frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — var införstådd med att hon måste medverka till utredningen genom att komma till nästa möte om hon skulle vara tillförsäkrad bidrag. Den dagen var socialsekreterare ledig vilket J.A. bör ha fått information om ifall hon frågade i receptionen. Det fanns inget meddelande till henne eftersom det inte var planerat att hon skulle komma denna dag. Nästa gång hon hörde av sig till var då hon ringde. Hon fick då besked om att utbetalning annullerats eftersom hon inte kom eller hört av sig enligt överenskommelse och att detta innebär avslag på ansökan för april. får hon vid personligt besök avslagsbeslutet och gör på plats en överklagan. Denna ligger fortfarande hos Länsrätten för prövning. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. JO tog del av Länsrättens i dom av . JO anförde i ett beslut följande. och nämnden har olika uppfattningar om vilken dag som J.A. skulle besöka handläggaren av biståndsärendet. Det är inte sannolikt att jag kan bringa klarhet i frågan. Jag har därför inte funnit skäl att fortsätta utredningen i denna del. När det gäller beslutet att avslå J.A:s ansökan om bistånd för april månad 1996 vill jag anföra följande. På J.A:s ansökan om bistånd har antecknats ett beslut . Enligt detta beslut har J.A. beviljats visst ekonomiskt bistånd. Under beslutet har antecknats följande. Beslutet 960401 återtages på grund av att sökande inte kom till besöket som överenskommits med sökanden 960318 vid besök hos utredaren. Sökande medverkar därmed inte i utredningen. överklagade beslutet hos Länsrätten i . Länsrätten har i dom bifallit J.A:s överklagande på den grunden att förutsättningar inte har förelegat att med stöd av 27 § förvaltningslagen (1986:223) (FL) ändra beslutet . Länsrätten anförde att beslutet att återta det tidigare beslutet klart och otvetydigt varit till nackdel för J.A. har i sitt yttrande till JO inte berört på vilken grund beslutet av enligt nämndens mening har kunnat ändras. En myndighet som finner att ett beslut är uppenbart oriktigt kan under vissa i 27 § FL angivna förutsättningar ompröva detta. En förutsättning för att ompröva beslutet är dock att ändringen inte blir till nackdel för någon enskild part. Innan ett beslut är meddelat har dock en myndighet möjlighet att återkalla eller ändra detta (se bl. a. /, Nya förvaltningslagen, 4 uppl. s. 329 f. och , Allmän förvaltningsrätt, 18 uppl. s. 72 f.). Fråga är då när ett beslut kan återkallas eller ändras, dvs. vinner s.k. negativ rättskraft. Enligt principer som utbildat sig i förvaltningsrättslig praxis vinner s.k. gynnande beslut, t. ex. ett beslut att bevilja bistånd, normalt negativ rättskraft senast när beslutet expedierats eller på annat sätt tillkännagetts för adressaterna. Skyldighet att expediera ett beslut föreligger enligt (, Allmänna handlingar, 1988 s. 165 f.) endast i fall då det förekommer en speciell författningsregel enligt vilken myndigheten är skyldig att på angivet sätt meddela eller tillhandahålla beslutet. Bestämmelser av detta slag är emellertid relativt sällsynta och saknas t. ex. vad gäller beslut meddelade av socialnämnd. Den allmänna bestämmelsen i 21 § FL om att en part skall underrättas om innehållet i ett beslut utgör inte en föreskrift om att beslutet skall expedieras. Ett beslut av här aktuellt slag, som således inte erfordrar expediering, får då anses vinna negativ rättskraft genom protokollsjustering eller då det på annat sätt erhåller sin slutliga form. Efter det att ett gynnande beslut vunnit negativ rättskraft kan beslutet ändras endast om tvingande säkerhetsskäl föreligger, beslutet grundats på felaktiga uppgifter som den gynnade medvetet lämnat eller om det finns ett återkallelseförbehåll grundat på föreskrift i författning. JO Pennlöv har i ett beslut , JO:s dnr 1471-1996, vad beträffar tidpunkten för ändringsmöjligheternas upphörande när ett beslut inte skall expedieras anfört att denna torde anknyta till tidpunkten för offentlighetens inträde. Anbringat på förhållandena i detta fall, vilket torde låta sig göra, har beslutet av blivit offentligt i och med att det antecknats på J.A:s ansökan om bistånd. Härefter har sociala distriktsnämnden inte utan vidare kunnat ändra biståndsbeslutet. Som länsrätten anfört har omprövning enligt 27 § FL inte kunnat ske till J.A:s nackdel. Sociala distriktsnämndens åtgärd att återta beslutet av har således varit felaktig och nämnden kan inte undgå kritik för det inträffade. Handläggningen av ett ärende rörande tillsättning av vikariat som chefsöverläkare. Fråga om tillämpningen av förordningen (1982:771) om behörighet till vissa tjänster inom hälso- och sjukvården och om tillsättning av av sådana tjänster (Dnr 4439-1995) I en anmälan till JO kritiserade G.S. sjukhusledningens vid handläggning av ett ärende rörande ledigkungörande och tillsättning av dels en tjänst som specialistläkare vid sjukhusets centrum för laboratoriemedicin, blodcentralen, en befattning som var inrättad som en överläkartjänst, dels ett vikariat som tf. chefsöverläkare vid samma blodcentral. Anmälan remitterades till sjukvårdsdirektören vid hälso- och sjukvårdsförvaltningen i kommun för utredning och yttrande såvitt avsåg förfarandet vid vikariatstillsättningen av den aktuella chefsöverläkartjänsten. Sjukvårdsdirektören inkom med ett remissvar. Föredraganden inhämtade per telefon upplysningar från hälso- och sjukvårdsförvaltningen och . G.S. yttrade sig över remissvaret och inkom därjämte med en skrift jämte bilagor vari ytterligare kritik har riktats mot bl.a. sjukhusledningen. JO Lavin anförde i beslut följande såvitt avser vikariatstillsättningen. JO:s huvuduppgift är att granska att myndigheter och andra som står under JO:s tillsyn följer lagar och andra författningar i sin verksamhet. Syftet med denna granskning är i första hand att undersöka om myndigheterna handlat enligt de förfaranderegler som gäller för dem. Rättsförhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare på det kommunala och landstingskommunala området har i princip privaträttslig karaktär. På detta område saknas i stor utsträckning regelsystem rörande anställningsförfarandet (se t.ex. AD 1985 nr 129). Att märka är dock att tjänstetillsättningsbesluten på detta område kan överklagas enligt kommunallagens (1991:900) bestämmelser om laglighetsprövning. Ett område där vissa regler finns vad gäller tjänstetillsättning är hälso- och sjukvårdsområdet. Förfarandet vid tillsättning av läkartjänster regleras i behörighetsförordningen. Av förordningens 8 § framgår att skall kungöra en tjänst för en specialistutbildad läkare. En sådan tjänst får dock tillsättas utan kungörelse om särskilda skäl föreligger. Kungörelse skall införas i Post- och eller, om regeringen medger det, i annan publikation. I förordningens 10 § anges att vid tillsättning av en specialistläkartjänst vid en enhet inom hälso- och sjukvården som upplåtits för grundläggande utbildning av läkare tre sakkunniga skall pröva varje sökandes behörighet och bedöma skickligheten hos samtliga behöriga sökande. I 16 § i samma förordning föreskrivs att ett vikariat på läkartjänst som beräknas vara i följd tillsätts i samma ordning som tjänsten om inte medgett undantag. I 7 § samma förordning hänvisas till bestämmelser i 3 kap. 8 § högskolelagen (1992:1434) vad gäller läkartjänster som är förenade med tjänst som lärare vid en högskola. I 14 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, stadgas bl.a. vid vilka hälso- och sjukvårdsenheter en specialistkompetent chefsöverläkare skall finnas om det behövs med hänsyn till patientsäkerheten. Tillsättningsförfarandet rörande vikariatet som tf. chefsöverläkare vid blodcentralen Av utredningen i ärendet har framgått att läkaren . förordnats som tf. chefsöverläkare vid blodcentralen vid för tiden 1995-07-011995-12-31. Utredningen har visat att denna tjänstetillsättning skett utan föregående kungörelse och sakkunnigprövning. JO kan inte uttala sig om lämpligheten av hälso- och sjukvårdsförvaltningens beslut att ge K.S. Vad gäller det formella förfarandet vid tillsättningen vill jag anföra följande. Av 14 § HSL följer att en chefsöverläkare vid enhet för diagnostik eller vård och behandling skall ha specialistkompetens. Enligt 16 § behörighetsförordningen skall ett vikariat på läkartjänst som beräknas vara i följd tillsättas i samma ordning som tjänsten om inte medgett undantag. Av utredningen i ärendet har framgått att det aktuella vikariatet omfattat och att inte har medgett något undantag enligt 16 §. har därför bort tillämpa samma anställningsförfarande som vid tillsättningen av en ordinarie specialistläkartjänst. Förvaltningen hade därför enligt 8 § behörighetsförordningen bort kungöra vikariatstjänsten. Några särskilda skäl att avstå från en sådan kungörelse har inte framförts i remissvaret. En sakkunnigprövning enligt 10 § behörighetsförordningen hade också bort ske. Jag anser det inträffade inte godtagbart och förutsätter att sjukhusledningen beaktar gällande förfaranderegler vid tillsättning av vikariat på läkartjänst. Enligt min mening finns skäl att sända en kopia av detta beslut för kännedom. Jag finner inte anledning att gå vidare i saken. Fråga om behandling av en häktad person som av domstol dömts till rättspsykiatrisk vård (Dnr 1107-1996) Som häktningsskäl angavs att P.P. på sannolika skäl var misstänkt för grovt rattfylleri samt att det fanns risk för att han avvek eller på annat sätt undandrog sig lagföring och straff. blev han intagen på häktet . beslutade att han skulle genomgå en rättspsykiatrisk undersökning. Han överfördes till , , i för frivillig vård enligt hälso- och sjukvårdslagen. Under sin vistelse på kliniken genomgick P.P. den rättspsykiatriska undersökningen. av till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Tingsrätten förordnade att han skulle kvarbli i häkte till dess att domen i ansvarsdelen vunnit laga kraft mot honom. Han överfördes från i till , , , där han sedan var intagen den 2 februariden . försatte Hovrätten för P.P. på fri fot. var således frihetsberövad dels såsom häktad, dels såsom häktad och intagen på sjukvårdsinrättning . I en anmälan till JO klagade . bl.a. på att han inte fått vistas utomhus som han varit häktad inför huvudförhandlingen i tingsrätten samt sedan han överförts till . Anmälan remitterades till chefen för häktet samt till sjukvårdsdirektören i för utredning och yttrande. Överläkaren , avd 36, , , lämnade följande yttrande. P.P., , dömdes av Tingsrätt 96 01 21 (rätteligen 96 01 29; JO:s anm.) till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. överfördes till , , , avd 11 96 02 02. hade inte godtagit domen men ej heller överklagat. Vid intagningen förelåg osäkerhet om vilka restriktioner, som ålåg P.P. med anledning av häktningen. Med anledning av detta kontaktade undertecknad chefsåklagare 96 02 19 samt 96 03 06 för att utverka möjligheter för P.P. att röra sig på sjukhusområdet med hjälp av personal. 96 03 06 förekom även diskussion med åklagare i . Båda åklagarna var överens om full restriktion så att P.P. över huvud taget inte kunde lämna avd 36. hade ännu inte överklagat domen. Vid hovrättsförhandlingar i 96 03 15 försattes P. på fri fot. var således frihetsberövad mellan 96 02 02 och 96 03 13 men utöver detta förekom ingen specifik psykiatrisk insats utöver allmän omvårdnad. Det är undertecknads uppfattning att lagstiftningen angående tidsperioden från domslut gällande rättspsykiatrisk vård med eller utan särskild utskrivningsprövning och överklagande samt ny rättegång är oklar. I detta speciella fall hade P.P. för avsikt att överklaga domen men ärendet drog ut , då P.P. ville byta advokat. valde emellertid till slut att hålla kvar sin första advokat och detta är förklaringen till att perioden fram till överklagandet blev särskilt lång. Något skriftligt medgivande om att vård kunde påbörjas förelåg givetvis inte i detta ärende, vare sig från åklagares eller P.P. Det var undertecknads uppfattning, vilket finns dokumenterat i journalhandlingar, att det var olyckligt med en så pass sträng restriktion för P.P. Ingen av åklagarna, eller , var emellertid beredd att lätta på restriktionerna, varför jag såg mig nödsakad att hålla P.P. frihetsberövad helt inne på avd 36 under hela den omnämnda perioden. Tf styresmannen avgav remissvar för häktet . I beslut uttalade JO sedan hon tagit del av bl.a. journalanteckningar rörande P.P. och telefonupplysningar och efter samråd med JO Pennlöv som har tillsynen över kriminalvården bl.a. följande. Lagen (1976:371) om behandling av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen) innehåller bestämmelser om vilka rättigheter som tillkommer en häktad person . För det fall att den häktade är underkastad restriktioner enligt 24 kap. 5 a § (RB) kan undersökningsledaren eller åklagaren enligt 16 § häkteslagen besluta om inskränkningar i den häktades rätt. Enligt 8 § häkteslagen skall en häktad person ha möjlighet att vistas utomhus , om inte synnerligt hinder möter däremot. Någon möjlighet att till följd av restriktioner inskränka rätten till utomhusvistelse finns inte (se 16 § häkteslagen). Av 19 § följer emellertid att 8 § inte tillämpas beträffande häktad som förts över till sådan sjukvårdsinrättning där vård enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) kan ges. Enligt 8 § LRV gäller vidare att restriktioner för bl.a. häktade endast kan avse inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, att ta emot besök eller att samtala i telefon med utomstående. Den som är anhållen eller häktad kan under vissa förutsättningar ges rättspsykiatrisk vård (4 och 5 §§ LRV). Enligt 8 § första stycket LRV gäller de vårdföreskrifter som anges i 1624 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) beträffande behandlingen vid rättspsykiatrisk vård. Enligt 17 § första stycket LPT avgörs frågor rörande behandlingen ytterst av chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas. Om den som har dömts till rättspsykiatrisk vård är häktad, skall under förutsättning att den dömde och åklagaren medger att så sker vården påbörjas även om beslutet inte har vunnit laga kraft (7 § LRV). intagen på häktet , där han kvarblev till . Enligt remissvaret från häktet erbjöds P.P. möjlighet till en timmes utomhusvistelse i promenadgård som han vistades på häktet. Även på i , som varade den 21 december 1995den , fick han, enligt inhämtade uppgifter, tillfälle att vistas utomhus utom de dagar det inte fanns personal att avdela för rasterna. Jag finner inte skäl att gå vidare i dessa delar. påbörjades transport av P.P. till i , dit han anlände för vård . Någon rättspsykiatrisk vård påbörjades emellertid inte, eftersom P.P. inte medgav att så skedde (7 § LRV). Enligt Östra sjukhusets journalanteckningar var P.P. underkastad åklagarrestriktioner bestående i att inte gå ut, men i övrigt röra sig fritt på sjukhuset. Av utredningen framgår emellertid att det inte hade meddelats några åklagarrestriktioner rörande P.P. Med hänsyn till de särskilda häktningsskäl som angavs i tingsrättens häktningsprotokoll risk för att den misstänkte avvek eller på annat sätt undandrog sig lagföring fanns det inte heller lagliga förutsättningar att meddela åklagarrestriktioner (se 24 kap. 5 a § första stycket RB). , som ansvarade för P.P. under dennes vistelse på , har i sitt handlande styrts av uppfattningen att åklagare hade inskränkt P.P:s rätt till utomhusvistelse. Som framgått måste denna uppfattning ha haft sin grund i ett missförstånd. Oavsett hur det förhåller sig härmed anser jag att inläggningen på sjukhuset medförde att blev tillämpliga rörande behandlingen av P.P., trots att någon rättspsykiatrisk vård inte påbörjades under hans vistelse på . Enligt min mening skulle således behandlingsfrågor och därmed också frågan om möjlighet till utomhusvistelse ytterst ha avgjorts av chefsöverläkaren vid den enhet där P.P. vistades (8 § första stycket LRV jfr med 17 § första stycket LPT). Lagstiftningen på det aktuella området är emellertid svårtillgänglig. Eftersom regeringen beslutat att tillkalla en parlamentarisk kommitté för att utvärdera LPT och LRV (S 1995:11) finns därför skäl att översända en kopia av detta beslut till , för kännedom. Vad som i övrigt förekommit föranleder inte något ingripande från min sida. Avslutningsvis vill jag understryka vikten av att tjänstemän som ansvarar för behandlingen av häktade personer är väl insatta i de bestämmelser som gäller härom enligt RB, häkteslagen, LRV och LPT. Fråga om () med tillämpning av 19 § lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område kunnat ta upp en anmälan från en nära anhörig (son) till utredning oaktat fullmakt från patienten ej förelåg (Dnr 1980-1996 och 2683-1996) L-O.L:s son gav in en anmälan till rörande behandlingen av L-O.L. kritiserade i sin anmälan till JO (JO:s dnr 1980-1996) för att nämnden i ärendet rörande disciplinpåföljd (172/96:A 3) översände samtliga L-O.L:s sjukjournaler till hans son. yrkade i sin anmälan även skadestånd för psykiskt lidande p.g.a. det inträffade. Anmälan remitterades till för utredning och yttrande. Remissvaret från gavs av generaldirektören . Denna hänvisade också till ett yttrande av handläggaren, avdelningsdirektören . anförde i sitt yttrande bl.a. följande. Enligt 19 § lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område får, förutom av vissa myndigheter, anmälan till nämnden göras av den patient som saken gäller eller, om patienten inte själv kan anmäla saken, en närstående till denne. I förarbetena (prop. 1993/94:149) sägs att anhörigas rätt att göra en anmälan till är begränsad till fall då patienten är "oförmögen" att själv göra anmälan. Sådana fall är, förutom givetvis då patienten är avliden, då denne är underårig eller allvarligt fysiskt eller psykiskt sjuk eller handikappad. Det har sålunda förekommit att man godtagit en anmälan från anhörig efter att ha gjort bedömningen att patientens psykiska sjukdom är så allvarlig att han eller hon är oförmögen att själv göra anmälan. Av hänsyn till patientens integritet måste stor försiktighet iakttagas vid sådana bedömningar. Har man väl godtagit en person som anmälare kan man självfallet inte hindra honom eller henne annat än under de snäva förutsättningar som anges i sekretesslagen från att få tillgång till handlingarna i ärendet. I det nu aktuella fallet fanns det enligt min uppfattning inte underlag för att anse att patienten var oförmögen att själv göra anmälan. En anmälan från anhörig som saknade fullmakt från patienten borde sålunda inte ha godtagits och följaktligen borde denne inte heller ha fått tillgång till patientjournalen. bereddes möjlighet att kommentera remissvaret. Föredraganden inhämtade per telefon upplysningar från . och 1:e chefläkare vid riktade i en senare anmälan (JO:s dnr 2683-1996) kritik mot för samma sak. JO Lavin anförde i beslut följande. Av utredningen har framgått att godtagit sonens anmälan dit, trots att underlaget för ett sådant ställningstagande varit bristfälligt. Detta har sedan fått till följd att L-O.L:s sjukjournaler kommunicerats med hans son. har i sitt remissvar konstaterat att sonen inte skulle ha fått tillgång till journalerna. Jag finner på samma sätt det inträffade inte godtagbart. Om en närstående gör en anmälan till bör nämnden innan handläggningen inleds, med stöd av 22 § disciplinpåföljdslagen, förelägga anmälaren att inkomma med fullmakt från patienten att föra dennes talan eller med utredning rörande patientens oförmåga att själv göra en anmälan. Om anmälan inte kompletteras på detta sätt skall den avvisas. Som har anfört måste frågan om en anhörig till en patient kan godtas som anmälare prövas med stor noggrannhet. I annat fall kan följdverkningar som de aktuella inträffa och den sekretess som skyddar uppgifter om enskildas hälsotillstånd och andra personliga förhållanden på ett felaktigt sätt komma att brytas. Med hänsyn till vad som anförts i andra stycket av remissvar vill jag understryka att nämnden har att pröva frågan huruvida en närstående kan godtas som anmälare så snart frågan uppmärksammas. Jag kan konstatera att det av handlingarna i ärende JO:s dnr 2683-1996 framgår att efter JO:s remiss har avskrivit disciplinärendet sedan L-O.L:s son inte har efterkommit ett föreläggande om att inkomma med fullmakt eller en anmälan med patientens egenhändiga underskrift. Jag förutsätter att vidtar åtgärder för att förhindra att vad som passerat upprepas. JO uttalar sig inte i frågor om skadestånd. Med den kritik som uttalats ovan avslutas ärendet. Handläggningen av ett ärende om personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) (Dnr 2009-1996) ansökte hos socialförvaltningen i om insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). beslutade socialförvaltningen om insatser av personlig assistent som utredde tidsåtgången totalt. Därefter meddelade förvaltningen ytterligare fyra beslut, varigenom R.B. successivt beviljades utökad assistans. Således beviljades han insatser av personlig assistent genom beslut och med juliaugusti 1995. beviljade förvaltningen R.B. 45 timmars assistans . Dagen därpå beviljades han ytterligare 25 timmars personlig assistans som han skulle behandlas på sjukhus. beslutade , allmänna försäkringskassa, lokalkontoret i , att rätt till assistansersättning förelåg för R.B. fr.o.m. med , dvs. överklagat socialförsäkringsnämndens beslut till Länsrätten i medgav länsrätten i dom R.B. I en anmälan till JO klagade . på i och på allmänna försäkringskassa. Därvid har han klagat bl.a. på socialnämndens handläggning av ärendet rörande hans rätt till assistans enligt LSS. Anmälan remitterades till i för utredning och yttrande rörande nämndens ansvar för ärendets handläggning. avgav följande remissvar. ansöker första gången om insatser enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Hans livssituation hade då drastiskt förändrats genom en närståendes död. I samband härmed erhöll R.B. insatser av kommunens hemtjänst. Kommunens handläggare besökte R.B. på hans arbetsplats. Anledningen till att besöket skedde på arbetsplatsen var att vi hade uppfattat att R.B. önskade detta eftersom han inte ville ha besök i hemmet, som R.B. markerat tillhör hans privata sfär. Vid besöket konstaterades att R.B. tillhör LSS personkrets och att han borde vara berättigad till personlig assistent. markerade under samtalet att han hade en mycket sträng syn på begreppet integritet. Man var överens om att en assistent borde ordnas så snabbt som möjligt. vistades på arbetsplatsen mellan 4 och per arbetsdag skulle därvid det omedelbara behovet av hjälp vara när han kom hem för matlagning, ta fram kläder till samt förbereda frukost. Vidare förelåg behov av hjälp med tvätt, städ, läsa post, gå till bank etc. Därutöver behövdes hjälp med insulinkontroll. som besöket beslutades att bevilja R.B. 25 timmars personlig assistent i avvaktan på beslut. senare besökte kommunens handläggare samt arbetsledaren för den personliga assistenten åter R.B. Syftet med besöket var att bättre bedöma hjälpbehovet och att kunna planera arbetet för den personliga assistenten på ett bra sätt. Efter förnyad prövning kom handläggaren fram till att behovet av personlig assistent borde ökas till , vilket också beviljades i avvaktan på beslut. I kontakt med kommunens arbetsledare för de personliga assistenterna har framkommit att R.B. varit nöjd med sin assistent, men velat ha denna på heltid. Heltid motsvarar varvid bedömningen har gjorts att avvikningen inte varit större än att den kunnat avvakta prövning i frågan. har därefter beviljats 6 timmars extra assistans pr vecka för utåtriktad verksamhet under 1995-07-011995-08-31. Dessa timmar var inte hårdare styrda än att det borde varit möjligt att på ett smidigt sätt lösa ett bra deltagande i exempelvis i . kontaktades kommunens handläggare av som ville göra ett gemensamt hembesök hos R.B. för att kunna slutföra utredning i frågan.