bet · GL01LU14 · 1998-03-03 00:00:00 — De kostnader som skallersättas enligt förslaget är begränsade till följder av miljöfarlig verksamhet.Saneringsförsäkringen skall finansieras av de som bedriver sådan verksamhet.Förslaget till miljöbalk bereds av jordbruksutskottet och ettriksdagsbeslut kan förväntas senare i vår.En saneringsförsäkring av det slag som föreslås i innebär endellösning på problemet med fastigheter som behöver miljösaneras och där denansvarige utövaren av verksamheten eller fastighetsägaren på grund av insolvensinte kan svara för nödvändiga åtgärder. Problemet kvarstår dock i de fallsaneringsförsäkringen inte kan tas i anspråk, och någon konkursrättslig lösningpå de problem som kan uppkomma vid abandonering av egendom i samband medkonkurs har av naturliga skäl inte lagts fram i förslaget till miljöbalk.Mot bakgrund av vad som anförts anser utskottet att det är angeläget attfå frågorna allmänt belysta och att behovet av lagstiftning klargörs. Det börankomma på regeringen att i lämpligt sammanhang föranstalta om erforderligtutredningsarbete. Ett sådant arbete bör syfta till att klarlägga behovet avlagstiftning i ämnet och framlägga de lagförslag som kan finnas erforderliga.Vad utskottet nu anfört bör med bifall till motion 1996/97:L314 somsin mening ge regeringen till känna.Förmånsrättsordningen m.m.När konkurs inträffat skall, om medel finns i konkursboet, betalning först utgåför konkurskostnaderna och för annan skuld som konkursboet ådragit sig (s.k.massagäld). Av boets återstående medel sker därefter utdelning tillborgenärerna i en viss ordning, den s.k. förmånsrättsordningen.Som nämnts i inledningen skiljer förmånsrättslagen mellan särskild och allmänförmånsrätt. Särskild förmånsrätt gäller vid utmätning och konkurs samtbelastar viss gäldenärens egendom. Särskild förmånsrätt följer bl.a. medföretagshypotek, varmed avses en säkerhetsrätt på grund av inteckning i ennäringsidkares lösa egendom, och med inteckning i fast egendom. Allmänförmånsrätt gäller endast vid konkurs och avser all egendom som ingår igäldenärens konkursbo. Allmän förmånsrätt har exempelvis under vissaförutsättningar fordringar på skatt samt vissa fordringar på lön. Särskildförmånsrätt har i princip företräde framför allmän förmånsrätt.Vad gäller löneskyddet i konkurs genomfördes vissa ändringar i lagstiftningenden (prop. 1993/94:208, bet. Ändringarna i förmånsrättslageninnebar en begränsning av omfattningen av de lönefordringar som kan ersättasgenom lönegarantin. Vidare togs regler mot missbruk in i lönegarantilagen.Ytterligare ändringar när det gäller löneförmånsrätten och lönegarantinbeslutades respektive , i huvudsak för att åstadkomma en bättreöverensstämmelse mellan de svenska reglerna om löneskyddet vid konkurs och EG-direktivet på området (prop. 1994/95:180, bet. LU30 och prop. 1996/97:102, bet.LU19).Flera av de i ärendet aktuella motionerna gäller ändringar iförmånsrättsordningen.I motion 1996/97:L212 anför () attförmånsrättsordningen är orättvis mot småföretagarna. Denna kategori företagareär ofta leverantörer till andra företag och får som regel ingen utdelning allspå sina leverantörsfordringar vid gäldenärens konkurs, vilket många gångerinnebär ett hot mot småföretagarnas existens. I motionen yrkas etttillkännagivande om förmånsrätt för leverantörsfordringar (yrkande 6).Enligt motion 1996/97:L309 av m.fl. (fp, m, c, kd) ärförmånsrättsordningen inte avpassad för att underlätta möjligheterna tillföretagsrekonstruktion. Borgenärer med prioriterad ställning i konkurs saknarofta incitament att agera för att rekonstruera ett företag i kris.För dessa, menar motionärerna, framstår konkurs som ett mer lockandealternativ. I motionen yrkas ett tillkännagivande om att förmånsrättslagenändras så att antalet förmånsrätter starkt begränsas (yrkande 2).I motionerna 1996/97:N269 och 1997/98:Fi205, båda av m.fl. (m),yrkas att begär förslag från regeringen om att förmånsrätten förskatter och allmänna avgifter avskaffas (yrkandena 20 respektive 9). En sådanförändring skulle, enligt motionärernas mening, underlätta möjligheterna tillföretagsrekonstruktion genom att staten motiverades att rädda företag frånkonkurs.Samma tankegångar förs fram i motion 1996/97:N255 av m.fl.(fp). I motionen anförs att förmånsrättsordningen bör ändras även så attkreditinstituten får ett starkare intresse av att medverka till rekonstruktionsnarare än konkurs. Ett tillkännagivande begärs i enlighet med det anförda(yrkande 10).Margit () yrkar i motion 1996/97:L311 ett tillkännagivande om attleverantörsfordringar bör ges förmånsrätt före skattefordringar.Bengt Silfverstrand och (båda s) anför i motion 1997/98:L303 attdet skedde alltför stora försämringar i arbetstagares löneskydd, bl.a. genom deändringar i förmånsrättslagen som infördes . Mot bakgrund avdessa försämringar bör en översyn göras av gällande regler för arbetstagaresförmånsrätt och lönegarantin.I december 1995 tillkallade regeringen en kommitté som skall utreda frågor omförmånsrätt i konkurs, lönegaranti och underlaget för företagshypotek (dir.1995:163, 1997:26 och 1997:82). Kommittén, som antagit namnetFörmånsrättskommittén, har som huvuduppgift att ta ställning till dels omstatens förmånsrätt för skatter och avgifter bör slopas, dels omföretagshypotek bör ges en annan ställning än det har och dels omarbetstagarnas löneskydd vid arbetsgivarens konkurs kan förbättras utan attstatens kostnader för lönegarantin ökar. De samhällsekonomiska konsekvensernaav eventuella ändringar i förmånsrättsordningen skall övervägas, bl.a. hurkreditgivningen till företagen påverkas. En strävan bör enligt direktiven varaatt förmånsrättsordningen och anslutande lagregler är så utformade attrekonstruktion av livskraftiga företag underlättas. Inriktningen bör vara attde oprioriterade borgenärernas situation helst skall stärkas.Förmånsrättskommitténs arbete skall vara slutfört senast den 30 september 1998.Mot bakgrund av vad som sålunda redovisats konstaterar utskottet att det iFörmånsrättskommitténs uppdrag ingår att överväga ändringar iförmånsrättsordningen i alla de avseenden som berörs i de nu aktuellamotionsyrkandena. Resultatet av kommitténs arbete bör, enligt utskottetsmening, inte föregripas genom några uttalanden eller andra åtgärder frånriksdagens sida.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motionerna 1996/97:L212yrkande 6, 1996/97:L309 yrkande 2, 1996/97:L311, 1996/97:N255 yrkande 10,1996/97:N269 yrkande 20, 1997/98:L303 och 1997/98:Fi205 yrkande 9.ÅtertagandeförbehållEn säljare har i praxis kunnat erhålla separationsrätt i köparenskonkurs eller vid utmätning hos denne genom att förbehålla sig äganderättentill varan tills denna blivit fullt betald. Ursprungligen torde denna principha haft sin grund i förbehållet av just äganderätt. anses det dock klartatt separationsrätten inte är beroende av att äganderätt förbehållits. Genomrättspraxis har det sålunda slagits fast att det är tillräckligt att säljarenförbehållit sig rätten att återta varan om den inte betalas, s.k.återtagandeförbehåll. Det anförda innebär att enligt gällande rätt är ettåtertagandeförbehåll i ett köpeavtal i princip sakrättsligt giltigt tills varanär fullt betald. Säljaren kan alltså vid köparens insolvens kräva att varornaskall frånskiljas köparens övriga egendom och återställas till säljaren. Somett viktigt undantag gäller dock att någon sådan rätt inte tillkommer säljarennär köparen trots förbehållet haft rätt att förfoga över varan före betalninggenom att infoga den i annan egendom, förbruka den eller sälja den vidare.I de två i huvudsak likalydande motionerna 1996/97:L310 och 1997/98: L304,båda av m.fl. (c, m, fp, kd), behandlas frågan om densakrättsliga giltigheten av återtagandeförbehåll. I motionerna framhålls attleverantörerna, av vilka många är småföretag, har en utsatt position när derasbeställare går i konkurs. En mycket liten del av utdelningen i konkurs går tillde oprioriterade borgenärerna, till vilka leverantörerna räknas. Ett sätt attpåtagligt förbättra leverantörernas ställning vore, enligt motionärerna, attstärka det sakrättsliga skyddet för återtagandeförbehåll. Vid en jämförelse medandra länder framstår skyddet i som svagt. En sådan reform skulle ocksåvara ett verksamt medel mot de s.k. bekvämlighetskonkurserna, som bl.a.kännetecknas av att konkursbolaget strax före konkursen beställer ett stortantal varor för att förbättra bolagets ställning gentemot banken. Genom attförbättra möjligheterna för leverantörer att återta varor vid köparens konkursskulle man, menar motionärerna, också undvika de kapitalförluster som enförsäljning i konkurs i allmänhet innebär. I motionerna yrkastillkännagivanden i enlighet med det anförda.Frågan om separationsrätt vid försäljning med återtagandeförbehåll harövervägts av . I kommitténs slutbetänkande (SOU1988:63) Kommission och dylikt föreslås inte någon principiell förändringbeträffande förutsättningarna för sådan separationsrätt.Kommissionslagskommitténs slutbetänkande är nu föremål för beredning iRegeringskansliet varvid, enligt vad utskottet erfarit, behovet av särskildaregler om separationsrätt i vissa fall övervägs. En lagrådsremiss har aviseratstill våren 1998.Enligt utskottets mening bör inte de pågående övervägandena med anledning avKommissionslagskommmitténs slutbetänkande föregripas, och utskottet avstyrkerbifall till motionerna 1996/97:L310 och 1997/98:L304.Omprövning av lönegarantiOm bevakning inte förekommer i en konkurs skall förvaltaren enligt 16 §lönegarantilagen (1992:497) pröva och meddela beslut i frågan om enfordran i konkursen skall betalas enligt garantin. Om en arbetstagare ärmissnöjd med förvaltarens beslut får han enligt 29 § väcka talan mot stateninom från det att han fick del av beslutet. Talan skall enligt 32 §väckas vid den tingsrätt som handlägger konkursärendet. I konkurser medbevakning avgörs frågan om lönefordringars betalningsrätt och förmånsrätt genombevaknings- och anmärkningsförfarandet.Enligt den ordning som gällde före den nuvarande lönegarantilagens tillkomstavgjordes lönegarantifrågorna i konkurser utan bevakning avkronofogdemyndigheten. Myndighetens beslut kunde överklagas till hovrätten.Handläggningen vid kronofogdemyndigheten omfattas av förvaltningslagensbestämmelser.Några bestämmelser om förvaltarens handläggning finns inte i den nuvarandelönegarantilagen. I lagstiftningsärendet (prop. 1991/92:139 s. 32) uttaladedepartementschefen, att när så erfordras kan ledning i stället sökas i vad somgäller enligt förvaltningslagen (1986:223). Bestämmelserna i 27 §förvaltningslagen innebär följande. Finner en myndighet att ett beslut, som denhar meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nyaomständigheter eller av någon annan anledning, skall myndigheten ändrabeslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till ennackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller även om beslutetöverklagats, såvida inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte skallgälla (inhibition). Skyldigheten gäller inte om myndigheten har överlämnathandlingarna i ärendet till en högre instans eller om det i annat fall finnsskäl mot att myndigheten ändrar beslutet.Att myndigheten skall ändra beslutet innebär att - om förutsättningarna föromprövning enligt 27 § förvaltningslagen är uppfyllda och inget av de angivnaundantagen är tillämpligt - den skall meddela ett nytt beslut som helt ellerdelvis återkallar eller ändrar det tidigare beslutet (och ,Nya förvaltningslagen med kommentarer, 4 uppl., s. 338).Omprövningsskyldigheten gäller oberoende av begäran och i princip oavsett ombeslutet överklagas eller inte. Den avser även beslut som vunnit laga kraft.Av de i förvaltningsrättslig praxis och litteratur utvecklade principernarörande negativ rättskraft följer att en myndighet har rätt att häva ettavslagsbeslut som den själv fattat och ta upp ärendet till förnyad prövning.Den förnyade prövningen kan ske på enskild parts initiativ - t.ex. efter nyansökan om samma förmån - eller på myndighetens eget initiativ. föromprövning kan exempelvis vara nytillkomna omständigheter, konstaterande attbrister förekommit i ärendets handläggning eller att myndigheten ändrat sinuppfattning i sakfrågan inom ramen för sitt fria skön (, Allmänförvaltningsrätt, 3 uppl., s. 82 och , Allmän förvaltningsrätt, 16uppl., s. 81-82). I fall där en part som har fått avslag på en ansökan om enförmån återkommer med en uttrycklig begäran om att myndigheten skall prövasaken på nytt anses myndigheten skyldig att göra en ny sakprövning. Myndighetenär således skyldig att besvara varje sådan begäran genom ett nytt beslutoavsett om det tidigare beslutet bör ändras eller inte (och ,s. 335).I motion 1997/98:L301 av m.fl. (m) begärs en ändring av 29 §lönegarantilagen. Enligt motionärerna kan en arbetstagare kringgå talefristengenom att begära omprövning av ett beslut om lönegaranti som förvaltarenfattat. Eftersom rätten att begära omprövning inte är tidsbegränsad kan dettaleda till betydande olägenheter för konkursförvaltare och tillsynsmyndighetgenom att frågan om rätt till lönegaranti hålls öppen . Enlagändring bör ske av innebörd att utgången av talefristen i 29 §lönegarantilagen definitivt sätter punkt för gäldenärens rätt att angripa ettlönegarantibeslut som konkursförvaltaren fattat. Motionärerna pekar isammanhanget på regeln i 34 § tredje stycket lagen (1996:242) omdomstolsärenden enligt vilken omprövning av ett beslut som tingsrätt fattat iett domstolsärende inte får ske, om frågan om omprövning kommer upp först sedantiden för överklagande av beslutet har gått ut.Det aktuella spörsmålet har, som också påpekats i motionen, varit föremål förett avgörande av (JO:s ämbetsberättelse 1996/97 s. 130). Ibeslutet anförde JO bl.a. följande.En konkursförvaltare är inte någon förvaltningsmyndighet och omfattas därförinte av förvaltningslagens bestämmelser. Förvaltarens handhavande avlönegarantifrågor utgör emellertid - som framhållits ovan - myndighetsutövningoch beslut i frågan om en fordran i konkurs skall betalas genom garantin kanjämställas med andra myndighetsbeslut om ekonomiska förmåner. Förelönegarantilagens tillkomst hade arbetstagaren möjlighet att få sin sak prövadpå nytt av kronofogdemyndigheten i enlighet med bestämmelsen i 27 §förvaltningslagen eller principen att avslagsbeslut inte vinner negativrättskraft. Med tanke på lagens sociala syften kan det inte ha varitlagstiftarens avsikt att arbetstagaren skulle komma i ett sämre läge i dettaavseende på grund av att beslutanderätten flyttades till förvaltaren. Mot dennabakgrund bör enligt min uppfattning de förvaltningsrättsliga bestämmelser ochprinciper som jag har redogjort för gälla vid förvaltarens handläggning avlönegarantifrågor. I fall där konkursförvaltaren helt eller delvis avslagit enbegäran från arbetstagaren om betalning genom garantin får alltså förvaltarenanses ha skyldighet att ta ställning till en begäran från arbetstagaren om enny prövning av lönegarantifrågan. Om arbetstagaren är missnöjd med förvaltarensställningstagande kan han väcka talan mot staten i enlighet med bestämmelsernai 29 § lönegarantilagen.I beslutet anförde JO vidare att när talan väckts vid tingsrätten enligt 29 §lönegarantilagen har förvaltaren självfallet inte längre möjlighet att omprövasitt beslut. Frågan om betalning avgörs då av tingsrätten. Av detta följer attförvaltaren även får anses skyldig att fatta beslut med anledning av en begäranom omprövning, som framställs sedan konkursen är avslutad om kravet påbetalning blivit känt under konkursens gång.Utskottet anser för sin del att innebörden av gällande rätt såsom denredovisats i det ovan angivna JO-beslutet inte bör ge anledning till någraerinringar. Utskottet delar således inte den uppfattning som uttrycks i motion1997/98:L301 att rättsläget bör ändras. Vad gäller hänvisningen i motionen tillomprövningsreglerna i lagen om domstolsärenden vill utskottet endast framhållaatt det inte utan vidare går att göra paralleller mellanförvaltningsförfarandet och handläggningen av rättsvårdsärenden vid domstol,vilka i åtskilliga hänseenden bestäms av de processuella regler som finns irättegångsbalken.Med det anförda avstyrker utskottet motion 1997/98:L301.FöretagsrekonstruktionLagen (1996:764) om företagsrekonstruktion, som trädde i kraft den 1 september1996, innefattar ett nytt insolvensrättsligt förfarande inom vars ram åtgärderkan vidtas för att rekonstruera sådana företag i kris som bedöms ha utsiktertill en fortsatt lönsam verksamhet. En rekonstruktion kan innefatta såvälåtgärder som förbättrar rörelsens resultat som en uppgörelse med borgenärerna iform av offentligt ackord. som en företagsrekonstruktion pågårhar näringsidkaren i princip skydd mot exekutiva åtgärder från borgenärernassida och mot att avtalsmotparter häver ingångna avtal. När en domstol beslutarom företagsrekonstruktion skall den utse en rekonstruktör. Dennesuppgift är att utreda näringsidkarens problem och att lämna förslag till hurproblemen skall lösas. Borgenärerna är garanterade insyn i och möjligheter attpåverka rekonstruktionsförfarandet.I motion 1996/97:L309 av m.fl. (fp, m, c, kd) anförs attlagen om företagsrekonstruktion inte är avpassad för de mindre företagensbehov. Rekonstruktionsförfarandet tar, enligt motionärernas mening, för långtid och är kostsamt både för gäldenären och borgenärerna. För att underlättarekonstruktion av mindre företag krävs ett enklare och billigare system. Imotionen yrkas ett tillkännagivande om en alternativ form för rekonstruktion avmindre företag (yrkande1).Utskottet erinrar om att en motion med liknande inriktning behandlades avutskottet i lagstiftningsärendet rörande lagen omföretagsrekonstruktion (bet. 1995/96:LU11). I betänkandet anförde utskottet attdet då framlagda lagförslaget i huvudsak hade en utformning som bör kunnatillgodose de stora och medelstora företagens behov. Om lagstiftningen skullekomma att medge en tillräckligt flexibel tillämpning och möjliggörarekonstruktioner även för små företag var emellertid, enligt utskottetsuppfattning, inte helt säkert. I sammanhanget måste emellertid, anfördeutskottet, beaktas att ett rekonstruktionsförfarande har störst betydelse förnågot större företag helt enkelt därför att möjligheterna till rekonstruktiondär oftast är betydligt bättre. Ett större företag kan ha en administration ochproduktion som rymmer tillräckliga möjligheter till flexibilitet ochförändring. Ett sådant företag kan också ha bättre förutsättningar än ettmindre att erbjuda säkerhet för en fortsatt finansiering av rörelsen. Det är,fortsatte utskottet, givet att en blygsam om än yrkesmässig ekonomiskverksamhet som en enskild person bedriver däremot ofta inte ger utrymme föralternativa lösningar och knappast heller för ny kredit. Osäkerheten vad gällerde mindre företagen i det berörda hänseendet borde enligt utskottets meninginte föranleda att en mycket angelägen reform om företagsrekonstruktion skötspå en obestämd framtid i avvaktan på att frågan om särskilda regler för ettförenklat rekonstruktionsförfarande utreddes.I betänkandet pekade utskottet särskilt på att regeringen framhållit att delösningar som förordades i propositionen kunde sägas vara begränsade till vadsom bedömts vara nödvändigt för att företagsrekonstruktioner skall kunna vinnatilltro som ett lämpligt sätt att utan konkurs åtgärda ett företagsbetalningssvårigheter. En del förslag om längre gående, eller i vissa avseendenannorlunda utformade, åtgärder som framförts från olika håll kunde dock,menade regeringen, ha fog för sig. Regeringen uteslöt därför inte att enframtida utvärdering av det rekonstruktionsförfarande som föreslogs kunde ledatill att vissa av de förslag som då inte framlades kunde få förnyad aktualitetsenare. Mot denna bakgrund ansåg sig utskottet ha goda skäl att utgå från attregeringen är uppmärksam på frågan huruvida lagstiftningen är ändamålsenlig ochverksam även för mindre företag. Om det därvid skulle visa sig att särskildalagstiftningsåtgärder är påkallade förutsatte utskottet att regeringenåterkommer till med erforderliga förslag. Med det anförda avstyrkteutskottet det då aktuella motionsyrkandet.Utskottet utgår fortfarande från att regeringen är uppmärksam på frågan omlagen om företagsrekonstruktion är ändamålsenligt utformad för de mindreföretagens behov och att regeringen återkommer med erforderliga lagförslag omdet visar sig påkallat. Även om arbete inte är särskiltinriktat på de små företagens möjligheter till företagsrekonstruktion torde deförslag som kommittén kan komma att lägga i syfte att underlättaföretagsrekonstruktioner i allmänhet även få betydelse för de mindre företagensmöjligheter till rekonstruktion. arbete skall nämligensyfta till att förmånsrättsordningen och anslutande lagregler är så utformadeatt rekonstruktion av livskraftiga företag underlättas (dir. 1995:163).Mot bakgrund av det anförda finner utskottet inte anledning att nu föreslånågra särskilda åtgärder med den inriktning som förespråkas i motion1996/97:L309 yrkande 1, och utskottet avstyrker bifall till motionsyrkandet.Vissa frågor om skuldsaneringGenom skuldsaneringslagen (1994:334), som trädde i kraft ,infördes möjligheter för privatpersoner att under vissa förutsättningar helteller delvis befrias från en övermäktig skuldbörda (prop. 1993/94:123, bet.LU26). Som allmänna villkor för skuldsanering gäller att gäldenären ärinsolvent och så skuldsatt att han inte inom överskådlig tid kan betala sinaskulder (4 § första stycket 1). Vidare krävs att det vid en allmän bedömningframstår som skäligt att bevilja gäldenären skuldsanering (4 § första stycket2). Vid denna skälighetsbedömning skall särskilt beaktas skuldernas ålder,omständigheterna vid deras tillkomst, de ansträngningar gäldenären gjort föratt fullgöra sina förpliktelser och att själv nå en uppgörelse med borgenärernasamt hur gäldenären har medverkat under handläggningen avskuldsaneringsärendet.Skuldsaneringsförfarandet innehåller tre steg. I det första steget, som ihuvudsak lämnas utanför det lagreglerade området, skall gäldenären självförsöka träffa en uppgörelse med samtliga sina borgenärer. Gäldenären skalldärvid kunna få råd och anvisningar av kommunen. Om detta inte lyckas, skallgäldenären hos kronofogdemyndigheten i ett andra steg kunna ansöka om frivilligskuldsanering. Med sådan frivillig skuldsanering avses att gäldenärentillsammans med kronofogdemyndigheten upprättar ett förslag till skuldsaneringsom godtas av samtliga borgenärer. skall fastställa ettsådant förslag. Om någon borgenär motsätter sig förslaget, skallkronofogdemyndigheten överlämna ärendet till tingsrätten som i ett tredje stegskall kunna besluta om tvingande skuldsanering. En skuldsanering enligt lagenskall regelmässigt vara förenad med en betalningsplan för gäldenären. En sådanbetalningsplan innebär att gäldenären av som regel skallleva på existensminimum och att betalningsförmågan därutöver skall kommaborgenärerna till godo.I motion 1997/98:L305 av Per m.fl. (v) anförs attskuldsaneringslagen inte fyller sitt syfte, bl.a. därför att det somförutsättning för att beviljas skuldsanering gäller ett för högt minimibeloppbeträffande skuldernas storlek. Motionärerna menar att hänsyn inte tas tillolika individuella faktorer av betydelse för betalningsförmågan.Motionsyrkandet innebär att skall besluta om ett minimibelopp om för beviljande av skuldsanering (yrkande 1).Utskottet vill framhålla att kravet på att gäldenären skall vara insolventoch så skuldsatt att han eller hon inte förmår betala sina skulder inomöverskådlig tid innebär ett krav på s.k. kvalificerad insolvens. Som uttaladesi lagstiftningsärendet är det inte önskvärt eller ens möjligt att i lagfastställa en beloppsgräns för att skuldsanering skall komma i fråga (prop.1993/94:123, bet. Det som är en orimligt stor skuldbörda för en personär inte anmärkningsvärt stor för en annan. Det kvalificeradeinsolvensrekvisitet kan vara uppfyllt även vid förhållandevis låg skuldsättningnär det gäller personer med mycket låg eller oregelbunden inkomst.