bet · GL01UU14 · 1998-05-14 00:00:00 — Hierarkier och etthierarkiskt tänkande är fortfarande dominerande på många håll. Klaner och andraformer av kollektiv har ofta en mycket stark ställning. Hövdingsystemetsinflytande har inte försvunnit. finns positiva utgångspunkter för ettmodernt demokratiskt tänkande i exempelvis traditionellt starka principer ommaktdelning och beslutsfattande med konsensus.Ett särskilt demokratiskt legitimitetsproblem ligger i vissa afrikanskaländers starka omvärldsberoende, via skuldbörda och biståndsflöde. Dessaregeringar erhåller inte en ekonomisk bas för sitt maktutövande i första handgenom att väljare och folkvalda godkänner offentlig beskattning, utan ipraktiken snarare genom överenskommelser med internationella aktörer somInternationella valutafonden (IMF), för omförhandling avoffentliga lån och bilaterala givare. stipuleras i dessaöverenskommelser villkor som för att uppfyllas kräver viktiga politiska beslut,vilka sällan är lätta att folkligt förankra.4.1.3.5 Gott styrelseskickBegreppet ?good governance? - på svenska ?gott styrelseskick? - har undersenare år kommit att spela en central roll i diskussionen om Afrikasdemokratisering. I detta innefattas både den politiska viljan att skapa öppnareoch mer demokratiska samhällen (färdriktningen) och kriterier för hurmaktutövningen faktiskt sker under givna omständigheter (utgångspunkten). Gottstyrelseskick karakteriseras av att institutioner och processer bygger pårätts-statens principer, på respekt för mänskliga rättigheter, på demokrati ochett brett samhälleligt deltagande, att de är präglade av ansvarighet, öppenhetoch integritet samt att de är effektiva. Med ett gott styrelseskick främjas dendemokratiska kultur med ett brett folkligt deltagande i det politiska livet,som är avgörande för demokratins konsolidering och vidareutveckling.Demokratiseringen drivs framåt både underifrån och från ovan, i ett samspelmellan det civila samhället och staten.4.1.3.6 Korruption: demokratins gisselKorruption och nepotism har spelat en destruktiv roll i många afrikanskastatsförvaltningar. Statens bristande legitimitet, auktoritära styrelseskicksamt förekomsten av parallella maktstrukturer (exempelvis inom det statsbärandepartiet) är några av de faktorer som orsakat utbredd korruption. Den höga nivånav korruption i åtskilliga afrikanska samhällen utgör ett hinder på vägen motliberalisering. kan korruptionen också öka i den ekonomiskaliberaliseringens spår, exempelvis i kampen om makt över företag somprivatiseras.De afrikanska ekonomiernas karaktär, de offentliga institutionernas svaghetoch de sociala relationerna i såväl det traditionella som det moderna samhälletbidrar till en miljö som är sårbar för korruption. I övergångsskedet tillmarknadsekonomi kan korruptionsrisken dessutom öka. Här krävs en politik som ärbåde socialt ansvarstagande och direkt riktad mot korruption.Korruption är inte en nödvändig följd av fattigdom och brist på resurser,utan snarare ett resultat av politiska och ekonomiska kulturer, i vilka oetiskaincitament och girighet ges stort spelrum. Även om korruption ingalunda är ettspecifikt afrikanskt problem, blir dess skadeverkningar omfattande i svagaekonomier och strukturer.Varje risk för koppling mellan bistånd och korruptionmåste undvikas.För att effektivt motarbeta korruptionen krävs i detkorruptionsdrabbade mottagarlandet en kraftfull politisk ledning. Ökadöppenhet, friare debatt och mer självständiga och aktiva massmedier är viktigafaktorer i detta sammanhang.4.1.4 Tillväxt, de fattigas produktivitet och social rättvisa4.1.4.1 Att fördubbla tillväxtenDen ekonomiska tillväxten i har legat på igenomsnitt . Det är ett stort framsteg jämfört med utvecklingen under1970- och 1980-talen, men det är inte tillräckligt för att minska fattigdomen.Det beräknas att en tillväxt på är en förutsättning föratt antalet fattiga skall minska. Detta är genomsnittssiffror som skallinkludera även dåliga skördeår och andra oväntade störningar. Att fördubblatillväxten är därför en avgörande ambition om de fattigas levnadsnivå skallvaraktigt höjas.Ökad tillväxt är nödvändig men inte tillräcklig för att bekämpa fattigdomen.Regeringarna måste också medvetet främja social utveckling och aktivt stödjagrupper och regioner som inte direkt och naturligt gynnas av den ekonomiskatillväxten.ÅterhämtningDet står klart att den ekonomiska utvecklingen i varit merpositiv än . Även om skillnadernaturligtvis förekommer mellan länderna, är det viktigt att notera attvändningen tycks vara ett allmänt fenomen. Medan tillväxten var negativ i ca 15 av 47 länder, hade antalet länder med produktionsfallunder 1996 minskat till fyra; enligt preliminära siffror hade endast ett landnegativ tillväxt . Den genomsnittliga tillväxten 1994-1997 har varit3,, vilket motsvarar ökning per capita. En speciellt positivutveckling uppvisar länderna inom den västafrikanska franc-zonen efter denkraftiga devalveringen 1994.För att åstadkomma hållbar fattigdomsminskning krävs i de flesta länderbetydligt högre ekonomisk tillväxt än och dessutom etttillväxtmönster och en fördelningspolitik som garanterar att de ekonomiskaframstegen verkligen kommer de fattiga till godo och inte lämnar storabefolkningsgrupper utanför tillväxtprocessen.Ökade privata investeringar och ett ökat inflöde av långsiktigt privatutländskt kapital är också nödvändiga för att de nya förutsättningarna skallkunna utnyttjas. Många av länderna i har långt kvar i arbetet med attunderlätta inhemska och utländska investeringar samt att avveckla kvarvarandehandelshinder. Regional integration kan spela en viktig roll för att attraherautländskt kapital och skapa en grund för stabila ekonomier - förutsatt att densyftar till att öka kapaciteten att hantera och utnyttja den pågåendeglobaliseringen, inte till protektionism och avskärmning.Fortsatt reformpolitikDet fanns både yttre och inre orsaker till ekonomiska kris. Mångaländer drabbades hårt av oljeprisökningarna , men kanske ännu merav den goda tillgången till kommersiella krediter. Mot slutet av 1970-taletkonfronterades de med höjda räntor, höjd dollarkurs, minskad efterfrågan ochfallande priser på sina exportprodukter. Långivarna vägrade att ge nya lån ochskuldkrisen var ett faktum.Men det var de inre faktorerna som lade grunden till krisen, bromsadeproduktionsutvecklingen och gjorde länderna mer sårbara för yttre faktorer.Regeringarna i de flesta länder fortsatte en expansion av statligainvesteringar inom industrin och den fysiska och sociala infrastrukturen utanatt ta hänsyn till vare sig effektivitet eller framtida förmåga att driva ochunderhålla denna kapacitet. Till detta bidrog också att prismekanismensreglerande funktion var satt ur spel genom omfattande handelshinder,subventioner och annan statlig intervention. I vissa länder gick detta så långtatt själva grunden för marknadsekonomi och privat ägande fullständigtunderminerades, i ett läge där dessa förutsättningar egentligen alltid varitsvaga och i stället hade behövts byggas upp. Befolkningsmajoriteten avsmåbönder utsattes för politiska experiment, medan resurserna satsades påstorskaliga projekt inom industri och jordbruk som i sinom tid havererade.Strukturanpassningsprogrammen har kommit att spela en mycket central roll ide flesta . Även om programmen ännu inte är avslutade och de,särskilt till en början, var behäftade med svåra brister, står det klart att demedfört en dramatisk förbättring av förutsättningarna för utveckling ochfattigdomsbekämpning. Detta har skett efter stora svårigheter iinledningsskedet.I många har grunden lagts för en långt bättre utvecklingän under . Man brukar tala om att den förstagenerationens reformer har genomförts. Det gäller en politik som syftar tilllåg inflation, realistiska växelkurser, fungerande inhemska marknader ochfrämjande av export och privata investeringar. Förutsättningar för enmarknadsekonomi har skapats. Den stora utmaningen är nu att fortsättareformprocessen och skapa dynamiska marknadsekonomier som kan leda till enlångsiktigt hållbar ekonomisk och social utveckling.För att lyckas med detta krävs framför allt:- en inhemskt styrd och demokratiskt kontrollerad förändringsprocess medmålsättningen och förmågan att genomföra en sund, stabil och långsiktigekonomisk politik med fördjupade strukturreformer, som skapar förtroende hosinhemska och utländska investerare;- en kraftfull och konsekvent prioritering av social utveckling ochfattigdomsminskning;- ett utbildningssystem som kan svara för försörjning av relevant kompetens påolika nivåer;- stärkt inhemsk förvaltningskapacitet och starka effektiva institutioner;- socialt kapital, dvs. en väl fungerande social struktur, samhörighet,förtroende och öppenhet.Att utnyttja de inhemska resursernaDen informella sektorn är definitionsmässigt oregistrerad och därför svår attuppskatta. Klart står emellertid att dess utbredning gör att den bild somofficiella nationalräkenskaper ger av ekonomi är överdrivet negativ.Den informella sektorns dynamik, som varit stor,avspeglas sällan i statistiken. I en del fall behöver siffrorna sannolikträknas upp med så mycket som . Inom denna sektor återfinns i många fall deinitiativ och det entreprenörskap som de nationella afrikanska ekonomiernasaknar.JordbruketDen viktigaste sektorn i nästan alla är jordbruket. Afrikaskris är till stor del det afrikanska jordbrukets kris. Reformerna inomstruktur-anpassningsprogrammen har utformats för att allmänt gynnajordbrukssektorn. Nyckeln till utveckling i ligger hos småjordbrukarna,av vilka majoriteten är kvinnor.4.1.4.2 Att utnyttja de globala resursernaUnderutnyttjad handelskapacitetMedan världshandeln ökade och utrikeshandel med 129 %mellan 1980 och 1994, minskade handel . I början av 1980-taletutgjorde andel av världshandeln , medan den ligger under1 %. Även som andel av BNP har utrikeshandeln i , till skillnad från allaandra världsdelar, minskat alltsedan 1960-talet.I första hand beror krympande andel av världshandeln på internafaktorer, som förhindrar ett effektivt utnyttjande av den potential som stårtill buds. Dessa faktorer sammanfaller med dem som förklarar den långsammaekonomiska tillväxten och har att göra med finanspolitik, handelspolitik,infrastruktur, mänskligt och socialt kapital, institutioner och juridiskaregelverk. Den politik som fördes direkt efter självständigheten hade ofta someffekt en direkt diskriminering av utrikeshandeln, såväl export som import, ochmycket av detta finns kvar. har flertalet länder uppvisat rigidaexportstrukturer och utebliven produktförädling. Även om liberalisering ochökad öppenhet utgör en självklar del av den pågående reformprocessen, råderoenighet om hur snabbt detta bör genomföras. har fortfarande högre gradav protektionism än resten av världen, en protektionism som är mer beroende avadministrativa förbud, regleringar och stelheter än höga tullar. En avvecklingav exempelvis tullarna försvåras av att de, i brist på effektivskatteindrivning i övrigt, fungerar också som en viktig inkomstkälla förstaten.Från afrikansk sida framhålls i detta sammanhang ofta handelshinder på i-landsmarknaderna. För vissa jordbruksvaror utgör förvisso marknadsregleringaroch höga tullar reella hinder för export. U-landsgruppen som helhetskulle ha mycket att vinna på en avreglering av den europeiskajordbruksmarknaden. Någon heltäckande förklaring till svårigheter påhandelsområdet ger detta emellertid inte. Trots att afrikanska exportörer genomLomé-avtalet givits tullfrihet för alla industrivaror till EU, har deras andelav EU-marknaden sjunkit.Utländska investeringarDet internationella kapitalflödet till har alltsedan skuldkrisen heltdominerats av bistånd. Även här noteras dock en vändning under de senaste åren.Från att ha erhållit endast en försumbar del av de kraftigtökade privata internationella kapitalflödena får nu av dessa,således en betydligt större andel än av utrikeshandeln. Det privatakapitalflödet utgör dock fortfarande endast av det totalanettoresursflödet, medan resten består av gåvobistånd och offentliga lån. Detbör vidare betonas att de direkta investeringarna koncentreras till ett fåtalländer.Den ohållbara skuldbördanEn faktor som såväl försvårat genomförandet av reformprogrammen som motverkathållbarheten i genomförda reformer är den växande skuldbördan. Totalt sett harAfrikas skuldbörda, i relation till BNP, ökat från tillca . Skuldstocken är i genomsnitt större än för allaandra världsdelar och, till skillnad från och , har ökningenfortsatt även . Den faktiskt betalda skuldtjänsten i relationtill exporten (den s.k. skuldtjänstkvoten) har däremot minskat från imitten av till , vilket är betydligt lägre ängenomsnittet för eller Latinamerika.Koncentrerar man bilden till de fattigaste och mest skuldtyngda länderna ärutvecklingen dock den motsatta: skuldtjänstkvoten har ökat även . Trots omförhandlingar av skulderna inom ram använder dessaländer av sina exportintäkter för detta ändamål. Sedd i relation tillstatens inkomster framstår skuldbördan som än allvarligare. I ett stort antalafrikanska länder går av statsintäkterna till skuldtjänst (såvälexternt som internt). I en sådan situation försvåras den balanserade ekonomiskapolitik som måste till för att vända situationen. Länderna har hamnat i dens.k. skuldfällan.Skuldproblematiken har lett till successivt mer omfattande åtgärder för attlindra situationen för de mest utsatta länderna. Dessa ansträngningar måstefortsätta och intensifieras. Senast har och utarbetat det s.k.HIPC-initiativet (Heavily Indebted Poor Countries) för att uppnå en hållbarskuldsituation för de fattigaste länderna. Grundtanken i detta program är attvarje land, efter en analys av dess specifika situation respektive iframtiden och efter av genomförda ekonomiska reformprogram, skallerhålla en lättnad av den totala skulden som gör det möjligt att därefterhantera skuldsituationen med egna medel. Först ut blir , som kommer atterhålla skuldlättnad genom initiativet under år 1998.Det är viktigt att betona att HIPC bara är en plattform - om än viktig,eftersom den har principiellt stöd av alla länder - och att ytterligareåtgärder måste genomföras från denna. De fattigaste ländernas skuldsituationmåste noga övervakas , och rika länder måste varaberedda att vidta särskilda åtgärder för att förhindra att länder som påbörjatHIPC-processen faller tillbaka i skuldfällan. En väg ut ur denna är möjlig. Medextraordinära ansträngningar av de skuldtyngda länderna, de internationellaorganisationerna och långivarna, kan vi till århundradeskiftet se allt flerländer ta steget ur detta dystra kapitel i historia.Biståndets betydelseFörutsättningarna i de afrikanska länderna att bättre mobilisera de inhemskaresurserna, liksom att i större utsträckning ta emot utländskt privat kapital,har förbättrats. Med detta sagt måste det också betonas att biståndet långtifrån spelat ut sin roll i Afrika.Biståndets relativa betydelse i ökade kraftigt . Denbiståndsfinansierade delen av import fördubblades från till i början . Skillnaderna mellan olika länder ärstora.Alltsedan utvecklingssamarbete inleddes har utgångspunkten varit att fattigaländer har brist på resurser. Ett resurstillskott ökar produktiviteten ochbidrar till ökad tillväxt. Det var Marshallhjälpens filosofi. I de fattigasteländerna är det naturligt nog de mest angelägna sociala behoven somobserverats. I sämsta fall skapade detta en situation där regeringarna vandesig vid att betrakta grundläggande sociala investeringar som biståndsgivarnasansvar.Bistånd har bevisligen en positiv effekt på tillväxt och fattigdomsbekämpningi länder som bedriver en sund makroekonomisk politik, men ingen eller negativeffekt där en sådan saknas. Biståndet skall givetvis ha just denna effekt somsyfte och inte påverkas av andra givarorienterade intressen.Fortfarande består merparten av biståndet av enskilda projekt, ochsamordningen mellan biståndsgivare är bristfällig. Därför är ett partnerskapbaserat på gemensamma värderingar, tydliga villkor och samordning undermottagarlandets ledning nödvändigt. Partnerskapet måste koncentreras tillländer som tillhandahåller grundläggande makroekonomiska förutsättningar förett effektivt bistånd. Formerna för biståndet måste anpassas till landetsförvaltningskapacitet. Där denna är tillfredsställande, bör biståndet främstutgå i form av stöd till poster eller program i landets statsbudget. Därkapaciteten är svag, bör biståndet kompletteras med direkt stöd tillutvecklandet av inhemsk kapacitet.För att genomföra detta är framför allt biståndssamordningen central. Verkligsamordning innebär att alla givare måste ifrågasätta och förändra sina egnametoder. Men samordning, öppenhet och beredskap att underordna sigmottagarlandets planer och procedurer står fortfarande inte högt pådagordningen i flera biståndsorgan. Tvärtom premieras ofta den egnaorganisationen och de egna procedurerna.4.1.4.3 Befrielse från fattigdomPå basis av traditionella ekonomiska mått beräknar att cirkahälften av befolkningen i söder om lever underfattigdomsgränsen.Befolkningstillväxten har globalt sett långsamt börjat avta, men i Afrikasöder om har takten ännu ej mattats. Förbättrade levnadsvillkor ochförebyggande hälsovård har lett till längre livslängd som det högabarnafödandet har bestått.Utbildning och hälsaVäsentliga förbättringar har skett inom utbildnings- och hälsoområdena under desenaste 30 åren, trots den uppbromsning som på många håll framtvingades under1980-talets ekonomiska kris.Problemen inom skolväsenden varierar, men den övergripandefrågeställningen gäller kvalitet kontra kvantitet. Huvudinriktningen liggeralltjämt på ökad basutbildning.Ett mycket allvarligt problem på hälsoområdet rör spridningen av hiv/aids. Avvärldens drygt 30 miljoner bärare av hiv återfinns uppskattningsvis såmånga som 20 miljoner i söder om underutvecklad hälsoinformation, hög andel av befolkningen som bär påkönssjukdomar samt kvinnors ofta mycket svaga ställning i samhället förvärrarepidemin och bidrar till dess snabba spridning. Hiv/aids måste betraktassom ett allvarligt utvecklingsproblem.Kvinnors situationAfrikanska kvinnor bär en större börda än kvinnor på många andra håll ivärlden. UNDP beräknar att av livsmedelsproducenter är kvinnor.Samtidigt konstateras att afrikanska kvinnor av tradition har mycket begränsaderättigheter till den mark de brukar, liksom begränsad tillgång till tekniskrådgivning. Eftersom få kvinnor i äger mark - och sällan ens ärver denefter makens död - erhåller också få kvinnor krediter. Jämte bristandeutbildning gör detta att kvinnor sällan investerar i jordbruket, vilket i sintur leder till låg produktivitet och dålig näringsstandard i familjen och, påregional och nationell nivå, till stagnation och ineffektivitet i en viktigbasnäring i ekonomin.Kvinnor har också ofta en svag röst i beslutande forum i sina hembyar.Ett aktivt partnerskap i det internationella utvecklingssamarbetet bör bl.a.inriktas på samverkan med dessa afrikanska kvinnor. Kvinnoorganisationer ochmedia kan härvid bli viktiga aktörer. Det är också angeläget att utvecklaformer för att föra in dessa aktörer som partners i det bilaterala respektiveregionala samarbetet med enskilda länder eller grupper av länder i Afrika.Barnens situationDen positiva utveckling som börjar ta fart i stora delar av genomekonomisk tillväxt och demokratisk utveckling, medför förbättrade livsvillkorför barnen. kvarstår emellertid omfattande socio-ekonomiska problem,vilket bidrar till att barnen fortsätter att vara en mycket utsatt grupp.Barnen utgör t.ex. den största gruppen fattiga i , eftersom fattigdomfrämst drabbar stora familjer. har vidare den snabbast växandeurbaniseringen i världen, vilket har medfört bl.a. att miljontals barn lever pågatorna i städerna.Fortfarande når alltför få ekonomiska och sociala förbättringar Afrikasfattiga barn.För att varaktigt stärka och förbättra barns uppväxtvillkor och rättigheter iAfrika krävs en kombination av långsiktigt verkande socio-ekonomiska insatseroch mer riktade insatser för särskilt utsatta barn.4.1.4.4 Naturresurser och miljöAtt utvecklingsstrategier måste vara långsiktigt hållbara blir kanske särskiltpåtagligt när man arbetar med fattiga länder, där marginalerna är så små. Detär vanligen fattiga människor i fattiga länder som drabbas hårdast avmiljöförstöring, eftersom dessa människor oftast saknar alternativainkomstkällor till fiske och jordbruk. Den afrikanska ekonomin baseras ofta pånaturresursutnyttjande. Om inte detta utnyttjande sker på ett hållbart sätt,leder det till minskad produktivitet. Extrema väderförhållanden och andramiljöhot ökar utsattheten för de fattiga. För att skapa en hållbar utvecklingkrävs därför att grundläggande satsningar görs inom bl.a. markanvändning ochvattenförsörjning.4.1.4.5 Inför år 2015I rapporten ?Shaping the 21st Century? ställer länderna i den ekonomiskasamarbetsorganisationen Development AssistanceCommittee (DAC) upp tre mål , för att uppnå vad som uttryckligensägs vara det övergripande globala målet för nästa århundrade: att uppnå enhögre livskvalitet för alla människor genom att skapa en hållbar utveckling. Ibegreppet högre livskvalitet ingår som en grundpelare att alla människor måsteha möjligheter att påverka sin egen framtid.En ökad samsyn inom det internationella samfundet om vad som måste göras föratt uppnå mål, hur det skall göras och vilka resurser som krävs är enförutsättning för att de skall infrias. Men ännu viktigare är att fattigaländer och deras befolkningar själva styr sin utveckling. En utveckling iriktning mot förbättrad samhällsstyrning av regeringar som grundar sig påfolkliga mandat pekar på att förutsättningarna för detta förändrats till detbättre under 1990-talet.4.1.5 Ökat regionalt samarbeteDe regionala samarbetssträvandena tar nu ny fart i . De tidigaremisslyckandena måste ses i ljuset av den då förda ekonomiska politiken. Deafrikanska ländernas ambitioner att utveckla marknadsekonomier och delta i ettexpanderande handelsutbyte ger hopp om att det regionala ekonomiskasamarbetet skall leda till bestående resultat.I demokratiseringens spår finns, vid sidan av de ekonomiska, även ökadepolitiska vinster att inkassera genom samfälligheter av olika slag över deslumpmässigt dragna afrikanska gränserna. Ett gradvis ökat samarbete påekonomisk grund kan utvecklas till att omfatta även politiska aspekter, som kanfå stor betydelse för stabiliteten i respektive region. Inom de regionalaorganisationerna ökar trycket på ledare som anses falla ur ramen. De nyaledarna står ofta för ett uttalat regionalt tänkande.Sammanfattningsvis kan sägas att de flesta av de regionalasamarbetsorganisationerna ännu befinner sig i ett trevande och svårtinitialskede. Den öppning mot omvärlden som sker i de afrikanska länderna haremellertid på ett avgörande sätt ökat potentialen i det ekonomiska samarbetet.Detta kom-pletteras i växande grad av ett politiskt samarbete, framför allt påkonfliktområdet. Bakom detta ligger bl.a. en ökande medvetenhet om att deafrikanska länderna själva måste ta ett större ansvar för kontinentens kriser.Denna utveckling innebär inte att stödet från omvärlden bör minska - snarareger de förbättrade förutsättningarna anledning att öka detta stöd.4.1.6 Samhällen i kontakt4.1.6.1 och : en mångfald av kontakterUnder har en rad kontakter på olika nivåer vuxit frammellan det svenska och de afrikanska samhällena. Mångfalden i dessa kontakterär frapperande. De rör inte endast solidaritetsarbete utan också kulturellt ochidrottsligt utbyte, forsknings- och miljösamarbete. Kanalerna för dessakontakter är många: vänföreningar, fackförbund, afrikaner bosatta i ,turism, partipolitiskt samarbete och handel har breddat kontaktytorna mellansvenskar och afrikaner.Dessa omfattande svensk-afrikanska kontakter har utgjort den grundval påvilken utvecklingssamarbetet byggts upp. Folkrörelserna och de kyrkligasamfunden bildade kärnan i detta engagemang, som dock hade ett brett folkligtstöd även utanför dessa organisationer.