fråga sig hur bedömningen av bevisvärdet hos den efterfrågade handlingen skall göras. De uttalanden som finns om bestämmelsen i 23 kap. 14 § andra stycket RB om editionsföreläggande under förundersökningen ger inte någon ledning i detta hänseende. Det måste i sammanhanget beaktas att en begäran, som i detta fall, om uppgifter om utväxlade telefonsamtal i första hand har betydelse för utredningen av det brott som misstanken avser. Först i andra hand, beroende på vad som kommer fram om telefontrafiken, kan det erhållna materialet komma att utgöra bevisning med ett visst bevisvärde. Det framstår av detta skäl som naturligt att efterforska denna typ av uppgifter med tillämpning av ett regelsystem som direkt tar sikte på brottsutredning. Detta är fallet i fråga om såväl bestämmelserna om de straffprocessuella tvångsmedlen som regeln i 27 § 3 telelagen. Av det som har sagts framgår att förfarandet att använda reglerna om editionsföreläggande för att få ut uppgifter från ett teleföretag om ett visst teleabonnemang inte är oproblematiskt. Den grundläggande frågan i sammanhanget är emellertid, som jag redan har nämnt, om förfarandet över huvud taget kan anses vara godtagbart. Riksåklagaren ger i sitt yttrande uttryck för uppfattningen att reglerna om editionsföreläggande inte är avsedda för uppgifter av det aktuella slaget och att användningen av dessa regler i syfte att få ut sådana uppgifter innebär ett kringgående av de regler som är avsedda att bereda ett särskilt skydd för dem. Riksåklagaren vidgar i detta hänseende perspektivet till att låta denna bedömning avse också användande av husrannsakan och beslag hos ett teleföretag i samma syfte. Ett likartat synsätt kommer till uttryck i följande uttalande i Fitgers kommentar till (Del 2 s. 27:12): "Det skulle strida mot det system enligt vilket tvångsmedlen utformats att det hos ett telebefordringsföretag tas i beslag handlingar m.m. med sådana uppgifter om redan utväxlade telesamtal som inte är tillgängliga enligt 27 § telelagen (1993:597) eller 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100)." Det kan nämnas att det under utredningen av detta ärende har visat sig att institutet husrannsakan används i syfte att hos teleföretag få tillgång till uppgifter om telemeddelanden. Det kan vara av intresse att här kortfattat redogöra för mål Ö 4307/95. Åklagaren gjorde en framställning hos tingsrätten om att den skulle förordna om husrannsakan hos ett mobilteleföretag för att där säkra information som fanns om vissa teleabonnemang som hade brukats av personer som var misstänkta för försök till grovt bedrägeri medelst urkundsförfalskning. Tingsrätten anförde i sitt beslut bl.a. följande. Bakgrunden till reglerna om tystnadsplikt för telemeddelanden och begränsningen i skyldigheten att tillhandahålla sådana uppgifter vid brottsmisstanke är det integritetsskydd som enskilda åtnjuter i förhållande till det allmänna. Tvångsmedel på teleområdet intar en särställning bland tvångsmedlen eftersom de utgör ett ingrepp i telefriheten. Mot bakgrund härav är det tingsrättens uppfattning att reglerna som gäller tvångsmedel inom teleområdet måste tolkas synnerligen restriktivt. Reglerna om husrannsakan kan till sin ordalydelse synas medge den av åklagaren begärda åtgärden. Tvångsmedel på teleområdet är som ovan anförts särskilt reglerade, uppenbarligen med hänsyn till integritetsskyddet. Om telelagen hindrar tillgång till de begärda uppgifterna och inte tillåter motsvarande framåtsyftande åtgärd, framstår möjligheten att uppnå samma sak genom husrannsakan som onaturlig och inte avsedd av lagstiftaren. Sammanfattningsvis finner tingsrätten att det föreligger hinder att bifalla åklagarens ansökan. , som biföll åklagarens ansökan, anförde bl.a. följande. Som tingsrätten har konstaterat föreligger det skillnader mellan regleringen i och telelagen vad gäller förutsättningarna för de brottsbekämpande myndigheterna att få tillgång till sekretesskyddade uppgifter om t.ex. telemeddelanden. Detta har uppmärksammats under förarbetena till telelagen (prop. 1992/93:200 s. 163), varvid konstaterades att olikheter förelåg redan med den gällande ordningen i sekretesslagen. Skillnaderna byggde på olika syn på hur integritetsaspekterna skulle tillgodoses och kunde inte lämpligen tas upp i sammanhanget utan borde bli föremål för överväganden i särskild ordning, heter det. Mot denna bakgrund måste försiktighet iakttas innan den av tingsrätten gjorda slutsatsen dras att en tvångsåtgärd med visst syfte framstår som onaturlig och inte avsedd av lagstiftaren. Detta leder till att den husrannsakan som åklagaren har begärt rättens förordnande om skall prövas enbart utifrån de krav som ställs upp i . Det kan i sammanhanget nämnas att i sitt betänkande tog upp riskerna för att skyddet för den enskilde genom reglerna om teleövervakning skulle kunna kringgås genom att redan insamlat material hos ett teleföretag togs i beslag. Utredningen föreslog därför ändringar av reglerna om beslag vilka i princip innebar att förutsättningarna för ett beslag av en handling med uppgifter om telemeddelanden blev desamma som för ett tillstånd om teleövervakning (SOU 1992:110 s. 383 f). Jag kan för egen del ansluta mig till det sätt att se på saken som kommer till uttryck i Riksåklagarens yttrande, i det ovan återgivna uttalandet av Fitger och i tingsrättens beslut. De särskilda reglerna i 27 kap. RB och i telelagen till skydd för uppgifter om telemeddelanden kommer uppenbarligen att sakna all verkan, om de brottsutredande organen i situationer där dessa regler inte möjliggör åtkomst av sådana uppgifter i stället kan använda instituten edition och husrannsakan i förening med beslag. Det framstår inte som rimligt att lagstiftaren skulle ha avsett att ge skyddet för uppgifter om telemeddelanden denna ihåliga karaktär.