bet · GL01UU17 · 1998-05-26 00:00:00 — Han sade: Det sades att vi inte skulle hakunnat göra någonting, men det är inte sant. Han sade att bara det faktum attdet var ett så besinningslöst, ursinnigt våld gjorde att man trodde att enliten FN-styrka inte skulle ha kunnat göra någonting, men han sade att det intevar sant.Jag såg också en intressant sak i den artikel som refererades, där sagt att en styrka på 1 500 man eventuellt skulle ha kunnat vändautvecklingen när folkmordet satte i gång. Denna person som var på plats mednågra hundra man påstod att de räddade tusentals människor bara genom att varapå plats och uppträda bestämt. Fysiskt hade de aldrig haft en chans att hindradem som begick morden att döda de tusentals människor som sökte skydd hos denhär lilla FN-styrkan. Men de facto bara genom att de fanns där hindrade deslakten på just den grupp personer som hade turen att ta sig in på FN:s lillaförläggning där.När det gäller östra har det redan sagts: Kunde man ha gjort någontingmer? Det var mera en politisk ovilja, att länder inte var beredda att ställaupp, som jag tror var orsaken till att man inte gjorde någonting. Jag vetdäremot att sydafrikanerna försökte få ett stopp på den, som man upplevde,alltför brutala framfarten. Man försökte få till stånd möten t.ex. mellanMobutu, medan han var kvar, och hans folk och . Men det misslyckades. Jagvet inte om det har gjorts några tydliga undersökningar eller någonhistorieskrivning om hur det gick till, men på slutet gick det väldigt fort.När styrkorna rörde sig oväntat snabbt gick det alltså inte att hindra dem närde såg att de hade möjlighet att ta sig hela vägen fram med den hjälp som defick. Det gjordes alltså försök, framför allt regionalt. har fåttmycket kritik för det sedan och har haft svårigheter i sina relationer medKabila, beroende på de försök som de gjorde.Det här var några praktiska synpunkter, men inte alltför detaljkunniga. Jag kannog inte svara på så många följdfrågor när det gäller just östra ochRwanda.Ordföranden: Jag inbjuder då resten av panelen att kommentera och göra tilläggtill det här.Ove : Får jag göra ett litet tillägg. Jag nämnde förut de olika kapitlen iFN-stadgan. Jag tycker att fråga är intressant, därför attden rör hur man skall kunna utnyttja kapitel 6 i stadgan på ett bättre sätt.När man nu förutsätter att en fredlig lösning av tvister är det somstatssamfundet skall pröva först, varför understöder vi då inte de parter somverkligen vill verka för en fredlig lösning? har här sattfingret på någonting som är ganska typiskt, dvs. att det kanske talas förmycket om insatser från FN:s sida när det gäller fredsbevarande trupp ochhumanitär intervention osv. Men det tidigare skedet är förbisett, även om manhar talat om att vi måste agera preventivt har denna medvetenhet inteförvandlats i någonting operativt.Ett sätt att göra det mer konkret är just att också börjaragera kraftfullt under kapitel 6 i stadgan och hjälper båda parterna i enkonflikt att försöka lösa den med fredliga medel, och kanske även tar parti förden part i konflikten som man menar är den som verkligen står för en fredliglösning. har under kapitel 6 en möjlighet att agera i sådana härfall. Generalförsamlingen har en möjlighet att agera. Men jag är inte säker påatt man ser exempel på det särskilt ofta.Christina : Jag har bara en kommentar om detta att FN:s närvaroförhindrar slakt. Fallet visar att det inte är så. Jag tror att manmåste vara medveten om att FN:s närvaro är ett tveeggat vapen. Man inger falskaförhoppningar, t.ex. till en civilbefolkning som söker skydd, som sedan blirtotalt utlämnad. Jag ville bara ge den kommentaren att det inte är så enkelt.Jan : Under den här punkten ligger frågan om inblandning i internakonflikter och användande av sanktioner. Jag tror att det är viktigt att påpekaatt gränsen mellan interna konflikter och mellanstatliga intressen inte är såskarp som det ibland görs gällande i massmedierna och i politisktbeslutsfattande. Själv känner jag inte till någon konflikt som jag har jobbat idär det inte har varit en stark inblandning på ett eller annat sätt av andraländer utanför, i en eller annan form, genom handelsintressen, strategiskaintressen, militär- och exportintressen osv., plus en allmänpolitisk vilja attgöra någonting eller inte göra någonting i de här konflikterna.Det vi ofta kallar etniska konflikter är, som jag ser det, inte etniskakonflikter. Det är strukturella, historiska och psykologiska konflikter, medett komplext förflutet i historien och strukturella omständigheter, som kanspelas ut, aktualiseras och utageras genom en sorts ny, eller kanske frånhistorien återupptagen, identitet.Själv ser jag inte det jugoslaviska kaoset i huvudsak som en etnisk konfliktutan som en rad mycket komplexa konflikter, som spelas ut genom att nationalismär en mobiliseringsfaktor när andra identiteter faller sönder. Att påstå - jaghar inte sagt att någon gör det här, men det görs ofta i den internationelladebatten - att det finns en rad problemområden där vi i de rika ländernaegentligen inte har något större inflytande, inte är en medverkande orsak tilldessa konflikter och därför har någon sorts moralisk rätt att kunna ingripa ochgöra det rätta, är ett grundantagande hos en del människor och beslutsfattaresom jag betraktar som ohälsosamt, i förhållande till detta att hjälpa människori konflikter.När det gäller sanktioner är det min egen hållning att det behövs enförnyelse på den punkten. Också i det jugoslaviska fallet känner jag inte tillnågra exempel där de inte har gjort mer skada än gagn. Det som talar omsanktioner, först i form av ett vapenembargo, vet uppenbarligen ingenting omhur porösa gränserna är. Den skam som ligger över det internationella samfundeti handlar om en vapenexport och militär-ammunitionsexportosv. under kriget, i strid med säkerhetsrådets resolution om detta, till ettvärde av , som alla parter - muslimer, kroater, serberm.fl. - har fått i mängder under kriget.Sanktioner drabbar civila mycket mer än ledare. Det vet vi. Personligen anserjag, efter fyra arbete i , att en av de dummaste sakerman kan göra där är en ekonomisk bojkott av eller , som barakommer att drabba de 2 miljoner kosovoalbanerna, som man uppenbarligen ansersig vilja stödja med detta. De är tillräckligt fattiga. Den albanska ledningenär inte fattig, som vi vet, men de vanliga kosovoalbanerna har det inte bramateriellt och får det inte bättre.Slutligen har 655 000-700 000 flyktingar - det störstaflyktingproblemet i . Att lägga sanktioner på det landet torde varatotalt motproduktivt i förhållande till att lösa konflikten i Kosovo. Jag sägerför övrigt Kosovo och inte Kosovo, eftersom jag inte tar ställning mellanparterna.Peter : Diskussionen hamnar lätt där att vi tänker: Vad kan vi görai det ögonblick krisen är ett faktum? Det är naturligtvis ett svårt läge; då ärinstrumenten mycket färre, och det är mycket svårare att agera i det läget. Jaghar döpt alternativet till strukturell konfliktförebyggande verksamhet, dvs.att man försöker komma in mycket tidigare och tänka efter vad som behövs föratt hantera konflikter i olika samhällen. Då är vi inne på det som verkar varakärnan , nämligen demokrati och mänskliga rättigheter, men också t.ex.skydd för minoriteter. Det här ligger i ett händelseförlopp innan detblir en allvarlig konflikt. Jag tror att man kan göra oerhört mycket här. Vadvi behöver är en föreställning om var allvarliga konflikter kan komma attuppstå och se om vi kan göra någonting så att de inteuppstår.Rwanda är då instruktivt. Många hade varnat för situationen. Det finns enhistoria långt tillbaka som har det här mönstret. Ändå är det litet som skerför att förebygga på ett mera djupgående plan. Det är intressant att jämföramed , som har samma problematik. Där tycks världen på ett helt annatsätt försöka arbeta i det långsiktiga perspektivet. Om det lyckas eller intekan vi diskutera, men det är i alla fall en medveten satsning.Låt mig säga ytterligare en sak, som har att göra med det strukturellaperspektivet. Det är leveransen av vapen i de här situationerna. Sunday Timeshade en intressant nyhet, nämligen att denbrittiska regeringen tillät en leverans av 15 000 macheter tillRwanda. De var definierade som jordbruksredskap, och det var sådana som sedananvändes i slakten av människor. I många av de här konflikterna är vapnennaturligtvis inte lokalt tillverkade utan kommer någonstans ifrån. Det skullevara en del av det här perspektivet.Ordföranden: Jag har tre frågor som jag karakteriserar såsom rörande folkrätt,humanitär rätt. Jag ställer dem på en gång och adresserar dem direkt till demsom frågeställarna har önskat få svar av men låter i övrigt panelen svara ellerlägga till.Den första frågan gäller våldtäkter i krig och hur det benämns ikrigsförbrytartribunalen. Kan vi förmå dem att kalla det vid sitt rätta namn,till varning för att detta inte skall upprepas, så att man ser att detta är engrov krigsförbrytelse?Den andra frågan var fråga om kyrkofriden, om det finns någonförankring för detta i folkrätten.Den tredje frågan gäller sanktionsinstrumentet. Går det att förbättra och göradet mera riktat och selektivt, så att man verkligen når dem som man vill kommaåt och inte ett redan svårt drabbat folk?Jag föreslår att börjar när det gäller våldtäkter i krig. Jagvet att det finns ett intresse för det. Jag ber övriga markera intresse förfrågan.Christina : Jag har blivit förknippad mycket med frågan om våldtäkter ikrig. Jag skulle vilja ta upp ett par aspekter på det.Som mycket riktigt påpekades heter det inte våldtäkter utan sexual assaults,dvs. sexuella övergrepp, som är betydligt mildare. Det är en eufemism, skullejag vilja säga. Frågan kom också upp om skam och skuld. Det här är en mycketförbisedd orsak till att starta konflikter. Det här finns kvar, och det leverkvar. Intressant ny medicinsk vetenskaplig forskning har visat att det härt.o.m. kan leva kvar på genetiskt plan. Det är alltså ganska oerhört. Då har viimplikationer som är oöverblickbara. Det här går från generation tillgeneration. På , om det är ett exempel, var det ett krig 1912, och sedankom och , och därefter kom det här. Detfinns som ett mönster, som man har använt.Det har inte talats om det tidigare, därför att våldtäkt var inte någontingman talade om. Från MR-deklarationen till har våldtäktändå blivit någonting man kan tala om. Mänskligheten har tagit ett steg framåt.Jag kan säga från mitt arbete i krigstribunalen att jag har blivit väldigtbesviken. Det har varit oerhört taffligt i utredningarna av våldtäkterna. Manhar gått in på geografiska områden och väldigt sent kommit på detta: Jaha,våldtäkter skall vi utreda.Jag skulle vilja att man fick in det här mycket tydligt i alla dessaskrivningar, att våldtäkt är en speciell teknik för att bedriva krig. Den ärmycket effektiv och mycket enkel. Det går inte åt några kulor och något krut,utan vapnen finns med. Det här har en förödande effekt.De kvinnor som jag har pratat med - de är många, och även män som har blivitvåldtagna - säger: Jag kan berätta för dig, för jag vet vad du står för, ochjag litar på dig, men jag litar inte på domstolen. Vi får alltså inte framvittnesmålen. Jag har bönat och bett att de ändå skall lämna sina vittnesmål -finns inte vittnesmålet så finns inte krigsförbrytelsen. Men skammen ochskulden är så oerhörda att man avstår. I stället drabbar det på individnivå,och där är det förödande konsekvenser. Post Traumatic Stress Disorder, PTSD, ärett samlingsbegrepp för detta. Jag kan säga att det kostar sjukvård i mångaländer oerhörda pengar och social problematik.Här tycker jag att kan göra stora insatser. Vi har ju varit aktiva närdet gällt kvinnofrågor och sådant.Jag skulle vilja vidga det och säga att det här är en mänsklig fråga. De mänsom har blivit våldtagna i krig har i hög grad tagit livet av sig, medankvinnorna har överlevt. När män våldtas blir det en så oerhörd skam att detinte är förenligt med att överleva. Det är alltså ett oerhört effektivt medelatt använda.Här saknades inte early warnings, utan de fanns också i det här kriget. Menman brydde sig inte om dem. De här kvinnorna som jag stötte på i november 1992hade gått till Unprofor, UNHCR, , ICRC och Rädda barnen och berättat.Ingen av dessa hade lyssnat. Det var early warnings så att det stänkte om det.När man gick in i koncentrationslägren, Omarska m.fl., med deavmagrade männen, var det uppenbart att där var bara män. Var fanns kvinnorna?Man frågade inte efter dem.Vi behöver öka våra kunskaper och vår kompetens, men vi behöver också öka dempå ett juridiskt plan och kalla våldtäkt för våldtäkt. Det vill jag verkligenunderstryka.Det här visade sig i , och det visar sig nu i ; nukommer våldtäkterna fram som skedde under apartheid, . Det harinte ens talats om dem. Offren mår ohyggligt illa. Det kommer alltså ännu merän vad vi någonsin har anat.Receptet för att hantera det på individnivå är naturligtvis att försökahjälpa dem på olika sätt och i grupper. Men politiskt är det fortfarande olöst,och här måste man hitta vägar. Det har varit svårt, eftersom det är manligtdominerade församlingar - och män talar inte gärna om våldtäkt. Det blir alltsåtyst, det blir delete och punkt punkt punkt.Ordföranden: Då har vi frågan om sanktionsinstrumentet. Frågan ställdes tillPeter , men fler känner sig säkert kallade.Peter : Jag vill göra några korta reflexioner. Det här är också ettmycket spännande område. Jag har gjort en del studier av sanktioner och kommitfram till ungefär följande.Sanktioner fungerar bara under väldigt speciella omständigheter. Problemet äratt de ofta sätts i gång av andra skäl, och därför får vi en lång lista avmisslyckade sanktioner. De speciella omständigheter som jag har dokumenterat,och som jag ser upprepade i andra studier, är för det första en ordentliginternationell isolering, det här med att gränserna verkligen går att stänga.Det är i många sammanhang ganska svårt. För det andra måste det finnas någonaktiv opposition internt som kan ta över. Det liknar den andra frågan: Vemskall vi stödja egentligen? Om det inte finns någon kan alltså en regim avvilken karaktär som helst klara de här effekterna genom att spela ned dem istrukturen, skylla på andra, driva ut folk som inte hör hemma där osv. Man fåren flyktingproblematik. Det är det vi ser i ett antal av dessa fall.Sanktionerna fungerar inte, därför att de rätta förutsättningarna saknas.Då är frågan: Kan man göra någonting annat? Det är, precis som , inte bara det här att vi vill komma åt och straffa, utan vi vill ocksåmarkera någonting i världen i stort, att det här är saker vi ogillar. Vi villkanske förebygga och hoppas att det får någon annan effekt på andra konflikterockså. Men om det inte fungerar blir det en dubbelbottnad signal.Då tycker jag att de här tankarna som du nämner är intressanta: Kan man pånågot sätt komma åt ledarna själva direkt? Det är en del försök man gör, t.ex.att komma åt bankkonton, komma åt deras möjligheter att resa osv. Det kankanske fungera i vissa fall. Men vi vet också hur det internationellafinansiella systemet fungerar. Man flyttar pengar med en knapptryckning, ochsedan är de någon annanstans. Vi vet t.ex. inte var Trustorpengarna är. Detvisar hur snabbt det kan gå. Många av dessa ledare kanske inte är särskiltintresserade av att resa, så förbud mot det kanske inte hjälper så mycket. Jagtror t.ex. att knappt har varit utanför landet, och han har nog ingenstörre längtan att åka utomlands.Det är klart problematiskt. Det ligger nästan i sakens natur. Dessa ledare ärmakthavare, och de kan använda makten på ett ganska hänsynslöst sätt. De ärsvåra att komma åt.Min slutsats blir att det bästa är att se efter om förutsättningarna finnsför att sanktionerna skall lyckas. Saker och ting ändrar sig. Enligt minuppfattning ändrade sig läget drastiskt i . Närdet fanns en ordentlig folkrörelse mot apartheidregimen skapades grunden försanktioner och en förändring skulle kunna åstadkommas. I det läget tyckte jagatt det var lämpligt att införa sanktioner.I andra situationer kanske förutsättningarna inte finns, och då blir det nog,som jag har nämnt, nödvändigt att hitta den opposition som man tycker ärvärdefull att stödja, att hjälpa den och att ge den en ställning juridiskt,finansiellt, kunskapsmässigt osv. Det blir ofta alternativet. Det är mindrespektakulärt, mera långsiktigt, men det kanske har större effekt på längresikt.Ove : Jag håller med om mycket av det som har sagt. Jagkan återgå till fråga: Har sanktionerna spelat ut sin roll? Nej,det har de inte, men de behöver förnyas och anpassas till humanitära behov, ochde behöver anpassas till politiska behov att få en riktad effekt genomsanktionerna.Det finns även positiva tecken och exempel på säkerhetsrådets senare praxis,där man har infört riktade sanktioner mot vissa persongrupper i , iUnita, mot vissa persongrupper i och . Det är fortfarandekanske bara på ett försöksstadium, men jag tror att man måste fortsätta på denvägen.Frågan om de humanitära skadeverkningarna av sanktionerna har varit understor uppmärksamhet i Irakfallet. Där har det väl hänt en hel del som snart kanförbättra situationen - om nu den irakiska regimen skulle vilja spela med ochkänna ett ansvar för sin egen befolkning, vilket ju tyvärr inte är fallet ännu.Jag tror att det behövs sanktioner även i fortsättningen i deninternationella politiken och i folkrätten. Det behövs ett batteri av olikareaktionsmöjligheter på folkrättsbrott och kränkningar av mänskligarättigheter. Man behöver kunna reagera verbalt och diplomatiskt i i , och man behöver i slutändan också kunna ha tuffaresanktionsmöjligheter.Jag tror att det är olyckligt, som exempelvis har hänt beträffande i , att man som inte ställer upp på en resolution mot kränkningarav mänskliga rättigheter. har kunnat kapitalisera på ett frisläppande avett fåtal dissidenter, medan tusentals andra fortfarande sitter i fängelser ochläger. Då är det egentligen inte MR-situationen som har prioriterats i debattenutan handelssituationen.Det är olyckligt om de länder som anklagas för brott mot mänskligarättigheter känner att deras strategi lönar sig, dvs. att om man spelar utdiplomati och handelspolitik i det internationella samfundet kan man bli av medsanktionshotet. Jag tror inte att den företeelsen är bra för de mänskligarättigheternas efterlevnad . Tyvärr behöver vi nog ha ett batteri avolika påtryckningsmöjligheter även i fortsättningen.Jan : Det här blir ganska kort, för jag har inte studerat det här på sammasätt som Peter.Mitt intryck är dock för det första att om sanktioner skall fungera skall deti huvudsak vara i minde allvarliga och mindre intensiva konflikter. Om en parteller ett land anser sig vara i en existentiell konflikt har sanktionerna ingensom helst effekt på beteendet, i så fall en negativ effekt i den meningen attvederbörande blir ännu mer övertygad om att vara psykologiskt isolerad ochmissförstådd.För det andra är sanktionerna i allt väsentligt ett amerikansktutrikespolitiskt medel. Jag såg en artikel i av en amerikansk forskare som skrev att någonstans mellan 45 och 50länder, om jag minns rätt, under de två sista USA-administrationerna har varitobjekt för antingen hotelser om sanktioner eller faktiska sanktioner. Det behöver inte nödvändigtvis vara någon världsordningsfråga,utan det är ett amerikanskt problem.För det tredje har sanktionsinstrumentet inte så stor giltighet om det inteappliceras i jämförbara fall. Om vi föreställer oss en konflikt i vilken USAbegår någon sorts brott eller gör något som världssamfundet inte tycker om harjag svårt att se någon som kan skapa en koalition och besluta om sanktioner motdetta land och dess beteende. Detta tror jag är viktigt.Slutligen: Av moraliska skäl måste alla som beslutar om sanktioner också hanågon lösning på hur de vill kompensera dem som egentligen betalar priset fördessa sanktioner. Återigen kan vi se på fallet . Sanktionerna motSerbien-Montenegro, som omfattar 10 miljoner människor och alltså är enrelativt stor marknad, har betytt två saker: förluster på någonstans mellan 20och för dess handelspartner - fattiga och problematiskaländer som , , osv. som har förlorat en relativtstor marknad - samt framväxten av en notorisk och motbjudande svart ekonomi, enmafiosoekonomi. Folk tjänar ofantliga summor och kör Ferraribilar iSkopje därför att vi har haft sanktioner som drabbat ett litet och ekonomisktutomordentligt skört land som Makedonien.Anders Möllander: Med den akademiska kompetens som finns här känner jag miglitet grand som en enkel praktiker. Jag har råkat syssla med ochen väldigt snäv del av sanktionsproblematiken, nämligen sanktionerna motSydafrika. Just nu ligger på mitt bord också sanktionerna mot Unita i Angola.På basis av denna rätt snäva erfarenhet tillhör jag dem som anser attsanktioner fungerar, att de är ett instrument som har fungerat och som vi börfortsätta att använda. Men jag vill göra en viktig distinktion, något som harfigurerat litet grand här men inte tydligt sagts ut, nämligen att sanktionerhar sin viktigaste effekt som hot, dvs. innan de är genomförda.Det gäller att använda sanktionshotet, precis som det militära hotet, på etttrovärdigt sätt. Man måste visa att man är beredd att använda sanktioner ?ominte? och koppla villkor som är rimliga. Det finns givetvis lägen där det intefungerar, t.ex. därför att frågan är så existentiell, såsom sades, att manär beredd att strunta i precis vad som helst. Det kan handla om överlevnad förnationen, den egna gruppen, individen eller alltihop på en gång. Men det finnsexempel där jag tror att sanktioner har fungerat.I var det väldigt litet sanktioner som de facto genomfördes.Somliga länder vidtog sanktioner, och det var ett allomfattande vapenembargo -även om det fanns läckor där som i alla andra sådana här fall. När det gällerekonomiska sanktioner var det väldigt litet. var ju roll iSydafrika rätt begränsad, men var ändå ett av de få länder av någonekonomisk betydelse, kanske det enda i väst, som införde några ekonomiskasanktioner. fick vi väl något av de andra nordiska länderna medoss. Men det som jag tror fick effekt - den historien är väl inte riktigtskriven än - var just att trycket ökade. Man såg att här kommer det bara meroch mer sanktioner. Det må vara att det bara är , men får demed sig ytterligare några. I början hade den sydafrikanska regimen attityden:Det här kan vi strunta i. Detta vände dock , ochkopplingen som gjorde med det interna motståndet är i högstagrad relevant.Det fanns också en diskussion i om att de svarta skulle komma attdrabbas om vi genomförde sanktionerna. De som var emot sanktionerna försökte fåANC och andra oppositionsgrupper att säga: Ja, vi kommer att drabbas, ochdärför vill vi egentligen inte ha sanktioner. Men de sade inte det. De fattadedet politiska beslutet - och jag tror att det fanns ett väldigt brett stöd fördetta i motståndet i , kanske t.o.m. utanför ANC - att säga: Ja, detkommer att drabba oss, eftersom det drabbar t.ex. sysselsättningen i landet.Men vi ser det som ett kort ont för ett långsiktigt gott. Man förespråkadealltså sanktioner. Även vissa kyrkliga ledare som biskop gjorde det,vilket han fick utstå mycken kritik för internt i sin kyrka och naturligtvisockså från regimens sida.Min viktigaste poäng är alltså detta med hotet om sanktioner. Det har ocksåhär talats om riktade sanktioner, något som man nu använder med viss framgång.Jag tror t.ex. att de sanktioner mot Unitaledare som är i kraft - dvs. attvi inte ger visum till vissa namngivna ledare, de som inte deltar i degemensamma organen, i parlamentet och i samlingsregeringen - har betydelse. Detär möjligt att vissa länder är beredda att ta emot dem i alla fall, men jagtror att de tvekar. Jag tror också att länder som har gett pass åtUnitaledare tvekar, eftersom man helt enkelt blir offentligt uthängd om man harmed dessa ledare att göra. Det är ett instrument som används mer och mer.Tyvärr läcker även det systemet. är jag kanske indiskret om jag säger attvi inom EU arbetar med viseringsrestriktioner för ledningen i .