bet · GL01JuU24 · 1998-04-28 00:00:00 — Enligt 1 kap. 8 § RB får, vidprövning av vidlyftiga eller annars särskilt krävande mål om allmänt åtal ivilka bedömningen av ekonomiska eller skatterättsliga förhållanden harväsentlig betydelse, högst två särskilda ledamöter ingå i tingsrätten utöverlagfarna domare och nämndemän. En av dessa skall vara en ekonomisk expert, omdet finns behov av särskild fackkunskap inom rätten i fråga om ekonomiskaförhållanden. Sådana ekonomiska experter utses enligt 4 kap. 10 a § RB avregeringen . Den andre ledamoten skall vara eller ha varit lagfarendomare i allmän förvaltningsdomstol, om det finns behov av särskild fackkunskapinom rätten i fråga om skatterättsliga förhållanden. Allt efteromständigheterna i målet kan tingsrätten som särskild ledamot förordna antingenen ekonomisk expert eller en förvaltningsdomare eller en av vardera slaget. Enmotsvarande bestämmelse om rättens sammansättning finns för hovrätternas del i2 kap. 4 a § RB.Möjligheten att förordna särskilda ledamöter att sitta i rätten vid prövningav mål om ekonomisk brottslighet infördes genom lagstiftning (prop.1984/85:178, JuU 1984/85:39, rskr. Av motiven till lagstiftningen framgåratt möjligheten för domstolarna att förordna ekonomiska och skatterättsligaexperter som ledamöter i mål av angivet slag är avsedd att öka derasmöjligheter att driva processen effektivt och komma fram till materielltriktiga domar.Genom lagstiftning bestämdes också att sådana mål som krävdeexpertmedverkan företrädesvis skulle handläggas av vissa tingsrätter somregeringen bestämde i förordning. Att målen skulle koncentreras till vissatingsrätter motiverades bl.a. av att även de lagfarna ledamöterna kundetillägna sig specialkunskaper, vilket skulle vara till gagn för samarbetetmellan dem och de särskilda ledamöterna.Redan år 1989 tillkom emellertid ny lagstiftning genom vilken bestämmelsenatt mål om ekonomisk brottslighet i första hand skulle handläggas av vissatingsrätter avskaffades (prop. 1989/90:71, 1989/90:JuU32, rskr. 1989/90:292).Enligt vad föredragande statsrådet anförde i propositionen hade deuppskattningar som gjorts lagstiftningsärende av antalet mål somskulle omfattas av den reformen varit överdrivna. Det var relativt få mål somhandlades med särskild sammansättning eller i särskilt eko-målsforum. Vad detberodde på kunde inte sägas med säkerhet, men det stod klart att det var frågaom så få mål att koncentrationen i sig knappast kunde ge de lagfarna domarnasom handlade målen kunskaper i fråga om ämnesområdet. Inte heller åstadkomkoncentrationen förutsättningar för att expertledamöterna skulle få tillräckligerfarenhet av handläggningen av brottmål. Nackdelarna med koncentrationen hadedärför visat sig överväga fördelarna. Härtill kom att en undersökning visat attdet inte var uteslutet att även andra tingsrätter än de som hade rätt attförordna särskilda ledamöter, skulle ha valt att förstärka sammansättningen meden ekonomisk expert eller förvaltningsdomare, om den möjligheten hade funnits.Genom att avskaffa koncentrationen skulle man skapa bättre förutsättningar förett användande av de särskilda sammansättningsreglerna i komplicerade brottmåloch för ett effektivare utnyttjande av domstolsväsendets samlade kompetens påområdet (prop. s. 38).Domstolsverket och Riksåklagaren har genom de av regeringen utfärdademyndighetsgemensamma målen och riktlinjerna för ekobrottsbekämpning för år 1997givits i uppdrag att utveckla former för rationell och snabb handläggning avstora ekobrottmål. Uppdraget skall redovisas senast den 30 april 1998.När det gäller rättegången i näringslivstvister innehåller reglerna i RB omrättegången i tvistemål inga särskilda bestämmelser vare sig om förfarandeteller om rättens sammansättning. Enligt 49 kap. 2 § RB gäller emellertid - medvisst undantag som här saknar intresse - att om parterna skriftligen avtalatatt inte överklaga en dom som meddelats med anledning av en uppkommen tvisteller en framtida tvist som kan härledas till ett visst rättsförhållande gälleravtalet under förutsättning att målet är dispositivt, dvs. att förlikning omsaken är tillåten. Har parterna ingått ett sådant avtal, får tingsrätten,enligt 56 kap. 13 § RB, med deras samtycke hänskjuta en viss fråga i målet tillprövning av . För att frågan skall komma under Högstadomstolens prövning krävs att meddelar prövningstillstånd.Prövningstillstånd får dock endast lämnas om frågan är en s.k. prejudikatfråga,dvs. en fråga vars prövning är av vikt för ledning av rättstillämpningen, se 56kap. 14 § RB jämförd med 54 kap. 11 § samma balk.Lagregleringen är avsedd att bidra till en ökad prejudikatbildning påförmögenhetsrättens område. Till regleringen torde åtminstone i någonutsträckning ha bidragit en önskan att låta domstolsprövning framstå som ettmöjligt alternativ till skiljeförfarande (prop. 1988/89:78 s. 61 f).Lagen om skiljemän innehåller endast få bestämmelser om förfarandet. Det kandock nämnas att detta inte är offentligt. Härutöver bör framhållas att talanmot skiljedomen endast kan föras om denna är behäftad med vissa i lagensärskilt angivna, allvarligare formella fel.Åtskilliga västeuropeiska länder har bestämmelser om att näringslivstvisterskall handläggas av särskilda domstolar. I finns sålunda Sø- ogHandelsretten som handlägger mål där sakkunskap om sjö- ellerhandelsförhållanden är av särskild betydelse. Domstolen handlägger sjö- ochhandelsrättsliga mål inom domkretsar i vilka tvisteföremåletsvärde överstiger . Det är möjligt för parter i andra delarav landet att överenskomma att en tvist skall prövas av Sø- og Handelsretten.Domstolens avgöranden överklagas i regel direkt till den danska högstadomstolen (Højesteret). I har domstolarna i första instans(Landgerichte) i de större städerna särskilda avdelningar för handelstvister. IFrankrike finns särskilda handelsdomstolar (tribunaux de commerce). I Englandhandläggs flertalet näringslivstvister i of , inom vilkenframför allt avdelningen Queen´s Bench Division handlägger mål med anknytningtill näringslivet.Frågan om att överföra en del av de tvister som avgörs av skiljenämnd till deallmänna domstolarna har övervägts av olika statliga utredningar alltsedan1920-talet. Spörsmålet har senast behandlats av (dir.1992:22). Utredningen framhöll i sitt slutbetänkande Näringslivets tvistlösning(SOU 1995:65) att en av dess huvuduppgifter varit att öka de allmännadomstolarnas konkurrenskraft såvitt avsåg näringslivets tvister. Utredningen -som underströk att dess direktiv inte gav utrymme för att föreslå inrättandetav handelsdomstolar - föreslog vissa åtgärder för att stärka domstolarnaskompetens att avgöra näringslivstvister. Enligt utredningen borde särskildaavdelningar för näringslivstvister inrättas vid tingsrätterna i ,, , , och . Vid dessa avdelningar bordefinnas åtminstone två på avdelningen särskilt utnämnda domare. Utredningensförslag innebar dock ingen begränsning i andra tingsrätters behörighet atthandlägga näringslivstvister. Även i hovrätterna borde en viss specialiseringske så att mål om näringslivstvister alltid handlades av hovrättsråd som varvice ordförande. Härutöver föreslog utredningen i denna del vissa nyabestämmelser i syfte att åstadkomma ett snabbare förfarande i domstolarna.Utredningen föreslog också utbildningsinsatser i syfte att öka domarnasförtrogenhet med näringslivstvister.Skiljedomsutredningens slutbetänkande har remissbehandlats och bereds iJustitiedepartementet.Utskottet vill för sin del anföra följande. Motionsyrkandena avserinrättande, vid sidan av den ordinarie domstolsorganisationen, av nya domstolarmed uppgift att handlägga vissa typer av mål. Utskottet anser inledningsvis atten viss försiktighet bör iakttas i fråga om att inrätta nya specialdomstolar.Vad härefter gäller frågan om huruvida handläggningen av stora mål omekonomisk brottslighet motiverar inrättande av särskilda domstolar, anserutskottet att de erfarenheter, som gjordes , av att koncentrerasådana mål till vissa tingsrätter med styrka talar emot den av motionärernaförordade ordningen. Den nuvarande regleringen, som gör det möjligt för varjetingsrätt att vid behov handlägga brottmål med särskilda ledamöter, är enligtutskottets mening bättre ägnad att befrämja en effektiv bekämpning av denekonomiska brottsligheten. Härtill kommer att åtgärder i syfte att åstadkommaen snabbare handläggning av stora mål om ekonomisk brottslighet kan förväntasbli presenterade inom kort.Såvitt gäller spörsmålet om huruvida fler näringslivstvister bör handläggasav allmän domstol, vill utskottet framhålla följande. Åtgärder för att överföraåtminstone en del av de näringslivstvister som handläggs av skiljenämnd till deallmänna domstolarna har, som utskottet redovisat ovan, övervägts under störredelen av . Att det med hänsyn till behovet av prejudikatbildning påförmögenhetsrättens område vore önskvärt att en sådan överföring kom till ståndär enligt utskottets mening tydligt. Att realisera detta önskemål äremellertid, som erfarenheten visar, inte lätt och vilka åtgärder som kanerfordras måste noga övervägas. Utskottet utgår från att detta sker i sambandmed beredningen av förslag, och utskottet anser attdenna beredning inte bör föregripas. Med det anförda avstyrker utskottet såvälmotion Ju404 som motion Ju903 i nu ifrågavarande del.SpecialdomstolarI motion Ju403 (m) yrkas att special- och partssammansatta domstolar skallavvecklas och att deras uppgifter skall övertas av de allmänna domstolarna.De helt fristående specialdomstolar som finns är Patentbesvärsrätten,och Arbetsdomstolen. De tre domstolarna är belägna iStockholm och deras domkretsar omfattar hela riket. Utmärkande för de trespecialdomstolarna är att de inte ingår i ett instanssystem med en prejudikat-instans som tredje och sista instans. Såväl Arbetsdomstolen somMarknadsdomstolen är i vissa fall den enda prövningsinstansen. För despecialdomstolar som är slutinstanser tillkommer dessutom att deras avgörandenkan komma under Högsta domstolens eller Regeringsrättens prövning vid frågor omresning och återställande av försutten tid.I Arbetsdomstolen utövas beslutanderätten inte bara av lagfarna ledamöterutan även av s.k. intresseledamöter.Enligt vad utskottet erfarit är frågan om Patentbesvärsrättens fortsattaverksamhet föremål för beredning i Justitiedepartementet.Under början av 1990-talet avvecklades flera specialdomstolar, nämligenförsäkringsrätterna, Försäkringsöverdomstolen och Bostadsdomstolen, ochutskottet har tidigare intagit en restriktiv hållning till specialdomstolar.Under den förra mandatperioden uttalade sålunda utskottets dåvarande majoritetatt specialdomstolar i möjligaste mån borde avskaffas (1993/94:JuU31 s. 9). reservation anförde dock den socialdemokratiska minoriteten att varjespecialdomstols fortsatta verksamhet borde bedömas efter dess egna meriter ochinte utifrån principiella ståndpunkter.Enligt vad utskottet nu anser finns det anledning att se mera nyanserat påfrågan om specialdomstolar. Dessa får nämligen anses besitta en särskildkompetens som leder till att målen behandlas skickligt, snabbt och ekonomiskteffektivt. De återstående specialdomstolarnas fortsatta verksamhet bör bedömasefter sina egna meriter och inte endast utifrån principiella ståndpunkter.Vad gäller Patentbesvärsrätten anser utskottet att det pågåendeberedningsarbetet bör avvaktas. Några skäl att förorda ett avskaffande avMarknadsdomstolen eller Arbetsdomstolen kan utskottet inte finna förnärvarande. Utskottet avstyrker motion Ju403.TingsmeriteringI motion Ju925 (mp) yrkas att systemet med tingstjänstgöring avskaffas. Imotion Ju411 (s) efterfrågas ett system genom vilket jurister som inte fåtttingstjänstgöring skulle få tjänstgöra vid olika statliga myndigheter underbegränsad tid.Utskottet har i betänkande 1996/97:JuU8 redogjort för gällande regler omtingstjänstgöring och om vilka direktiv som givits till idenna fråga (bet. s. 9 f). Efter hemställan av utskottet gjorde etttillkännagivande av innebörd att det var angeläget att, med bibehållande avkvalitetskraven, så många jurister som möjligt bereddes tillfälle tillnotarietjänstgöring (rskr. 1996/97:160).Enligt förordningen (1997:139) om försöksverksamhet vid vissa tingsrätterskall försöksverksamhet bedrivas för att pröva olika former avberedningsorganisation i tingsrätt. Enligt förordningen får tingsrätter somomfattas av förordningen bl.a. för en sammanlagd tid av högst förberedningsändamål anställa jurister som fullgjort notariemeritering (3-4 §§).Förordningen är tidsbegränsad och har förlängts att gälla t.o.m. den 31december 1998 (se SFS 1998:51).Utskottet finner inte skäl att nu inta en annan inställning tilltingsmeritering än den utskottet tidigare intagit. Motion Ju925 i nu berörd delavstyrks.När det gäller den med motion Ju411 avsedda frågan om praktiktjänstgöring förjurister, som inte erhållit tingstjänstgöring, finns ingasärskilda regler. De bestämmelser som närmast torde bli aktuella för dennakategori är lagen (1995:705) om arbetsplatsintroduktion och den därtillanslutande förordningen (1995:711). Arbetsplatsintroduktion får anvisasarbetslösa från och med det år de fyller . Arbetsplatsintroduktion fårvara och skall huvudsakligen avse praktik.Länsarbetsnämnderna skall söka träffa överenskommelser med arbetsgivare attpraktiktjänstgöringen skall följas av anställning.Enligt vad utskottet erfarit pågår inga överväganden inom Regeringskanslietnär det gäller att införa en tjänstgöring av det slag motionärerna förordar. Iförsta hand torde motionärernas önskemål få lösas med arbetsmarknadspolitiskamedel. Sådana faller emellertid utanför utskottets beredningsområde och motionJu411 avstyrks.Straffprocessuella tvångsmedelKroppsbesiktningFlera motioner tar upp frågan om kroppsbesiktning vid misstanke omnarkotikabrott. I motionerna Ju802, Ju904 och So628, samtliga (m), yrkassålunda att polisen, under medverkan av sjukhuspersonal, bör kunna ge enmisstänkt kräkmedel i syfte att säkra bevisning om narkotikabrott i sådana falldär den misstänkte svalt narkotikan.Regler om undersökning av människokroppen vid brottsmisstanke finns i 28 kap.12 § RB. Av paragrafen framgår att på den som skäligen kan misstänkas för ettbrott på vilket fängelse kan följa får kroppsbesiktning göras för att sökaefter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständighetersom kan vara av betydelse för utredning av brottet. Med kroppsbesiktning avsesundersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov frånmänniskokroppen samt undersökning av sådana prov. En undersökning får inteutföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada.Av 28 kap. 13 § RB följer att förordnande om kroppsbesiktning meddelas avundersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Är fara i dröjsmål, får beslutetfattas av polisman. Annan mera ingående undersökning än blodprov får endastutföras av läkare. Vid kroppsbesiktning, liksom vid användning av övrigastraffprocessuella tvångsmedel, råder en s.k. proportionalitetsprincip. Sådanbesiktning får sålunda beslutas endast om skälen för den uppväger det intrångeller men i övrigt som åtgärden medför för den misstänkte eller för något annatmotstående intresse (28 kap. 13 § första stycket RB jämförd med 28 kap. 3 a §samma balk).Rättegångsbalkens bestämmelser om kroppsbesiktning erhöll - med visstundantag som här saknar intresse - sin nuvarande utformning genom lagstiftningår 1994 (prop. 1993/94:24, bet. 1993/94:JuU7, rskr. 1993/94:67). I denpromemoria (Ds 1991:56) Ändrade regler om kroppsvisitation och kroppsbesiktningm.m., som låg till grund för propositionen, föreslogs att den misstänkte skullekunna medicineras mot sin vilja om förfarandet påtagligt skulle underlättamöjligheterna att utföra en kroppsbesiktning. I propositionen anfördes bl.a.att det är ett mycket allvarligt ingrepp i den kroppsliga integriteten attutsätta någon för tvångsmedicinering och att mycket starka skäl därför krävdesför att införa en sådan möjlighet i RB. Enligt departementschefen måste vid ensådan bedömning brottsbekämpande effektivitetshänsyn träda tillbaka. Någotförslag om tvångsmedicinering lades därför inte fram i propositionen (prop. s.48).Under utskottets behandling av propositionen hade utskottet att ta ställningtill en motion, i vilken föreslogs att begreppet kroppsbesiktning skulleomfatta även åtgärder i form av medicinering med kräkmedel samt magpumpning.Utskottet förklarade sig inte ha någon annan uppfattning i denna fråga än vaddepartementschefen uttalat i propositionen och avstyrkte bifall till motionen(bet. 1993/94:JuU7 s. 7).I betänkande 1996/97:JuU8 vidhöll utskottet denna uppfattning (bet. s. 4).Frågan om tvångsmedicinering har även behandlats av idess slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polis-lagen (SOU1995:47). Utredningen fann med hänsyn till vad departementschefen anfört iproposition 1993/94:24 inte anledning att närmare beröra frågan omtvångsmedicinering i syfte att genomföra en kroppsbesiktning. Inte heller bordedet införas några bestämmelser som skulle göra det möjligt att med stöd av denmisstänktes samtycke ge honom medicin för att möjliggöra en kroppsbesiktning.Skillnaden för den misstänkte mellan att bli erbjuden av polisen att ta t.ex.kräkmedel och att tvingas att ta medlet var nämligen, enligt utredningensuppfattning, mycket liten (SOU 1995:47 s. 337 f).Polisrättsutredningens slutbetänkande bereds i Justitiedepartementet.Utskottet finner inte skäl att frångå den uppfattning utskottet intagit itidigare betänkanden och avstyrker bifall till såväl motion Ju802 sommotionerna Ju904 och So628 i nu ifrågavarande delar.Återlämnande av stöldgodsI motion Ju907 (m) begärs en lagstiftning som möjliggör att stöldgods somtagits i beslag snabbt kan återlämnas till sin rätte ägare.Enligt 27 kap. 1 § första stycket RB gäller bl.a. att föremål som skäligenkan antas vara avhänt någon genom brott får tas i beslag.Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller vidtar vissaandra straffprocessuella tvångsåtgärder får, enligt 27 kap. 4 § RB, ta föremålsom därvid påträffas i beslag. Beslut om beslag fattas i annat fall avundersökningsledaren eller åklagaren eller i vissa brådskande fall av polisman.Enligt 27 kap. 5 § RB får rätten förordna om beslag av föremål som företes vidrätten eller eljest är tillgängligt för beslag. Rätten får pröva fråga ombeslag efter yrkande av undersökningsledaren eller åklagaren. Sedan åtal väcktsfår rätten även på yrkande av målsäganden eller självmant ta upp fråga ombeslag. Frågan om beslag skall prövas vid förhandling inför rätten. Har ettbeslag verkställts utan rättens förordnande gäller enligt 27 kap. 6 § RB attden som drabbats av beslaget har rätt att begära att rätten prövar beslaget.Även i detta fall skall beslagsfrågan prövas vid förhandling inför rätten. Närrätten förordnar om beslag eller fastställer verkställt beslag, skall denenligt 27 kap. 7 § RB, om åtal inte redan har väckts, utsätta den tid inomvilken åtal skall väckas. Enligt 27 kap. 8 § RB gäller, om åtal inte väcktsinom föreskriven tid eller det inte längre förekommer skäl för beslaget, attdetta skall hävas. Det ankommer på rätten att förordna om hävande avbeslag. Har beslaget inte meddelats eller fastställts av rätten meddelas dockbeslut om hävande av undersökningsledaren eller åklagaren. När ett mål avgörsskall rätten alltid pröva om beslag i målet skall bestå.Varken lagtexten eller motiven till RB behandlar frågan om i vilkenutsträckning polisen, i samband med att den anträffar stöldgods hos någon, kanåterställa egendomen till rätt ägare utan att den först tagits i beslag. Ensådan informell besittningsrestitution anses dock kunna äga rum, under denabsoluta förutsättningen att egendomen anträffas hos gärningsmannen och att haninte gör gällande någon rätt till den (JO 1982/83 s. 71). Det blir alltså frågaom uppenbara fall, främst när stöldgods återtas på bar gärning (JO 1986/87s. Utrymmet för polisen att informellt återställa stöldgods är såledeslitet.Om den från vilken egendomen beslagtagits gör gällande rätt till egendomen,är rätt ägare hänvisad till att föra talan mot innehavaren med yrkande om attegendomen skall återställas till honom. I brottmålet handläggs denna talan somett enskilt anspråk enligt reglerna i 22 kap. RB.En i viss mån annorlunda situation föreligger när ett beslag av någonanledning skall hävas. Hävs ett beslag därför att förutsättningarna för beslaginte längre föreligger, skall egendomen alltid återställas till den från vilkenegendomen tagits i beslag utan prövning av om annan har rätt till egendomen (JO1987/88 s. 50). Det är under alla omständigheter viktigt att en person somdrabbats av beslag hörs av polisen innan den som har rätt att häva beslagetfattar beslut om att överlämna egendomen till någon som påstår sig vara rättägare eller av annan anledning vara målsägande (JO 1977/78 s.128). Om den som drabbats av beslaget inte gör gällande någon rätt tillegendomen, kommer saken i ett annat läge. Även i sådana fall kan det dockbehöva utredas att den till vilken egendomen skall utlämnas också har en rätttill densamma (jfr JO 1950 s. 63).Polisrättsutredningen har i sitt slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28kap. RB samt polislagen ingående övervägt nu berörda frågor om beslag ochåterställande av egendom till rätt ägare och lämnat förslag till lagstiftning(SOU 1995:47 s. 378 f och 447 f). Utredningen föreslår att egendom som skäligenkan antas vara avhänd annan genom brott skall få tas i beslag, om det behövsför att säkerställa målsägandens rätt till egendomen. Om egendomen innehas avannan än den misstänkte skall, enligt utredningen, egendomen få tas i beslagendast om det finns sannolika skäl för att måls-äganden har bättre rätt tillden och det skäligen kan befaras att den som innehar egendomen skaffar undan,väsentligt försämrar eller på annat sätt förfogar över egendomen till skada förmålsäganden. Förslagen i betänkandet bereds iJustitiedepartementet.Utskottet har tidigare haft att ta ställning till ett motionsyrkande avmotsvarande innebörd. Utskottet ansåg då att den pågående beredningen avPolisrättsutredningens slutbetänkande borde avvaktas och avstyrkte motions-yrkandet (1996/97:JuU8 s. 5 f).Utskottet anser alltjämt att beredningen av betänkandebör avvaktas och avstyrker motion Ju907 i denna del.Avräkning av häktningstidI motion Ju805 (m) begärs en utredning av reglerna om avräkning av den tidnågon suttit anhållen eller häktad från tiden för verkställighet av ett honomådömt frihetsstraff. Motionsyrkandet går ut på att frågan om avräkning tillskillnad från vad som gäller nu bör avgöras från fall till fall.I 33 kap. 5 § (BrB) finns bestämmelser om avräkning av tiden förvissa frihetsberövanden för det fall att någon döms till fängelse på viss tideller rätten, med tillämpning av bestämmelserna om sammanträffande av påföljd,förordnar att sådan påföljd skall avse ytterligare brott. Har den dömde, medanledning av misstanke om brott som prövats i målet, såsom anhållen, häktadeller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning med stöd av 10 §lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning varit berövad friheten underen sammanhängande tid av minst skall sålunda tiden förfrihetsberövandet anses som tid under vilken fängelsestraffet verkställts ianstalt. En förutsättning är dock att den dömde inte under frihetsberövandetverkställt dom i annat mål. Rätten skall i domen ange det antal dagar påföljdenskall anses verkställd i anstalt. Paragrafen innehåller vidare bestämmelser omavräkning av motsvarande innebörd för det fall att domstolen undanröjer en dompå villkorlig dom eller skyddstillsyn och i stället dömer till fängelse.De nu redovisade bestämmelserna är obligatoriska, dvs. den dömde har enobetingad rätt till avräkning, oavsett omständigheterna i målet. Paragrafenupptar emellertid också en bestämmelse om fakultativ avräkning enligt vilkenrätten får avgöra om avräkning skall ske.