bet · GL01JuU24 · 1998-04-28 00:00:00 — Döms den tilltalade till böter ochhar han på grund av misstanke om brott som prövats i målet varit berövadfriheten, får rätten förordna att påföljden skall anses helt eller delvisverkställd genom frihetsberövandet. Härutöver finns en bestämmelse i 33 kap. 6§ BrB vari föreskrivs att bestämmelserna om tillgodoräknande avfrihetsberövande får tillämpas även i fråga om frihetsberövande som ägt rumutomlands, i den mån det med hänsyn till omständigheterna prövas skäligt.Reglerna om obligatorisk avräkning infördes genom lagstiftning (prop.1972:146, JuU 1973:3, rskr. var regler omtillgodoräknande av frihetsberövande fakultativa. Domstolen kunde alltsåförordna om avräkning, om det med hänsyn till omständigheterna prövadesskäligt.Hovrättsprocessutredningen (dir. 1993:38) behandlade i sitt betänkande Ettreformerat hovrättsförfarande (SOU 1995:124) frågan om rätten för en häktadtilltalad, som fullföljt talan mot tingsrättens dom, att få avräknahäktningstid som låg mellan tingsrättens och hovrättens domar. Efter attutförligt ha redogjort för rättsläget ansåg utredningen att den ovillkorligarätten till avräkning borde bibehållas. Utredningen fann visserligen att detvar mycket sannolikt att antalet överklaganden i mål där den tilltalade varhäktad skulle minska om den ovillkorliga rätten till avräkning av häktningstidmellan tingsrättens och hovrättens domar togs bort. Det var emellertidprincipiellt mycket tveksamt att vidta åtgärder som hade till främsta syfte attbegränsa intresset av att överklaga. Det fanns en påtaglig risk för att entilltalad på grund av att han befarade att det totala frihetsberövandet skullekomma att förlängas avstod från att överklaga ett avgörande som borde rättas avhovrätten. Enligt en av utredningen redovisad undersökning varändringsfrekvensen för brottmål där den tilltalade var häktad högre än församtliga brottmål. Mot bakgrund av det anförda ansåg utredningen att ettönskemål att motverka grundlösa överklaganden inte kunde motivera det ingrepp ihovrättens funktion som skulle bli följden av en begränsning av rätten tillavräkning av häktestid. Utredningen ansåg vidare att avräkningsreglerna bordegrundas på principen att tid i häkte skulle jämställas med frihetsstraff.Ytterligare framhöll utredningen att fakultativa regler gav utrymme för i vissmån skönsmässiga överväganden, vilket var betänkligt frånrättssäkerhetssynpunkt och även riskerade att strida mot bl.a. artikel 5. 1 iden europeiska konventionen angående skydd för de mänskligarättigheterna och grundläggande friheterna (bet. s. 308 f).I en inom upprättad promemoria DomstolsförfarandetFörslag till förbättringar (Ds 1997:7) föreslås att , pågrundval av ett underlag som domstolen lämnar, skall fatta beslut om avräkningi de fall denna är obligatorisk.Utskottet anser för sin del att de nuvarande reglerna om avräkning avhäktestid i huvudsak får anses väl avvägda. Någon ytterligare utredning avfrågan kan inte anses nödvändig. Utskottet avstyrker motion Ju805.Åtgärder för indrivning av böter vid trafikbrottI motion Ju806 (m) efterfrågas lagstiftning som skulle göra det möjligt attbeslagta och förverka fordon för utländska medborgare i syfte att se till attde betalar böter för trafikbrott som de begått i . Liknande yrkandenframställs i motionerna Ju601 och Ju808, båda (s).Utskottet har tidigare haft att ta ställning till motionsyrkanden av likartadinnebörd. Efter att ha erinrat bl.a. om den i 26 kap. 1 § RB intagna regel, somgör det möjligt att belägga egendom med kvarstad i syfte att säkra betalning avböter, har utskottet funnit motionsyrkandena väsentligen tillgodosedda genomden existerande rättsliga regleringen och avstyrkt motionerna (1994/95:JuU24 s.14 f och 1996/97:JuU8 s. 5).Det kan dock vara så att proportionalitetsprincipen i 26 kap. 1 § andrastycket RB i vissa fall lägger hinder i vägen för ett utnyttjande av reglernaom kvarstad. Enligt utskottets mening bör frågan om indrivning av böter vidtrafikbrott ses över, bl.a. i ett EU-perspektiv. Det är av trafiksäkerhetsskälangeläget att det finns ett effektivt påföljdssystem även för utländskafordonsförare. Regeringen bör låta utreda frågan.Vad utskottet nu med anledning av motionerna Ju601, Ju806 och Ju808 anförtbör som sin mening ge regeringen till känna.Åtgärder mot klotterÅtgärder mot klotter efterfrågas i motion Ju803 (m). Motionären önskar enöversyn av reglerna om kroppsvisitation och att skolan i sin undervisning börmotverka klotter.Enligt 28 kap. 11 § RB får, om det finns anledning anta att ett brott harbegåtts på vilket fängelse kan följa, kroppsvisitation göras på den somskäligen kan misstänkas för brottet för att söka efter föremål som kan tas ibeslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse förutredning om brottet. Annan än den som misstänks för brottet fårkroppsvisiteras, om det finns synnerlig anledning att anta att det därigenomkommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller det annars är avbetydelse för utredningen om brottet. Med kroppsvisitation avses enundersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket ochandra föremål som någon har med sig.För kroppsvisitation, liksom för övriga straffprocessuella tvångsmedel,gäller att den får vidtas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrångeller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för någotannat motstående intresse.Av 12 kap. 1 § (BrB) framgår att straffet för skadegörelse ärböter eller fängelse . Enligt 12 kap. 3 § samma balk ärstraffet för grov skadegörelse fängelse i högst fyra år.Utskottet har tidigare haft att ta ställning till motionsyrkanden om åtgärdermot klotter. Därvid förklarade utskottet att det var medvetet om det problemsom klottrande och annan skadegörelse utgjorde. Åtgärder mot klotter måstevidtas främst genom uppfostran och annan normöverföring samt genom aktivtillsyn av särskilt utsatt egendom. Utskottet var inte berett att förorda enskärpt lagstiftning på området och avstyrkte då förevarande motionsyrkanden(1993/94:JuU19 s. 47 f).Polisrättsutredningen föreslog i sitt slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47) inga förändringar avförutsättningarna för kroppsvisitation. Betänkandet bereds iJustitiedepartementet.Utskottet vill på nytt understryka den vikt som uppfostran och annannormöverföring har när det gäller att motverka klotter; att skolan medverkartill denna normöverföring finner utskottet självklart. Vad gäller reglerna omkroppsvisitation följer av straffskalan för skadegörelsebrott attkroppsvisitation kan äga rum vid misstanke om sådant brott. Något skäl att nuöverväga förändringar av de i 28 kap. 11 § RB uppställda förutsättningarna föratt kroppsvisitation skall få äga rum kan utskottet inte finna. Med det anfördaavstyrker utskottet motion Ju803.ProcessbedrägeriI motion Ju804 (m) efterfrågar motionären en lagstiftning som gör detstraffbart för en part i tvistemål att lämna osanna uppgifter även näruppgifterna inte lämnats under sanningsförsäkran.Av 43 kap. 6 § RB framgår att part vid huvudförhandling i tvistemålsanningsenligt skall redogöra för de omständigheter han åberopar i målet ochuttala sig om de av motparten anförda omständigheterna samt besvara framställdafrågor. Lämnar part uppgift som strider mot vad han tidigare anfört ellerförekommer eljest motsägelse i parts uppgifter skall han enligt paragrafenuppmanas att förklara sig däröver. Paragrafen ger uttryck för principen omparts sanningsplikt i tvistemål (SOU 1938:44 s. 446 f). Sanningsplikten gälleroavsett om förhöret med parten sker för att klarlägga innebörden av partenstalan eller i bevissyfte och oavsett om förhöret sker under sanningsförsäkraneller ej. Om förhöret inte sker under sanningsförsäkran, är docksanningsplikten inte straffsanktionerad.Bestämmelserna om förhör med part under sanningsförsäkran finns i 37 kap. 2 §RB. Enligt paragrafen får i tvistemål förhör i bevissyfte med part äga rumunder sanningsförsäkran. Förhöret bör därvid, framgår det av paragrafen,begränsas till sådana omständigheter som är av särskild betydelse i målet.Bestämmelsen är straffsanktionerad i 15 kap. 2 § (BrB), enligtvilken paragraf den som vid förhör under sanningsförsäkran i rättegång lämnarosann uppgift eller förtiger sanningen döms för osann partsutsaga till fängelsei högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högstsex månader.Den nuvarande bestämmelsen om förhör med part under sanningsförsäkran ficksin utformning genom lagstiftning (prop. 1986/87:89, bet.1986/87:JuU31, rskr. Ett av syftena med denna lagstiftning var attlagreglera det fria partsförhöret i tvistemål för att begränsa omfattningen avförhöret under sanningsförsäkran så mycket som möjligt. Enligt vaddepartementschefen uttalade torde det i de flesta fall vara lämpligt att partförst får lämna sin berättelse utan sanningsförsäkran och därefter, i mån avbehov, får bekräfta vissa särskilt relevanta punkter under sådan försäkran (se.prop. s. 131 och 184).Utskottet avstyrkte vid /97 ett motionsyrkande av motsvarandeinnebörd som det nu aktuella. Utskottet erinrade därvid om att rätten attpåkalla förhör under sanningsförsäkran med en part även tillkommer dennesmotpart samt att parts vägran att yttra sig kan beaktas av rätten vidbevisvärderingen. Redan gällande ordning måste därför, enligt utskottetsmening, anses tillhandahålla starka medel för att förmå parter att tala sanningvid förhör i bevissyfte. Härtill kom, anförde utskottet, att utsagor av partofta har ett begränsat bevisvärde och att ett utvidgat straffansvar sannoliktinte kunde medföra att större tilltro kunde sättas till parters uppgifter änvad fallet är (1996/97:JuU8 s. 11 f).Utskottet anser att de skäl som i det nyssnämnda betänkandet anfördes för attavstyrka motionsyrkandet alltjämt är bärkraftiga. Härutöver kan tilläggas att iden mån uppgifter, som part lämnat under sakframställning, är tvistiga kannaturligtvis parten bli tvungen att genom partsförhör eller på annat sätt förabevisning till styrkande av sina påståenden. Att låta straffsanktionen omfattaäven sådana uppgifter som är ostridiga mellan parterna skulle, enligtutskottets mening, föra för långt och t.ex. kunna medföra att parter idispositiva tvistemål inte kunde begränsa prövningen till vissa frågor genomatt vitsorda av motparten lämnade sakuppgifter. Med det anförda avstyrkerutskottet motion Ju804.Tilltalads kostnadsansvar för vittnesbevisningI motion Ju807 (v) begärs en ordning som skall hindra att tilltalade i brottmålav kostnadsskäl avstår från att åberopa bl.a. vittnesbevisning.Enligt 36 kap. 24 § RB skall ersättning till ett vittne som har åberopats aven enskild part - t.ex. den tilltalade i ett brottmål - betalas av parten. Omdet är skäligt med hänsyn till partens ekonomiska förhållanden, får dock rättenbesluta att ersättningen skall betalas av allmänna medel. Ersättning som skallbetalas av en part skall avse nödvändiga kostnader för resa, uppehälle ochtidsspillan efter vad rätten prövar skäligt. Skall ersättningen utgå avallmänna medel, fastställs den av rätten enligt föreskrifter som regeringenmeddelar.Den bestämmelse som gör det möjligt för rätten att besluta att ersättningtill vittne som åberopas av enskild part skall betalas av allmänna medelinfördes med den nya rättshjälpslagen (prop. 1996/97:9, 1996/97:JuU3,rskr. 1996/97:55). Av 37 kap. 3 § och 40 kap. 19 § framgår att regeln ärtillämplig även när part påkallar förhör med målsägande eller sakkunnig. Avmotiven till bestämmelsen framgår att regeln - såvitt den gäller brottmål -införts därför att institutet rättshjälp i brottmål avskaffats (prop. Som regel bör ersättning inte ges om partens årsinkomst med hänsyn tagentill försörjningsbörda och förmögenhetsförhållanden överstiger (prop. s. 234).Enligt 31 kap. 2 § RB gäller att om den tilltalade frikänns i mål, däråklagaren fört talan, eller avvisas eller avskrivs åklagarens talan, kan rättenbesluta att den tilltalade skall få ersättning av allmänna medel för sinakostnader för bl.a. försvarare och bevisning under förundersökningen eller irättegången om kostnaderna varit skäligen motiverade för att den tilltaladeskulle kunna få sin rätt.Sammanfattningsvis innebär gällande lag således att tilltalad i brottmål kanfå kostnaden för av honom åberopad muntlig bevisning betalad av allmänna medeldels om åtalet mot honom ogillas, dels - oberoende av utgången i ansvarsdelen -om hans ekonomiska förhållanden är sådana att rätten beslutar att ersättningenskall betalas av allmänna medel. Döms den tilltalade för brottet får han självsvara för sina beviskostnader, såvida inte den sistnämnda kostnadsregeln ärtillämplig.Enligt utskottets uppfattning är den gällande lagstiftningen väl avvägd i dendel som avser den tilltalades kostnadsansvar. Utskottet avstyrker motion Ju807.Anlitande av psykologer inom rättsväsendetI motion So303 (fp) begärs en utredning om kompetenskrav ochkompetensutveckling beträffande psykologer som anlitas av rättsväsendet. Imotion Ju304 (fp) yrkas att aktivt stöd av bl.a. ekonomisk art skall lämnas av psykologisk sakkunskap inom rättsväsendet torde i första handaktualiseras under förundersökning i brottmål samt i rättegång i brottmål ochfamiljemål. När det gäller anlitande av psykologer under rättegång ärbestämmelserna i 40 kap. RB om sakkunnig tillämpliga. Av dessa bestämmelserframgår att om rätten finner det erforderligt att anlita sakkunnig för attpröva en fråga, vars bedömande kräver särskild fackkunskap, får rätten inhämtayttrande över frågan från myndighet eller tjänsteman eller annan som är sattatt tillhandagå med yttrande i ämnet eller uppdra åt en eller flera förredbarhet och för skicklighet i ämnet kända personer att avge yttrande (1 §).Parterna bör få tillfälle att yttra sig innan sakkunnig utses; enas de om attanlita viss sakkunnig skall denne anlitas om han är lämplig och hinder intemöter (3 §). Den som inte på tjänstens vägnar är skyldig att biträda somsakkunnig eller är satt att tillhandagå med yttrande är inte skyldig att åtasig sakkunniguppdrag (4 §). I fråga om utlåtande av myndighet, tjänsteman ellerannan som är satt att tillhandagå med yttrande gäller vad som är särskiltföreskrivet eller eljest vedertaget. Annan sakkunnig skall, om rätten inteförordnar annat, avge skriftligt utlåtande som skall ange de skäl ochomständigheter på vilka det däri givna omdömet är grundat (7 §). Sakkunnig somavgivit skriftligt utlåtande skall också höras muntligen, om part yrkar deteller rätten eljest finner det erforderligt (8 §). Sakkunnig som hörs muntligenskall först avlägga ed (9 § ). Ersättning till sakkunnig som utsetts av rättenskall utgå av allmänna medel i familjemål och i mål om ansvar för brott som hörunder allmänt åtal (17 §). Om en part vill åberopa en sakkunnig, gäller ihuvudsak bestämmelserna om vittne (19 §).Vad gäller anlitande av sakkunnig under förundersökning, fårundersökningsledaren inhämta yttrande från en sakkunnig. Innan ett yttrandeinhämtas från någon annan än en myndighet, skall den som misstänks för brotteteller hans försvarare ges tillfälle att yttra sig över valet av sakkunnig, ominte särskilda skäl talar emot detta. Undersökningsledaren kan också hos rättenbegära att sakkunnig förordnas redan under förundersökningen (23 kap. 14 § RB).Särskilda bestämmelser som ger domstolen rätt att förordna läkare att i vissafall avge läkarintyg finns i 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredningi brottmål, m.m. Rätten kan också med stöd av bestämmelser i lagen (1991:1137)förordna om rättspsykiatrisk undersökning.Vad gäller anlitande av psykologer som sakkunniga under förundersökning ellerrättegång uppställs inga särskilda kvalifikationskrav i de processuellalagbestämmelserna; psykologers yrkesmässiga kvalifikationer bestäms avförfattningar på hälso- och sjukvårdens område. Skall sakkunnig förordnas avdomstol, måste dock domstolen iaktta att den sakkunnige uppfyller de allmännakrav på kompetens som uppställs i 40 kap. 1 § RB. För sakkunnig, som åberopasav part, finns inga kvalifikationskrav uppställda; det torde i dessa fall varaen uppgift för domstolen att vid värderingen av den sakkunniges utlåtande sökabedöma hans kvalifikationerHär kan erinras om att i rättsfallet NJA 1992 s. 446 givituttryck för uppfattningen att förordnande av psykolog som sakkunnig i mål omsexualbrott borde ske med återhållsamhet. framhöll bl.a. attnär det är fråga om trovärdigheten hos en målsägande måste domstolen alltidgöra en självständig bedömning som grundar sig på utredningen i målet i desshelhet samt att det sällan torde finnas anledning att förordna en sakkunnig,när det är fråga om att bedöma trovärdigheten hos någon som skall höraspersonligen inför domstolen.Enligt vad utskottet inhämtat från de berörda har företrädare för , och inlett ett arbete i syfte att bilda ett bolag mednamnet . Bolagets affärsidé är attsystematisera formerna för hur adekvat psykologisk kunskap, kompetens ochforskning tillförs rättsväsendets olika delar. Bolaget skall bygga upp ettnationellt nätverk av forskare inom psykologin och yrkesutövande psykologer medspeciell kompetens inom området forensisk psykologi. Målsättningen för bolagetskall vara att huvuddelen av de sakkunniguppdrag som lämnas till psykologer avrättsväsendet skall förmedlas av bolaget. Den övergripande tanken är såledesatt rättsväsendet alltid skall anlita psykologer av erkänt hög kompetens.Huruvida en psykolog som anlitas som sakkunnig i ett mål eller ärende harerforderlig kompetens för sitt uppdrag är, som utskottet anfört ovan, en frågasom måste bedömas av den myndighet eller domstol som anlitar honom. När detgäller psykologer som anlitas av domstol förtjänar det att framhållas, attdomstolen alltid måste avgöra målet på grundval av vad den finner bevisat ochalltså aldrig kan vara bunden av en sakkunnigs uppfattning. Det nu anfördahindrar inte att utskottet delar motionärernas uppfattning att psykologer, somanlitas av rättsväsendet som sakkunniga, bör vara väl skickade för sittuppdrag. Att olika initiativ tas av enskilda och myndigheter för att höjakompetensen bland dessa psykologer anser utskottet böra välkomnas. Någonutredning av vilka kompetenskrav som bör ställas kan utskottet emellertid intefinna erforderlig. Vad gäller Aktiebolaganser utskottet att det inte finns tillräckligt underlag för attta ställning till om staten bör stödja bolagets verksamhet. Med det anfördaavstyrker utskottet såväl motion Ju304 som motion So303 i nu behandlad del.Barns rättssäkerhetI motion So801 (c) efterfrågas en utredning med syfte att stärkarättssäkerheten för barn. Motionärerna menar att de rättstillämpandemyndigheterna inte alltid har tillräckliga kunskaper om barns rättigheter ochatt barn som är brottsoffer har en särskilt utsatt ställning.Inom det straffprocessuella området finns ett antal regler som avser personerunder . Enligt 23 kap. 10 § RB bör, om den som skall höras underförundersökning är , den som har vårdnaden om honom vara närvarandeunder förhöret, om det kan ske utan men för utredningen. Iförundersökningskungörelsen (1947:948) finns ytterligare bestämmelser om förhörmed barn som är misstänkta för brott eller som är målsägande eller vittnen.Sådana förhör skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara föratt den som förhörs tar skada. Särskild varsamhet bör iakttas om förhöret rörsexuallivet, och det bör noga tillses att uppseende inte väcks kring förhöret.Förhör bör äga rum endast en gång och bör inte göras mera ingående änomständigheterna kräver. Förhör med barn bör hållas av person med särskildfallenhet för uppgiften. Är utsaga av barn av särskild betydelse förutredningen, bör, om det finns vara av vikt med hänsyn till barnets ålder ochutveckling samt brottets beskaffenhet, någon som äger särskild sakkunskap ibarn- eller förhörspsykologi biträda vid förhöret eller yttra sig över värdetav barnets utsaga (17-19 §§ förundersökningskungörelsen).Vid huvudförhandling i brottmål skall den tilltalade alltid beredas tillfälleatt yttra sig, oavsett om han är eller ej. Är den som åberopas som vittne under , skall rätten pröva om han fårhöras som vittne (36 kap. 4 § RB). Den som är får inte avläggavittnesed (36 kap. 13 § RB).Ytterligare straffprocessuella bestämmelser som rör bl.a. barn finns i lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som gällerhandläggningen hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott därden misstänkte inte har fyllt 21 år.I tvistemål kan omyndiga barn inte själva föra sin talan. I mål om vårdnadeller umgänge gäller dock att rätten vid sin bedömning skall ta hänsyn tillbarnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad (6 kap. 10 d § och 15 §föräldrabalken - FB). Den som verkställer en utredning om vårdnad skall, om detinte är olämpligt, söka klarlägga barnets inställning och redovisa den förrätten (6 kap. 19 § FB). Såvitt avser mål om verkställighet av domar ellerbeslut om vårdnad eller umgänge får, om barnet fyllt , verkställighet inteske mot dess vilja, om inte länsrätten finner det nödvändigt av hänsyn tillbarnets bästa. Detsamma gäller om barnet ännu inte har fyllt men nått ensådan mognad att dess vilja bör beaktas på motsvarande sätt (21 kap. 5 § FB).Bestämmelser om barns rätt att komma till tals finns också beträffandeadoptionsärenden (4 kap. 6 § FB) och namnärenden, se 45 och 48 §§ namnlagen(1982:670).Vidare kan nämnas att i mål eller ärenden om beredande av vård enligt lagen(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga har den unge, om han fyllt15 år, rätt att själv föra sin talan. Barn som är bör höras, om detkan vara till nytta för utredningen och det kan antas att barnet inte tar skadaav att höras, se 36 § nämnda lag.Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter ()antogs av generalförsamlingen . Genom barnkonventionenformulerades barnets rättigheter på ett samlat sätt i ettinternationellt bindande avtal. Konventionen trädde i kraft den 2 september1990 och var ett av de första länder som ratificerade den (prop.1989/90:107, 1989/90:SoU28, 1989/90:JuU3y, rskr. 1989/90:350).Genom beslut tillsatte regeringen en parlamentariskkommitté med uppgift att se över förhållandet mellan ochsvensk rätt (dir. 1996:15). Kommittén, som antog namnet ,överlämnade betänkandet Barnets bästa i främsta rummet - FN:skonvention om barnets rättigheter förverkligas i (SOU 1997:116). uppfattning var, med utgångspunkt i grundläggandeprinciper, reglerna inom straffprocessen om när barn skall höras inför domstolväl avvägda (bet. s. 202 f). Kommittén konstaterade även i övrigt att svensklagstiftning i stort sett överensstämde med krav.Kommitténs betänkande bereds i . Enproposition om vissa barnfrågor och föräldrastöd är aviserad till maj månad1998.Regeringen har i skrivelse 1997/98:79 med redovisning av arbetet med deallmänna barnfrågorna understrukit att det är viktigt att blirkänd och att den ingår som ett vardagligt instrument i arbetet hos dem somarbetar med eller fattar beslut i frågor som rör barn.Utskottet kan i och för sig instämma i att barn som måste delta i en rättsligprocess, trots de skyddsregler som finns, i många fall utsätts för en hårdpress. Mot bakgrund av vad funnit om innehållet i svensk lagbeträffande barns rättigheter och om lagstiftningens förenlighet medbarnkonventionens krav kan utskottet dock inte finna att det finns anledningatt tillsätta en utredning i syfte att stärka rättssäkerheten för barn. Det ärenligt utskottets mening snarare så att dessa problem inte låter sig lösas inomramen för den rättsliga processen. Här krävs i stället andra insatser, i förstahand från barnets föräldrar och vid behov från . Utskottetavstyrker motion So801 i nu behandlad del. beträffande tillsättning av de högsta domartjänsternaatt med bifall till motion 1997/98:Ju402 i denna del och till motion1997/98:Ju406 yrkande 1 som sin mening ger regeringen till känna vadutskottet anfört,2.