frsrdg · GL04JO1 · 1998-01-01 00:00:00 — För att ta ledigt från skolarbetet eller på annat sätt praktiskt ordna för att inställelsen blir av torde barnet regelmässigt behöva hjälp från en vuxen. Även i dessa fall kan således viteslagens regler i det enskilda fallet leda till att man bör välja en annan adressat för vitet än den omyndige själv. Av de regler som gäller för kallelser av vittnen följer att vite över huvud taget inte får sättas ut vid kallelser av vittnen under . I fråga om vittnen som visserligen har uppnått denna ålder men ännu inte fyllt gäller däremot på samma sätt som i fråga om målsägande att en kallelse avseende personlig inställelse skall förenas med ett vitesföreläggande men att detta kan komma att adresseras till den som har den faktiska vårdnaden om den underårige. I finns inte några föreskrifter av innebörd att vårdnadshavaren eller någon annan som svarar för omvårdnaden om den underårige skall underrättas om tidpunkten för den förhandling vid vilken den underårige skall höras. Av vad som anförts om kallelser av målsägande som inte fyllt och av sådana vittnen och målsägande under som saknar möjlighet att själva ställa sig ett vitesföreläggande till efterrättelse följer emellertid att den som svarar för omvårdnaden om den unge kommer att underrättas om förhandlingen genom att vitesföreläggandet adresseras till denne. När en kallelse avser en förhörsperson vittne eller målsägande som fyllt 15 men inte och som bedöms kunna vara adressat för ett vitesföreläggande är det enligt min mening en lämplig ordning att en särskild underrättelse om tidpunkten för förhandlingen skickas till den unges ställföreträdare vid sidan av kallelsen till den unge själv. Av utredningen framgår att tingsrätten i ett av de här aktuella brottmålen i strid med 36 kap. 13 § och 22 § första stycket RB har förenat kallelser till två vittnen under med ett vitesföreläggande samt att den i ett annat mål felaktigt har adresserat ett vitesföreläggande till en 14-årig målsägande som kallades att höras i anledning av åtalet. Synpunkter de lege ferenda Den skillnad i fråga om formerna för kallelse av förhörspersoner som gör mellan vittnen och målsägande har uppenbarligen sin grund dels i att målsäganden i systematiskt hänseende i princip är att betrakta som part, dels i att påföljden för ett vittne som uteblev ursprungligen var ett bötesstraff. framstår emellertid skillnaden i fråga om kallelsens utformning som sakligt opåkallad i de fall där målsäganden inte för någon talan i målet utan kallas enbart för att höras. Det gällande förbudet mot att sätta ut vite i kallelser till vittnen som är har knappast vållat några praktiska olägenheter för domstolarna. Det kan på motsvarande sätt inte antas finnas något praktiskt behov av att kunna sätta ut vite vid kallelser av målsägande som inte har fyllt . Enligt min mening finns det därför skäl att överväga att införa ett förbud mot att förena en kallelse av en målsägande under med ett vitesföreläggande. Med hänsyn till att numera så gott som alla ungdomar fortfarande bor hemma och går i skolan är som har nämnts rätt adressat för ett vitesföreläggande i många fall den som har den faktiska vårdnaden om barnet. Man kan emellertid med fog ställa frågan om vitesföreläggande skall vara obligatoriskt vid kallelser av barn som har fyllt 15 men inte . Generellt sett kan nämligen ett viteshot riktat mot den som har omvårdnaden om barnet inte antas på något avgörande sätt bidra till ökade ansträngningar från dennes sida för att åstadkomma en inställelse. Man kan i stället normalt utgå från att vårdnadshavaren lojalt medverkar till att barnet inställer sig. I det ansvar som en vårdnadshavare axlar ligger bl.a. att hjälpa barnet med sådana praktiska bestyr som det inte kan begäras att detta självt skall klara av. Av en ansvarskännande förälder eller annan vårdnadshavare kan därför ett vitesföreläggande uppfattas som obehövligt eller t.o.m. direkt kränkande. En annan aspekt är att det kan vara svårt eller ibland omöjligt för tingsrätten att i det enskilda fallet bedöma vilka praktiska möjligheter vårdnadshavaren har att ombesörja inställelsen. Det kan av nu angivna skäl ifrågasättas om man inte bör öppna en möjlighet för rätten att i fråga om förhörspersoner som har fyllt 15 men inte avstå från att förena en kallelse med ett vitesföreläggande. Eftersom det således finns anledning att överväga lagändringar överlämnar jag exemplar av detta beslut till , och justitieutskottet. Utformningen av beslut och dom rörande skadestånd, beslag, förvar och kvarstad i ett brottmål; även skyldigheten att yttra sig till JO (Dnr 3134-1995) I ett beslut anförde chefsJO följande. Vid en inspektion av i majjuni 1995 granskades bl.a. tidigare avgjorda brottmål. Beträffande målet B 167/94 antecknades följande i inspektionsprotokollet. Två polska medborgare, och , greps och häktades misstänkta för stöld i och . Vid gripandet togs en stor mängd föremål i beslag varav en stor del utgjordes av verktyg och liknande föremål. togs kontanter från de misstänktas tillhörigheter i beslag på polishuset i (nr 80083-94 avseende och viss utländsk valuta från och nr 80082-94 avseende från Grzegerz K.). På beslagsprotokollet finns inte ifyllt vad ändamålet med åtgärden var. Som brott är angivet stöld/häleri. Under utredningen medgav de misstänkta att allt gods som anmälts stulet kunde återlämnas till målsägandena. Åklagaren väckte i en stämningsansökan åtal mot och K. för grov stöld, stöld, häleri, skadegörelse och olovligt innehav av en destillationsapparat under 13 åtalspunkter (BDÅC 3135-94). I vissa åtalspunkter fanns ett alternativt yrkande om ansvar för häleri. Inte någon åtalspunkt avsåg egendom i form av kontanter. I anslutning till åtalspunkterna 1, 6, 7, 10, 11 och 12 framställde åklagaren enskilda anspråk på bl.a. reparationskostnader för inbrottsskador. hade åklagaren hävt de nämnda beslagen av kontanter och i stället tagit pengarna i förvar. I stämningsansökan under punkt 14 Särskilt yrkande, yrkade åklagaren bl.a. "förordnande om kvarstad jämlikt 26 kap. 1 § på i förvar tagna ". Yrkandet justerades vid huvudförhandlingen till "betr. Grzegerz K. och betr. . framställde åklagaren ytterligare ett enskilt anspråk (åtalspunkt 5) avseende stulen koppartråd. Den aktuella målsäganden kompletterade i en skrivelse som kom in till tingsrätten sitt anspråk med ytterligare belopp varav åtminstone ett delbelopp avsåg reparationskostnader i samband med inbrottet. Tingsrätten meddelade dom i målet . De båda tilltalade dömdes för häleri och olovligt innehav av destillationsapparat till fängelse . Samtliga åtalspunkter avseende grov stöld eller stöld ogillades. När det gäller skadeståndsyrkandena har tingsrätten i domskälen anfört "Samtliga enskilda anspråk är bestridda men till belopp och ränta vitsordade. Utgången i ansvarsdelen medför att alla enskilda anspråk skall bifallas". I domsluten förpliktas de tilltalade att solidariskt utge de yrkade beloppen. Yrkandet om kvarstad behandlas i domskälen enligt följande. "Kvarstad är bestridd men skall bifallas. Betr. kan det visserligen som han anfört vara så att hans fästmö är jämte honom delägare i de det är fråga om. Hans delaktighet i beloppet medför dock att allt skall beläggas med kvarstad." I domslutet rörande under rubriken rättsverkan finns följande förordnande. "Tingsrätten förordnar om kvarstad på i förvar tagna pengar, tolvtusenetthundratjugo (12 120) kr. Förvarstagandet skall bestå". På motsvarande sätt finns i domslutet rörande Grzegerz K. ett förordnande om kvarstad på . ChefsJO:s bedömning: Granskningen av målet ger vid handen att handläggningen både från åklagarens och tingsrättens sida kan ifrågasättas. Målets handläggning bör tas upp till utredning i ett särskilt ärende. Upplysningar och yttrande bör begäras in från åklagarmyndigheten enligt följande. Vilken var grunden för att ta kontanterna i beslag? Vilka överväganden gjordes när dessa istället togs i förvar? Vilket brott avsågs och för vilken fordran skedde förvarstagandet? Utformningen av yrkandet om kvarstad. Vilket brott avsågs och för vilken fordran yrkades kvarstad? Upplysningar och yttrande bör begäras in från tingsrätten enligt följande. Åtalen för grov stöld och stöld ogillades. De enskilda anspråken var bestridda. Vilken var grunden för att bifalla de skadeståndsyrkanden som avsåg reparationskostnader för inbrottsskador? Är domskälen tillräckligt utförliga vad gäller de enskilda anspråken? Förordnandena om kvarstad i domsluten. Vilka brott avsågs och för vilka fordringar har kvarstad beviljats? Varför har inte förordnandena om kvarstad tidsbegränsats? (Jämför JO 1991/92 s. Vilket rättsligt stöd fanns för att låta "förvarstagandet bestå"? Från i (numera i , Åklagarkammaren i , lokal åklagare i ) och begärdes upplysningar och yttrande i enlighet med protokollet. Från åklagarmyndigheten kom ett yttrande in från distriktsåklagaren , som handlagt målet. Chefsåklagaren meddelade att han inte hade något att tillägga för egen del. För tingsrätten yttrade sig lagmannen . Jag saknar helt minnesbilder av mitt beslut om att ta pengarna i beslag och om vad jag fick för föredragning innan detta beslut. Ändamålet med beslaget var troligen för att pengarna kunde äga betydelse för utredningen. Det kan också ha varit så att det i detta skede fanns misstanke om att pengarna frånhänts annan genom brott. Under utredningen fanns uppgifter om att pengarna skulle kunna härröra från försäljning av koppar, till ett värde av , som kom från stulen kopparkabel som hade skalats. Det fanns också misstanke om att de misstänkta skulle stulit lingon till ett värde av och försålt dessa. Under utredningen försökte klarläggas om pengarna härrörde från ovanstående försäljningar. När förundersökningen färdigställts ansåg jag inte att det gick att styrka att de beslagtagna sedlarna härrörde från något speciellt brott. Däremot fanns diverse skadeståndsanspråk för vilka jag avsåg att begära kvarstad och i avvaktan på kvarstadsbeslut tog jag pengarna i förvar. Samtliga brott där skadeståndsanspråk anmälts avsågs med detta förvarstagande och de fordringar som avsågs var från , , , , och avseende belopp i enlighet med senare stämningsansökan och från avseende . Vid yrkandet om kvarstad avsågs brotten där det förelåg skadeståndsanspråk, det vill säga åtalspunkterna 1, 5, 6, 7, 10, 11 och 12. Kvarstaden yrkades för samtliga fordringar som målsägandena hade framställt. Det enskilda anspråket och det särskilda yrkandet avseende åtalspunkten 5 kom inte med vid utskrivandet av stämningen, vilket jag inte uppmärksammade förrän stämningsansökan inlämnats. Med anledning därav skrevs ett tillägg till stämningen . Vid förhandlingen ställde rättens ordförande frågan om vilka fordringar som avsågs med kvarstadsyrkandet och jag uppgav då att samtliga enskilda anspråk avsågs. Jag var rättens ordförande. ChefsJO anför: Åtalen för grov stöld och stöld ogillades. De enskilda anspråken var bestridda. Vilken var grunden för att bifalla de skadeståndsyrkanden som avsåg reparationskostnader för inbrottsskador? Är domskälen tillräckligt utförliga vad gäller de enskilda anspråken? Svar: De båda tilltalade försvarades av advokater. Dessa var fullt kompetenta att tillvarata de tilltalades intresse. De tilltalade fälldes till ansvar i samtliga åtalspunkter, inte i något fall för stöldbrott men väl för häleri. De skadeståndsanspråk som framställdes avsåg vissa av stöldbrotten. Det stod klart i rättegången att bestridandena av skadestånden inte avsåg domsfällande för häleri utan hänfördes till frikännande. Vitsordandena var generella och någon invändning avseende t.ex. inbrottsskador framställdes inte. Det var alltså tingsrättens bedömning av saken att domslutet rätteligen skulle bli så som domen innehåller. Man kan hålla med om att domskälen i denna del kunde ha varit mer beskrivande. Att så inte blev fallet berodde, förutom allmänt på tidsbrist, på att saken var så klar. Kvarstad brott och vilka fordringar? Åklagarens yrkande: kvarstad jämlikt 26:1 RB på i förvar tagna resp. . Det stod i målet klart att kvarstaden avsåg säkerställandet av skadeståndsbetalning betr. de åtalspunkter där skadestånd yrkades och dömdes ut. Kvarstad bestreds utan särskild motivering. Tingsrätten dömde ut skadestånd så som domen anger. Det stod helt klart att yrkad kvarstad skulle bifallas. Därom behövdes inte särskilt ordas. De brott som var förenade med skadestånd. De fordringar som avsåg skadestånd. Tidsbegränsning av kvarstad? Den frågan kom inte upp och övervägdes överhuvud inte av tingsrätten. Jag utgår från att ChefsJO:s generella fråga om "kvarstad i domsluten" inte avser kvarstadsförordnandena betr. en kniv och en destillationsapparat. Överklagande har inte skett. Rättsligt stöd för att låta förvarstagandet bestå? Förvarstagande förelåg och tingsrätten såg inte någon anledning att så inte skulle fortvara. Så till det för tingsrätten intressantaste här. De av ChefsJO upptagna spörsmålen om skadeståndsanspråken, kvarstad och förvarstagande avser sakförhållanden som parterna fört in i målet och som tingsrätten avgjort genom sin dom. Skadeståndsfrågorna var helt dispositiva. Rättens avgörande kan vara rätt eller fel. Parterna kan överklaga utan inskränkning. Med vad konstitutionell eller annan rätt befattar sig ChefsJO med dessa frågor? Vart tar domstolens självständighet att döma i sak vägen om domstolen i efterhand alls skall behöva förklara sig? Det kan vara att domskäl ibland är summariska. Så blir det dock nödvändigtvis i vissa mål och det kan inte vara meningen att domstolen skall tillfoga nya skäl i sak. Det kan vara att ChefsJO, såsom i protokollet skett i fråga om räntor, rätteligen uttalar sig generellt om vissa sakfrågor i avdömda mål men det är ett avgörande steg därifrån till att avkräva tingsrätten yttrande i sak. I denna del, som gör mig frågande och bekymrad, bör ChefsJO noggrant upplysa tingsrätten om räckvidden av JO:s befogenheter. Uppriktigt sagt är jag fundersam om jag för tingsrättens räkning alls borde yttra mig i sak. Att jag nu gjort det är måhända att med åsidosättande av domstolens självständighet i ovist nit falla undan för obefogat ingripande från ChefsJO. En brottmålsdom skall innehålla bl.a. parternas yrkanden och de omständigheter som dessa grundats på och domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet (30 kap. 5 § [RB]). I en tvistemålsdom skall inte bara parternas yrkanden anges utan också parternas invändningar och de omständigheter dessa grundas på (17 kap. 7 § RB). Föremål, som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara genom brott någon avhänt eller på grund av brott förverkat, får tas i beslag (27 kap. 1 § första stycket RB). Om ett beslag verkställs utan beslut av undersökningsledaren eller åklagaren skall det skyndsamt anmälas till denne, som har att pröva om beslaget skall bestå (27 kap. 4 § tredje stycket RB). Om det inte längre finns skäl för ett beslag, skall det hävas. Om hävande av beslag förordnar rätten eller, om beslaget inte meddelats eller fastställts av rätten, undersökningsledaren eller åklagaren. Då målet avgörs skall rätten pröva om beslaget fortfarande skall bestå (27 kap. 8 § RB). Egendom som skäligen kan antas ha avhänts någon genom brott kan, som framgått, bli föremål för beslag. Om sådan egendom redan har sålts kan däremot pengar som påträffas hos en misstänkt inte beslagtas i egendomens ställe (m.fl., Rättegång III 6:e uppl. s. 59). har i "Rättegången i brottmål enligt " anfört bl.a. följande: "Ifråga om pengar, som påträffas hos en person som grips eller anhålls som misstänkt för förmögenhetsbrott, kan endast i undantagsfall göras sannolikt att de påträffade sedlarna eller mynten frånstulits eller avhänts just målsäganden i det mål, som föranlett gripandet eller anhållandet. Undersökningsledaren eller åklagaren saknar därför vanligen grund för att taga penningarna i beslag. är här användbart för att säkerställa målsägandens rätt. Att, såsom i några fall förekommit, åklagaren i stället använt beslagsinstitutet överensstämmer inte med bestämmelser." (3 uppl. s. 250). Om förvarstagande och kvarstad RB finns bestämmelserna om kvarstad i brottmål. Där föreskrivs i 1 § att om någon är skäligen misstänkt för brott och det skäligen kan befaras att han genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller annorledes undandrar sig att betala bl.a. skadestånd eller annan ersättning till målsägande som kan antas att på grund av brottet ådömas honom, får det förordnas om kvarstad på så mycket av hans egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. Kvarstad får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. Kvarstaden skall alltså omfatta egendom till ett sådant värde att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. Detta innebär bl.a. att kostnaderna för en blivande utmätning skall tas med i beräkningen. Domstolen bör som regel inte i sitt beslut ange vilken egendom som skall bli föremål för kvarstad utan endast förordna, att gäldenären tillhörig egendom till så stort värde att ett visst angivet fordringsbelopp kan antas bli täckt skall beläggas med kvarstad. Det ankommer därefter på kronofogdemyndigheten att vid verkställighet av beslutet bestämma vilken egendom som skall tas i anspråk. Undantagsvis kan dock domstolen ange viss egendom, t.ex. om åtgärden riktar sig mot ett utländskt rederi, som äger ett i svensk hamn liggande fartyg vilket är berett att avgå, eller om fordringen är förenad med särskild förmånsrätt i viss egendom och borgenären yrkar att den egendomen skall tas i anspråk (m.fl., Utsökningsbalken 2:a uppl. s. 682 f). Beslut om kvarstad meddelas av rätten. En fråga om kvarstad får tas upp på yrkande av undersökningsledaren, åklagaren eller målsäganden. Efter åtalet får rätten även självmant ta upp frågan om kvarstad. I anledning av målsägandens anspråk på skadestånd eller annan ersättning får undersökningsledaren eller åklagaren yrka kvarstad endast om anspråket anmälts hos honom. Rätten får endast på yrkande förordna om det. Väcks en fråga om kvarstad skall en förhandling äga rum inför rätten så snart det kan ske. Är det fara i dröjsmål får rätten bevilja åtgärden att gälla till dess något annat förordnas (2 §). Ett kvarstadsbeslut går genast i verkställighet (30 kap. 12 § första stycket 3 RB). I avvaktan på rättens beslut om kvarstad får undersökningsledaren eller åklagaren ta lös egendom i förvar (3 § första stycket). Har undersökningsledaren eller åklagaren tagit lös egendom i förvar skall han så snart det kan ske och senast lämna in en framställning om kvarstad till rätten. Görs inte en sådan framställning skall egendomen återställas (4 § första stycket). När en framställning kommit in skall rätten så snart det kan ske och, om synnerligt hinder inte möter, senast på fjärde dagen därefter hålla en sådan förhandling som avses i 2 §. Utsätts huvudförhandling att hållas inom sedan framställningen kom in får dock, om inte rätten finner att särskild förhandling bör äga rum, förhandlingen anstå till huvudförhandlingen (4 § andra stycket). Beslutas kvarstad, beträffande egendom som tagits i förvar, skall, om rätten inte beslutar annat, egendomen bli kvar i myndighetens vård, till dess beslutet verkställts (4 § tredje stycket). Yrkandena om skadestånd och domskälen Som framgått företrädde åklagaren några av målsägandena i målet och framställde för deras räkning yrkanden om skadestånd riktade mot de båda tilltalade. Yrkandena avsåg till stor del ersättning för reparationskostnader för bl.a. fönster. Enligt vad som antecknats i domen bestred de tilltalade de enskilda anspråken men belopp och ränta vitsordades. har i sitt remissvar uppgivit att det stod klart i rättegången att bestridandena endast avsåg det fallet att de tilltalade frikändes i de aktuella åtalspunkterna. Detta innebär med andra ord att de enskilda anspråken medgavs för det fall de tilltalade fälldes för stöld eller häleri men bestreds om de frikändes. Även om en sådan inställning från de tilltalades sida framstår som förvånande, har jag inte anledning att ifrågasätta att det förhöll sig på det sättet. Eftersom skadeståndsyrkandena således var medgivna med den utgång ansvarsfrågan fick, krävdes inte heller några utförligare domskäl. Om yrkandena hade varit bestridda hade det, mot bakgrund av att det inte alls framstår som uppenbart att den som döms för häleri också kan vara skadeståndsskyldig för skador som har uppkommit vid ett inbrott där godset tillgreps, däremot krävts utförligare domskäl. Det som sagts innebär emellertid att de tilltalades inställning till skadeståndsyrkandena inte har redovisats på ett korrekt och fullständigt sätt i domen. kan inte undgå kritik för det. I beslagsprotokollen rörande de kontanter som togs ifrån de tilltalade på polishuset är det inte angivet för vilket ändamål kontanterna togs i beslag. har sagt sig inte ha några minnen av beslagsbesluten och föredragningen som föregick dessa. Hon har dock redovisat hur hon kan ha sett på frågan om ändamålet med beslagen. Som jag uppfattar det menar att det troligen fanns ett dubbelt syfte med beslagen, dels kunde pengarna ha betydelse för utredningen, dels kunde de vara avhända någon genom brott. Hon utvecklar inte närmare vad hon avser med det förstnämnda. Denna beslagsgrund förutsätter att kontanterna som föremål betraktade hade intresse för utredningen. Det typiska är att man behöver undersöka om fingeravtryck finns eller kontrollera sedelnummer eller liknande. Det framgår inte av de förundersökningshandlingar som finns i tingsrättens akt eller av remissvaret att några sådana undersökningar företagits. Kontanterna sattes in på ett bankkonto dagen efter det beslaget gjordes. Den andra grunden förutsätter att kontanterna avhänts någon genom brott. Såvitt framgår av de stöldanmälningar som ingår i förundersökningsprotokollet hade kontanter inte anmälts stulna. Som framgått kan kontanter som erhållits vid försäljning av stöldgods inte tas i beslag på denna grund. Även om det således kan ifrågasättas om det fanns någon grund för beslagen är utredningen inte sådan att jag kan påstå att så inte var fallet. Det kan i inledningen av en brottsundersökning vara svårt att avgöra om påträffade kontanter avhänts någon genom brott och således kan tas i beslag, eller om pengarna bara kan tas i förvar för att säkerställa målsägandens rätt till skadestånd och för ett framtida kvarstadsyrkande (jfr JO 1977/78 s. 90). Om ett beslag har gjorts inledningsvis åligger det åklagaren att så snart utredningsläget klarnar pröva om grunden för beslaget fortfarande består eller om beloppet bör tas i förvar. I detta fall har i samband med att åtal väcktes, vilket skedde efter beslagstillfället, hävt beslagen och i stället förordnat om förvar av de aktuella beloppen. Att det skedde i detta läge fick den praktiska konsekvensen att en särskild kvarstadsförhandling inte krävdes utan frågan kunde prövas vid huvudförhandlingen. Det är svårt att i efterhand ha någon bestämd uppfattning i frågan om beslagen inte borde ha kunnat hävas tidigare än som blev fallet. Jag nöjer mig med att konstatera att det finns särskild anledning för en åklagare att ägna beslagsfrågan uppmärksamhet i de fall kontanter tagits i beslag från en brottsmisstänkt. Utformningen av beslut om kvarstad och förvar Gemensamt för både åklagarens och rättens handläggning av frågorna om förvar och kvarstad är att förordnanden och yrkanden inte är specificerade på det sätt som bestämmelserna i 26 kap. RB förutsätter. förvarsbeslut är tecknat på beslagsprotokollet. Härigenom framgår i och för sig vilket belopp som tagits i förvar. Vilken fordran som avses är emellertid mera oklart. I protokollet är endast en K- anmälan angiven, nämligen anmälan som avser inbrottet hos . Enligt remissvaret togs dock pengarna i förvar för samtliga skadeståndsanspråk.