bet · GL01JuU9 · 1998-02-10 00:00:00 — Där åtalades en person för att, efteratt ha gjort s.k. mantelrörelse, ha riktat vad som senare utreddes vara enpistolattrapp mot en annan persons huvud samt uttalat att han hade uppdrag avmaffian att döda tre personer och att den som pistolen riktades mot kvar att leva. Tingsrätten bedömde gärningen som olaga hot, grovtbrott och dömde till fängelse . Den tilltalade överklagade domenvarefter hovrätten fastställde tingsrättens dom.I sammanhanget kan även nämnas att i huvudbetänkandetKvinnofrid (SOU 1995:60 del A s. 290 f) föreslagit att grova fall av olaga hotskall få en särskild brottsrubricering, grovt olaga hot, och att det ilagtexten skall anges att det vid bedömningen av om brottet är att anse somgrovt särskilt skall beaktas om hotet utövats med livsfarligt vapen ellerannars avsett en särskilt farlig gärning eller riktats mot någon som har ensärskilt utsatt ställning. Kommissionen påpekar att de faktorer som enligtmotiven skall beaktas i frågan om brottet är att anse som grovt inte kommertill uttryck i den nuvarande lagtexten och att några kriterier för bedömningeninte anges. Kommissionen anser att man kan befara att särskilt det grova våldetökat . Tillgången på olika slags vapen, och användningen avvapen vid olika våldsbrott, har enligt kommissionen blivit ett allt vanligareinslag i samhällsbilden. Detta inger stor oro för utvecklingen när det gällervåldsanvändning över huvud taget och användandet av särskilt farligt våld isynnerhet. Mot bakgrund av en rad händelser som inneburit attmänniskor allt oftare kommit till skada på grund av att vapen har brukats finnsdet enligt kommissionens uppfattning anledning att från samhällets sidakraftigt markera allvaret i all olaglig användning av vapen. Att bli utsatt förett vapenhot är också i regel förenat med en särskilt stark skräckkänsla ochinnebär ofta en speciellt traumatisk upplevelse.Regeringen gör i lagrådsremissen Våld mot kvinnor (s. 84 f) bedömningen attdet inte finns anledning att ändra rekvisiten för bl.a. olaga hot. Vidare anförregeringen att frågan om hur hot som utförs med vapen eller knivar skallpåverka straffvärdet av en gärning är en fråga som behöver analyseras i ettvidare sammanhang, och att regeringen avser att återkomma i den frågan.Utskottet har tidigare vid ett stort antal tillfällen behandlat olikamotionsyrkanden som tar upp åtgärder mot våld. Senast skedde det i betänkandet1996/97:JuU11. Flera av de då aktuella yrkandena gick ut på att de förslag somKvinnovåldskommissionen lagt fram skulle genomföras. Utskottet konstaterade attKvinnovåldskommissionen lagt fram sitt betänkande , ochutskottet beklagade att regeringen ännu inte lagt fram något förslag tillriksdagen med anledning av betänkandet. Utskottet konstaterade vidare att det ioch med kommissionens betänkande finns ett utförligt beredningsunderlag rörandede frågor som togs upp i de då aktuella motionerna. Utskottet avstyrktemotionerna (a. bet. s. 13). Här kan även erinras om utskottetsställningstagande i det tidigare nämnda betänkandet 1993/94:19 s. 37 vari bl.a.anfördes att samtliga omständigheter i målet - varav frågan om vapenanvändningär en - skall beaktas vid bedömningen av ett brotts svårhetsgrad.Kvinnovåldskommissionens arbete bereds alltjämt inom och enproposition väntas . Propositionen liksom det beredningsarbeteregeringen aviserat i lagrådsremissen bör avvaktas. Utskottet avstyrker motionJu934 i denna del.Brott mot griftefridDen som obehörigen flyttar, skadar eller skymfligen behandlar lik elleravlidens aska, öppnar grav eller eljest gör skada eller ofog på kista, urna,grav eller annat de dödas vilorum eller på gravvård, döms enligt 16 kap. 10 §brottsbalken för brott mot griftefrid till böter eller fängelse i högst två år.I motion Ju722 (c) begärs att straffet för brott mot griftefrid skall skärpasså att det står i paritet med straffet för vållande till annans död, grovtbrott, dvs. fängelse i högst sex år.Genom en lagändring höjdes straffmaximum för brott mot griftefridfrån sex månaders fängelse till fängelse . I den proposition somföregick lagändringen (prop. 1992/93:141 s. 43 f) anfördes att bestämmelsen tarsikte på ett allmänt omfattat intresse att avlidna behandlas pietetsfullt, dvs.med tillbörlig respekt och vördnad. Denna hänsyn gäller såväl den döda kroppeneller aska efter kremering som kista, urna och gravvård. Departementschefenkonstaterade att frågan om straffvärdet för vissa brott mot griftefrid undersenare tid har uppmärksammats i flera sammanhang. Vad som särskilt åsyftadesvar vissa fall av likskändning. Erfarenheten gav vid handen att det kundeförekomma fall av t.ex. styckning där straffvärdet var så högt att dendåvarande straffskalan inte räckte till. När det sedan gälldestraffskärpningens storlek konstaterade regeringen attTransplantationsutredningen i sitt slutbetänkande Kroppen efter döden (SOU1992:16 s. 304 f) hade föreslagit att det skulle införas en särskildstraffskala för grovt brott med ett maximum om fängelse i fyra år.Departementschefen var emellertid inte då beredd att biträda ett så passlångtgående förslag utan ansåg att beredningen av utredningens betänkande förstborde avvaktas. Hon föreslog därför att straffmaximum skulle vara fängelse itvå år.Regeringen tog sedermera upp förslag i prop.1994/95:148 (s. 71) och gjorde då bedömningen att det inte fanns behov av attytterligare höja straffmaximum.Den ovan nämnda lagändringen trädde i kraft . Någon refereradpraxis från finns inte för den tid som de nyareglerna gällt. Emellertid finns det några hovrättsavgöranden av intresse.I ett fall dömde tingsrätten tre personer för brott mot griftefrid beståendei att de styckat kroppen efter en avliden person. Ytterligare en person - somfrikändes från ansvar för mord - hade medverkat vid bortförandet av kroppen meninte deltagit i själva styckningen. Tingsrätten ansåg att de tre som styckatkroppen visat synnerlig hänsynslöshet. Såvitt gällde den person som intedeltagit i själva styckningen konstaterade tingsrätten att han, genom attbortföra kroppen och försöken att dölja att personen i fråga var avliden, hadevisat stor hänsynslöshet mot den dödes efterlevande. Enligt tingsrätten skullealla dömas till maximistraff för brott mot griftefrid. Domen överklagades.Åklagaren yrkade bl.a. att åtalet för mord skulle bifallas. Två av dem somdömts för brott mot griftefrid - och således dömts till fängelse -överklagade inte domen. De två andra överklagade, den som deltog i styckningenmed yrkande att frikännas från ansvar och den som inte deltog endast medyrkande om strafflindring. Hovrätten fastställde tingsrättens dom (Sveahovrätts mål nr B 959/97, 12:e avdelningens dom ).Ett annat avgörande som kan nämnas här är hovrättsavgörandet RH 1997:79. Därdömdes en tidigare obduktionstekniker för brott mot griftefrid till villkorligdom och böter. Han planerade att öppna en chiropraktorskola och i denverksamheten vidtog han åtgärder med två till forskningsändamål donerademänniskolik. Eftersom någon behörig överlåtelse av liken inte skett ansågshandlandet straffbart. Hovrätten beaktade emellertid särskilt att denbehandling som den tilltalade utsatt kropparna för inte i princip skilde sigfrån vad som skulle ha skett vid dissektion på anatomisk institution. Påföljdenkunde därför stanna vid villkorlig dom i förening med ett kraftigt bötesstraff.I sammanhanget kan även hovrättsavgörandet RH 1997:54 nämnas. I det fallethade några ungdomar på en kyrkogård haft omkull eller sönderbrutit gravvårdarm.m. samt sparkat sönder ett flertal gravlyktor och kransar. Hovrätten - sombl.a. beaktade omfattningen av skadorna och det förhållandet att ett stortantal anhöriga drabbats - ansåg att förfarandet skulle bedömas som grovskadegörelse. Vidare ansåg hovrätten att det inte fanns skäl att därjämte dömatill ansvar för brott mot griftefrid. Motsvarande bedömning gjordes beträffandeytterligare en åtalspunkt. Slutligen bedömde hovrätten en åtalspunkt, beståendei att de tilltalade klottrat på gravvårdar och på porten till ett gravkapell,som brott mot griftefrid respektive skadegörelse av normalgraden. De tilltaladeöverlämnades till vård inom , vilket kombinerades med ettbötesstraff.Utskottet konstaterar att straffet för brott mot griftefrid höjdes år 1993bl.a. med hänvisning till att det behövdes en vidare straffskala för de fallsom motionären nu tar upp. Av refererad rättspraxis synes inte framgåatt det skulle finnas behov av en ytterligare utvidgning av straffskalan närdet gäller brott mot griftefrid. Motion Ju722 avstyrks.Rattfylleri m.m.Flera motioner tar upp frågor om rattfylleri. I motion Ju224 (fp) begärssålunda lagstiftning mot alkoholförtäring efter trafikolycka, s.k.eftersupning. Motionärerna efterlyser en lagstiftning i efter mönsterav vad som gäller i t.ex. . I motion Ju910 (c) begärs en s.k. nollgränsför narkotika i trafiken. Motionärerna bakom motion So675 (mp) är inne påliknande tankar och förespråkar ett effektivt förbud mot att framföramotorfordon, fartyg och båtar under påverkan av narkotika.Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden om eftersupning ochdrograttfylleri ett stort antal gånger. Senast skedde det i betänkandet1997/98:JuU3. För en utförlig redovisning av innehållet i gällande rätt,tidigare riksdagsbehandling och pågående beredningsarbete kan hänvisas dit.Utskottet avstyrkte då två yrkanden som tog upp frågan om åtgärder motdrograttfylleri med hänvisning till den pågående beredningen avDrograttfylleriutredningens betänkande Droger i trafiken (SOU 1996:125).Beträffande motionsönskemålet om lagstiftning mot eftersupning fann utskottetinte skäl att frångå sin tidigare inställning, dvs. att problemet med påståddeftersupning torde vara relativt litet sett i förhållande till samtligatrafiknykterhetsbrott och att tungt vägande invändningar av bl.a.rättssäkerhetsnatur kan riktas mot att införa ett förbud mot eftersupning.Enligt vad utskottet inhämtat beräknas en proposition om drograttfyllerikunna avlämnas senast under hösten 1998.Utskottet anser alltjämt att det pågående beredningsarbetet bör avvaktas, ochutskottet avstyrker motionerna Ju910 och So675 i denna del. I fråga om s.k.eftersupning vidhåller utskottet sin tidigare intagna ståndpunkt och avstyrkermotion Ju224 i denna del.I motion Ju224 förespråkas dessutom att åtgärder vidtas mot rattfylleriet ienlighet med ett program om 27 punkter som utarbetats inom Riks-polisstyrelsen.Enligt vad utskottet inhämtat är målsättningen att 1,8 miljoneralkoholutandningsprov skall tas . var siffran, enligttillgängliga uppgifter, 1 329 000 tester. Antalet rattfyllerier var under år1996 11,3 per 1 000 test. Den siffran har minskat stadigt under hela 1990-taletfrån att ha legat över 30rattfyllerier per 1 000 test. kan dock förmärkas en liten ökningtill 13,4 positiva prover per 1 000 test.I mars 1997 överlämnades till en rapport som utarbetats aven av styrelsen tillsatt arbetsgrupp. I rapporten lämnas en rad förslag pååtgärder mot rattfylleriet. Förslagen i rapporten - som omfattar 27 punkter -tar närmast sikte på polisens arbetsmetoder. Som exempel kan nämnaskartläggning av det egna områdets problem med rattfylleri vad gäller platseroch tider och sociala samtal med de misstänkta om deras livssituation. Vidarenämns åtgärder som kräver lagändringar, såsom en ökad användning av förverkandeav fordon och ändrade regler om s.k. eftersupning. Dessutom kan nämnas åtgärdersom avser samarbete med andra myndigheter, organisationer m.m. Som exempel pådetta kan nämnas inslag i körkortsutbildningen om rattfylleriproblemet,särskilda larmnummer för tips om rattfyllerister och bonus förförsäkringstagare som lämnar garanti för att göra allt för att deras fordoninte kommer att brukas av en alkohol- eller drogpåverkad förare. Slutligeneftersträvas enhetlig praxis i fråga om omhändertagande av körkort och ensträngare syn när det gäller anhållande och häktning.Ett av de förslag som nämns i rapporten är s.k. alkolås. Regeringen har i ennyligen överlämnad lagrådsremiss Ny körkortslag m.m. (s. 39 f) föreslagit atten försöksverksamhet skall inledas med villkorlig återkallelse av körkort ivissa fall. Förslaget går ut på att körkortsåterkallelse i vissa fall ersättsmed krav på att föraren endast kör personbil som försetts med alkolås. När detgäller omfattningen av försöksverksamheten föreslås i remissen att personer somgjort sig skyldiga till trafiknykterhetsbrott efter alkoholförtäring utan attför den skull vara medicinskt olämpliga som förare och som är folkbokförda iVästerbottens, eller skall få delta iverksamheten. Försökspersonens behörighet att köra körkortspliktigt fordonskall begränsas till en viss personbil som utrustas med alkolås. Vidare skallförsökspersonerna genom särskilt avtal förbinda sig att endast köra dennapersonbil i , att genomgå regelbundna läkarundersökningar och att följaandra krav som ställs upp för verksamheten. Den enskilde skall stå förkostnader som är direkt förknippade med hans eller hennes deltagande iförsöksverksamheten. Den villkorliga återkallelsen föreslås gälla . Omförsökspersonen inte följer de uppställda villkoren eller uppför sig på sådantsätt att grund för nytt körkortsingripande föreligger skall den villkorligaåterkallelsen undanröjas och frågan om körkortsingripande tas upp till förnyadprövning.Utskottet konstaterar att det pågår ett betydande arbete när det gällerbekämpningen av trafiknykterhetsbrotten och utskottet anser sig ha fog föruppfattningen att det bedrivna arbetet har givit ett gott resultat -därom vittnar särskilt att antalet uppdagade brott per alkoholutandningstestminskat avsevärt . Härtill kommer att åtgärder enligt detbeskrivna programmet kan förväntas bidra till en ytterligare positivutveckling. Något initiativ från sida är således inte påkallat.Motion Ju224 i nu behandlad del avstyrks.StraffansvarsutredningenEn särskild utredare har haft i uppdrag att utreda vissa frågor inom denallmänna straffrätten (dir. 1994:39). I uppdraget har ingått att överväga vissafrågor med anknytning till det subjektiva rekvisitet (frågor om uppsåt m.m.)vid brott. Utredaren har övervägt om regelsystemet är ändamålsenligt utformatvad avser den nedre gränsen för uppsåt och bedömningen av gärningar som någonbegått under självförvållat rus eller under påverkan av allvarlig psykiskstörning eller under tillfällig sinnesförvirring som någon råkat i utan egenskuld. Utredaren har också utrett vissa frågor angående bl.a.medverkansansvaret inom straffrätten. Vidare har utredaren belyst ansvaret förunderlåtenhet att avslöja eller hindra brott. Dessutom har frågan om en allmänskyldighet att bistå personer som befinner sig i fara för liv eller hälsabehandlats. Resultatet av arbete presenterades idecember 1996 i betänkandet Straffansvarets gränser (SOU 1996:185).Psykiskt störda lagöverträdareI 30 kap. 6 § finns ett förbud mot att välja fängelse som påföljdom gärningsmannen har begått det brott han döms för under påverkan av enallvarlig psykisk störning. Om rätten i ett sådant fall finner att inte hellernågon annan påföljd bör ådömas, skall gärningsmannen enligt samma paragraf varafri från ansvar.Flera motioner tar upp frågan om påföljden för psykiskt stördalagöverträdare. I motionerna 1996/97:Ju922 (v) och Ju929 (v) anförs sålunda attdessa lagöverträdare bör dömas till vård i stället för fängelse. I motion Ju512(s) förs motsvarande resonemang beträffande personer med hjärnskador. I motionJu904 (m) däremot begärs att det nuvarande förbudet mot att döma psykisktstörda till fängelse avskaffas - i stället skall vård beredas den dömde underverkställigheten.Frågan om påföljden för psykiskt störda lagöverträdare har behandlats avutskottet vid ett flertal tillfällen . Senast skedde det ibetänkandena /97:JuU7 s. 18 f och i 1997/98:JuU1 s. 61 f. För enredovisning av förslag i denna del kan därförhänvisas till det förstnämnda betänkandet. Sammanfattningsvis har utredningenlämnat vissa förslag till ändringar såvitt gäller psykiskt stördalagöverträdares ansvar men gjort bedömningen att det krävsytterligare utredning av reaktionssystemet. Vid utskottets nämndabehandling av frågan avstyrktes ett motionsyrkande om avskaffande av förbudetatt döma till fängelse med hänvisning till att den fortsatta beredningen avStraffansvarsutredningens förslag i denna del övervägdes iJustitiedepartementet.Enligt vad utskottet inhämtat har ställning ännu inte tagits till hur manskall gå vidare med arbete såvitt gäller psykisktstörda lagöverträdare. Utskottet - som inte vill föregripa det pågåendereformarbetet - avstyrker motionerna Ju904, Ju929 och Ju512 samt 1996/97:Ju922i nu aktuella delar.Den s.k. LindomeproblematikenI motion Ju720 (c) föreslås, i syfte att komma till rätta med situationer ivilka flera misstänkta skyller på varandra, att alla som är inblandade i enbrottslig gärning skall kunna dömas. I motionen poängteras vikten av attallmänheten har förtroende för rättsväsendet.Utskottet har behandlat liknandemotionsyrkanden. Senast skedde det i betänkandet 1996/97:JuU7 (s. 19 f).Utskottet ansåg då att den fortsatta beredningen av Straffansvarsutredningensarbete - vari den s.k. Lindomeproblematiken tas upp - borde avvaktas ochavstyrkte den då aktuella motionen. För en utförlig redovisning av utredningensförslag kan hänvisas till nämnda betänkande.Straffansvarsutredningens betänkande i denna del har remissbehandlats ochbereds nu i Justitiedepartementet.Utskottet har självfallet ingen annan uppfattning än motionären när detgäller sambandet mellan å ena sidan medborgarnas skydd mot våld och övergreppoch å andra sidan allmänhetens förtroende för rättssystemet. Utskottet kanockså konstatera att betänkande innehåller engrundlig genomgång av vad som benämnts Lindome-problematiken och de lösningarsom kan tänkas på den. Utskottet vill dock betona att redan dagens reglerinnebär att den som deltar i brott kan straffas, vilket dock självfalletförutsätter att det är bevisat att vederbörande begått en brottslig gärning.Det är emellertid alltjämt utskottets uppfattning att den pågående beredningenbör avvaktas, och utskottet avstyrker motion Ju720 i denna del.Underlåtenhet att avslöja brottI motion Ju703 (mp) förespråkas en generell straffsanktionerad skyldighet attvara verksam för att förhindra och avslöja brott.I 23 kap. 6 § första stycket föreskrivs att om någon underlåteratt anmäla eller eljest avslöja brott som är å färde, när det kan skeutan fara för honom själv eller hans närmaste, han skall i de fall särskiltstadgande givits om det dömas för underlåtenhet att avslöja brottet.Underlåtenhet att avslöja brott är alltså straffbelagd endast i de fall därdetta särskilt föreskrivits. När det gäller brotten i finns sådanaföreskrifter för ett förhållandevis litet antal grova brott. Det gäller bl.a.mord, dråp, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, rån, grovtrån, grov skadegörelse, mordbrand, sabotage, penningförfalskning, högförräderioch spioneri. Huvudregeln är att det krävs uppsåt för att någon skall kunna bliansvarig för underlåtenhet att avslöja brott. I vissa fall, såsom när detgäller brott mot rikets säkerhet, räcker det dock med oaktsamhet.Såvitt gäller frågan om ett avslöjande måste vara verkningsfullt kan härnämnas att hovrätten i det s.k. Kode-målet (refererat i RH 1997:1) ansåg attdet inte fanns skäl att från det straffbara området undanta de fall där detframstår som tveksamt, men inte uteslutet, att ett avslöjande skulle kunna fåverkan.Underlåtenhet att hindra brott är i viss utsträckning straffbart. Sålundaföljer av 23 kap. 6 § andra stycket att en begränsad krets avpersoner, exempelvis föräldrar, är skyldiga att hindra att brott förövas av demsom står under deras vård eller lydnad. Skyldigheten gäller dock endast ombrottet kan hindras utan att fara uppkommer för den som avses i bestämmelseneller dennes närmaste. Något straffansvar föreligger inte om förhindrandetkräver anmälan till en myndighet. Straffansvar förutsätter att det hade varitmöjligt att förhindra att brottet kom till stånd.Straffet för den som underlåter att avslöja eller hindra brott är detsammasom för den som medverkat till brott endast i mindre mån. Detta innebär attstraffet får sättas lägre än som annars är fallet och att det i ringa fall inteskall dömas till ansvar. Den valda konstruktionen innebär också en kopplingtill straffskalan för det brott som underlåtenheten avser. Straffmaximum ärdock alltid fängelse i två år.Straffansvarsutredningen anser (SOU 1996:185 s. 321 f) att det i vissahänseenden finns ett behov av att förändra och förtydliga den nuvarandebestämmelsen om underlåtenhet att avslöja och hindra brott. Bl.a. anserutredningen att rättsläget på vissa punkter framstår som oklart och attgränsdragningen mellan de gärningar som omfattas av bestämmelsen och de somfaller utanför förefaller delvis sakligt omotiverad.Utredningen föreslår att bestämmelsen i 23 kap. 6 § första stycketbrottsbalken utformas så att det bättre framgår att straffansvar endast kanådömas om den straffbelagda gärningen helt eller delvis kunde ha hindrats om enanmälan eller något annat uppgiftslämnande skett. Enligt utredningensuppfattning kan det ifrågasättas om det är rimligt att med hot om straff krävaatt någon agerar för att anmäla eller på annat sätt lämna uppgifter om enstraffbelagd gärning, om man inte kan utgå ifrån att gärningen hade kunnat helteller delvis hindras genom uppgiftslämnandet. Att kräva ett ingripande redannär det inte är uteslutet att den straffbelagda gärningen skulle ha avvärjtsförefaller enligt utredningen vara att ställa alltför höga krav på den varshandlingsskyldighet har ifrågasatts.Utredningen föreslår vidare att ansvarsfrihet skall gälla om de åtgärder somden handlingsskyldige haft att vidta inte kan utföras utan fara för honom själveller någon annan, dvs. inte bara i förhållande till hans närmaste.När det gäller kretsen av brott där underlåtenhet att avslöja dem bör medförastraff föreslår utredningen att straffansvaret utvidgas på så sätt att ävenunderlåtenhet att avslöja våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjandeav underårig och grovt koppleri blir straffbelagd. Enligt utredningens meningframstår det som obefogat och som ologiskt att underlåtenhet att avslöja grovmisshandel är straffbelagd som t.ex. underlåtenhet att avslöjavåldtäkt eller grov våldtäkt, vilka brott har ett högre straffminimum och därdet för straffbarhet krävs inslag av våld eller hot, inte omfattas av detstraffbelagda området. Enligt utredningens uppfattning bör underlåtenhet attavslöja brott generellt sett vara straffbelagd om brottet har ett straffminimumpå fängelse eller däröver.Straffansvarsutredningens betänkande i dessa delar har remissbehandlats ochbereds nu i Justitiedepartementet.Här kan även nämnas att regeringen i lagrådsremissen Våld mot kvinnor (s. 95)föreslagit att underlåtenhet att under vissa förutsättningar anmäla eller påannat sätt avslöja vissa grova sexualbrott (våldtäkt, grov våldtäkt, grovtsexuellt utnyttjande av underårig eller grovt koppleri) skall straffbeläggas.Utskottet anser att frågan om hur straffansvaret för underlåtenhet attavslöja brott bör vara utformat framstår som angelägen. Emellertid villutskottet inte föregripa den pågående beredningen, och utskottet avstyrkermotion Ju703 i nu aktuell del. Till den särskilda frågan om underlåtenhet attavslöja sexualbrott återkommer utskottet i annat sammanhang (se 1997/98:JuU13).Underlåtenhet att bistå nödställdaI två motioner tas upp frågan om straff för den som underlåter att bistånödställd. I motion Ju720 (c) föreslås sålunda, främst i syfte att bekämpavåldet i samhället, en skyldighet att ingripa och hjälpa offret. I motion Ju718(m) begärs en lagändring innebärande en skyldighet att bistå den som befinnersig i en nödsituation. I motionen nämns pågående misshandel samt drunknings-och trafikolyckor.Beträffande frågan om skyldighet att bistå nödställda innebär dagens regleratt det inte finns någon generell straffsanktionerad skyldighet att ingripa isituationer som är farliga för andra personer.