bet · GL01LU27 · 1998-05-15 00:00:00 — En särskild regel för ansvar idenna bemärkelse bör därför införas som - till skillnad frånskadeståndsansvaret i övrigt enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen - inteförutsätter att informationen skall ha lämnats vid myndighetsutövning. När detgäller den närmare utformningen av en bestämmelse anser utskottet i likhet medregeringen att det särskilt bör markeras att skadeståndsansvar inte kommer ifråga i samtliga fall då en myndighet lämnar felaktig information som orsakarskada. Det är nämligen, enligt utskottets mening, inte minst av de skäl somframförts av bl.a. kommunförbundet nödvändigt med en viss begränsning ochavgränsning av ansvaret. Utskottet kan därför inte ställa sig bakom förslaget imotion L26 vars konsekvenser skulle bli svåra att överblicka. Som regeringenföreslår bör det krävas att det finns särskilda skäl för attskadeståndsansvaret skall utlösas. I sammanhanget måste ockå beaktas attbestämmelsen med nödvändighet måste ges en allmän utformning som leder till attdet överlämnas till rättspraxis att närmare dra upp gränserna för ansvaret.Härvid ställs naturligtvis stora krav på domstolarna. Skadeståndsrätten haremellertid historiskt sett, som också Lagrådet anfört, visat sig vara ettsådant område där en utveckling genom rättspraxis fungerat väl.Utskottet tillstyrker med det anförda regeringens lagförslag i denna del ochavstyrker motion L26 yrkande 2.Ställningstagandet innebär att önskemålen i motion K530 yrkande 3 i denna delär tillgodosedda.Vad därefter gäller motion L24 vill utskottet peka på att det avpropositionen framgår att särskilda skäl för skadeståndsansvar i regel kräveratt informationen inte kan fås varifrån som helst. Om exempelvis uppgiften utanproblem kan kontrolleras någon annanstans av den som tagit emot den, är detenligt regeringen en omständighet som talar mot ett skadeståndsansvar. Det harockså, anför regeringen, betydelse vem hos en myndighet som lämnarinformationen. Visserligen svarar det allmänna för information som gesoberoende av informationslämnarens tjänsteställning eller befattning vidmyndigheten. Men det finns enligt regeringen självfallet större anledning attförlita sig på information som lämnas av t.ex. en ansvarig handläggare än av ensekreterare utan ansvar för något särskilt sakområde vid myndigheten.Utskottet har inte någon erinran mot vad regeringen sålunda uttalat i fråganom hur den föreslagna bestämmelsen skall tillämpas. Några ytterligareuttalanden från sida kan inte anses erforderligt. Utskottetförutsätter att en utvärdering av den föreslagna reformen kommer till stånd närden nya bestämmelsen varit i kraft en tid.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion L24 yrkande 4.Ersättning för ideell skada vid myndighetsutövningSkadestånd för skada som vållats genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning omfattar ersättning för personskada, sakskada och renförmögenhetsskada. Regler om skadeståndets bestämmande finns i 5 kap.skadeståndslagen. Den som har tillfogats personskada kan enligt 1 § fåersättning för både ekonomisk skada och s.k. ideell skada. Som ekonomisk skadaersätts sjukvårdskostnader och andra utgifter till följd av skadan samtinkomstförlust. Ideell skada gottgörs i form av ersättning för sveda och värksamt lyte eller annat stadigvarande men. Sveda och värk avser i huvudsakfysiskt och psykiskt lidande som skadan fört med sig under den akuta sjuktiden.Lyte och annat stadigvarande men omfattar lidande eller obehag som kvarstårefter den tidpunkt då den skadelidandes invaliditet kan bedömas som varaktig.Till ideell skada hänförs även vissa olägenheter i övrigt till följd av skadansåsom allmänna besvär av skadan i arbetet och förhöjda levnadsomkostnader,t.ex. extra utgifter för transporter och särskilda kostnader för rekreation ochförströelse. Skadestånd för sveda och värk samt lyte och men fastställs ipraktiken av tabeller som upptar schablonbelopp vid olika grader av lidande ocholika typer av skador. De tabeller som allmänt används har utarbetats avTrafikskadenämnden.I vissa fall kan ideell skada ersättas även om någon direkt personskada inteföreligger. Enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen skall sålunda bestämmelserna omskyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någontillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredandesom innefattar brott, genom brytande av post- eller telehemlighet, intrång iförvar, olovlig avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkningeller dylik brottslig gärning. Syftet med regeln om ersättning för personligtlidande är att gottgöra den integritetskränkning som följer med de brott somavses med regeln. Ersättningen kan också utgöra kompensation för den oro ochdet obehag som kan bli följden av ett brottsligt angrepp på den personligaintegriteten.I propositionen gör regeringen bedömningen att någon ändring av gällandeordning för ersättning för ideell skada som vållats vid myndighetsutövning nuinte bör göras.I motion L26 av och ifrågasätts omregleringen i 1 kap. 3 § skadeståndslagen är tillräcklig för att omfattaskadeståndsansvar för alla tjänstefelsbrott. I motionen yrkas därför enutvidgning av skadeståndsansvaret enligt nämnda bestämmelse (yrkande 3).Liknande inriktning har motion K530 av m.fl. (c). Enligtmotionärerna är nuvarande reglering inte tillräcklig ur rättssäkerhetssynpunktoch ger inte i erforderlig omfattning kompensation till den skadelidande somdrabbas. I motionen yrkas ett tillkännagivande om utökat ansvar enligtskadeståndslagen (yrkande 3 delvis).I uppdraget till av det allmännas skadeståndsansvaringick att undersöka om ersättning som det allmänna skall betala till enskildapå grund av skador som uppkommit i samband med myndighetsutövning bör bestämmasunder hänsynstagande till andra omständigheter än sådana som har rent ekonomiskbetydelse. Anledningen till uppdraget i denna del var främst att det hadeförekommit kritik för att den gällande ordningen ansetts innebära att denenskilde inte fått full kompensation för sin skada vid fel eller försummelsevid myndighetsutövning. Kommittén konstaterade att kritiken inte enbart gälltfrågan om ersättning för lidande utan i lika hög grad avsett omfattningen ochberäkningen av ersättning för ekonomisk skada (SOU 1993:55 s. 256). Även omkommittén inte funnit att personer som skadats av felaktiga myndighetsåtgärdersällan får full kompensation, menade kommittén dock att det förekommer attenskilda skadelidande, med nuvarande regler, inte blir fullt ut ersatta föruppkomna skador. Kommittén noterade att det egentliga syftet med att på vissaområden införa lagregler om ersättning för ideell skada varit att åstadkomma enönskad nivå på ersättningen för ekonomisk skada. Enligt kommittén skulle manmot den bakgrunden kunna tänka sig att på motsvarande sätt, genom införandet avgenerella regler om ersättning för ideell skada vid felaktigmyndighetsutövning, göra det möjligt att kompensera enskilda skadelidande ävenför svårbedömda ekonomiska skador. Kommittén ville emellertid inte förorda ensådan metod när det gäller det allmännas skadeståndsansvar. Enligt kommitténborde ersättning för ideell skada i detta sammanhang förbehållas dem som blivitutsatta för en kränkning av sin person eller av sin personliga integritet ellersom råkat ut för ett angrepp mot ett intresse eller en rättighet av ideelltslag. Ersättning för ideell skada borde avse skador som inte är av ekonomisktslag och som inte egentligen kan värderas i ekonomiska termer.Kommittén konstaterade vidare att det inte föreligger hinder mot att medgeersättning för ideell skada till den som blir kränkt av ett tjänstefelsbrott,men att den närmare tillämpningen av regeln i 1 kap. 3 § skadeståndslagen haröverlämnats till rättsutvecklingen. Kommittén övervägde om det fanns skäl attöka möjligheten till ersättning för ideell skada på grund av myndighetsåtgärderjämfört med bestämmelserna i 1 kap. 3 §. Enligt kommittén ryms de fall där ettansvar för ideell skada bör kunna utkrävas vid myndighetsutövning i alltväsentligt under 1 kap. 3 § skadeståndslagen, och kan sålunda vissatjänstefelsbrott, anförde kommittén, ge rätt till ersättning för ideell skada.Kommittén om det allmännas skadeståndsansvar övervägde också om det finnsskäl att införa en specialreglering av det allmännas ansvar så att utöverpersonskada, sakskada och ren förmögenhetsskada också ideell skada alltidskulle ersättas enligt bestämmelsen i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Det finnsemellertid enligt kommittén en risk att processer om bagateller uppmuntras omman inför en allmän rätt till ideellt skadestånd på grund av felaktigmyndighetsutövning.I den nu aktuella propositionen förklarar sig regeringen dela kommitténsuppfattning och anser att utgångspunkten för regleringen bör vara attersättning för ideell skada skall avse skador som inte är av ekonomiskt slagoch som inte i egentlig mening kan värderas i ekonomiska termer. Regeringendelar också kommitténs bedömning att sådan ideell skada som kan uppkomma vidmyndighetsutövning inte bör särregleras utan även fortsättningsvis bedömasenligt de allmänna bestämmelserna om ideell skada.Utskottet har ingen annan uppfattning än kommittén och regeringen samt vill isammanhanget peka på att det inte torde föreligga någon oenighet om attbestämmelsen i 1 kap. 3 § skadeståndslagen om skadestånd för kränkning genombrott möjliggör ersättning för tjänstefelsbrott. Därutöver vill utskotteterinra om att Kommittén om ideell skada i sitt delbetänkande (SOU 1992:84)Ersättning för kränkning genom brott lagt fram förslag till en bestämmelse sominnebär att den som kränker annan genom brott mot dennes person, frihet, frideller ära skall ersätta det lidande som kränkningen medför. Som regeringenanfört torde möjligheten till ersättning för ideell skada vidmyndighetsutövning komma att vidgas ytterligare om förslaget genomförs.Enligt vad utskottet erfarit bereds betänkandet om ideell skada tillsammansmed kommitténs slutbetänkande (SOU 1995:33) Ersättning för ideell skada vidpersonskada inom med sikte på en allmän reformav reglerna om ideell skada.Enligt utskottets mening finns det ingen anledning för att nuföregripa regeringens ställningstaganden, och utskottet avstyrker därför bifalltill motionerna L26 yrkande 3 och K530 yrkande 3 i denna del.RättegångskostnaderBestämmelser om ersättning för rättegångskostnader i allmän domstol finns irättegångsbalken. I tvistemål är huvudregeln att den förlorande parten åläggsatt svara för den vinnande partens kostnader. I förvaltningsprocessen gällerinte som i allmän domstol någon huvudregel om ersättningsskyldighet förförlorande part och rätt till ersättning för vinnande part.Förvaltningsprocesslagen (1971:291) innehåller över huvud taget inte någrabestämmelser i frågan. På vissa områden finns det dock särbestämmelser. Ettviktigt exempel är regleringen i lagen (1989:479) om ersättning för kostnader iärenden och mål om skatt m.m. En enskild part kan i ett skattemål under vissaförutsättningar, bl.a. om han vinner målet, tillerkännas ersättning för sinarättegångskostnader. När den enskilde processar mot det allmänna är det oftastfråga om förvaltningsrättsliga mål, och då finns det som framgått sällannågon möjlighet för den enskilde att få ersatt uppkomna kostnader även om hanvunnit framgång i saken. Detsamma gäller i förvaltningsärenden i allmänhet. Ivissa fall kan dock ersättning utgå enligt rättshjälpsreglerna eller, somangetts, enligt de särskilda reglerna lag om ersättning förkostnader i skattemål m.m.I motion L26 anför och (båda fp) attriksdagen i förevarande sammanhang bör uttala sig principiellt om vikten av attanlägga ett generöst perspektiv och att en särregel om skadeståndsansvar förrättegångskostnader vid myndighetsutövning skall införas (yrkande 9).Utskottet vill erinra om att frågan om enskildas rätt till ersättning förkostnader i förvaltningsrättsliga mål och ärenden har varit föremål föröverväganden under en lång följd av år. Det har därvid ofta ansetts att fråganhaft nära anknytning till skadestånd eller t.o.m. att den borde betraktas somskadestånd. Denna uppfattning hänger samman med att en enskild part som åsamkasrättegångskostnader ibland kan få ersättning för dessa kostnader i form avskadestånd. För att rättegångskostnader skall kunna utkrävas som skadeståndförutsätts dock i regel att det förekommit fel eller försummelse från detallmännas sida.Kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar ansåg attutformningen av enskildas rätt till ersättning för rättegångskostnader iförvaltningsprocessen i första hand bör betraktas som en processrättslig fråga.Rättegångskostnadsfrågan borde således enligt kommittén övervägas och lösasinom ramen för reformarbetet rörande förvaltningsprocessen i allmänhet.Kommittén avstod därför från att lägga fram några förslag i denna del.I förevarande proposition anser regeringen att det processuella alternativetbör ha företräde. Det är då enligt regeringen naturligt att frågan fårbehandlas i ett annat sammanhang. Av propositionen framgår att regeringen avseratt ta upp saken i samband med en genomgång av vissa förvaltningsprocessuellafrågor.I avvaktan på regeringens ställningstaganden i frågan anser utskottet att detnu inte finns skäl till något särskilt initiativ i ämnet. Isammanhanget bör påpekas att möjligheterna för den enskilde att få ersättningför sina kostnader i ett skaderegleringsärende som handläggs avJustitiekanslern ökat genom införandet av förordningen (1995:1301) omhandläggning av skadeståndsanspråk mot staten. Enligt denna förordning, som den1 ersatte kungörelse om statsmyndigheternasskadereglering i vissa fall, kan ersättning utgå av allmänna medel för biträdeoch för utredning i ärendet, inte bara som tidigare när anspråket grundas på1974 års lag om ersättning vid frihetsinskränkning utan även när det grundas påbl.a. 3 kap. 2 § skadeståndslagen.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion L26 yrkande 9.Kostnadsmässiga konsekvenser, m.m.Kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar gjorde bedömningen attföreslagna reformer kunde förväntas medföra kostnadsökningar påuppskattningsvis , vilka till största delen skullekomma att få bäras av staten. De utvidgningar som föreslås i propositionen ärinte lika långtgående som de som kommittén föreslog. Det finns dock enligtregeringens bedömning en viss risk för kostnadsökningar. Risken härför vadavser ersättning vid lagenliga och korrekta myndighetsingripanden har avkommittén beräknats till 1 milj. kr. Den ökningen berör huvudsakligen polisenoch inte kommunerna. Kostnaderna för den utvidgade ersättningsmöjligheten vidkortvariga frihetsberövanden kan enligt regeringen förväntas bli blygsam, allrahögst . Kostnadsökningen för det utvidgadeinformationsansvaret är enligt regeringen svår att bedöma. Kommittén antar attdess förslag i den delen inte kommer att få några märkbart negativasamhällsekonomiska konsekvenser. Regeringen framhåller att dess förslag genomkravet på särskilda skäl för ansvar kan sägas vara snävare än kommitténs ochdärför inte innebära en lika stor risk för kostnadsökningar. Enligt regeringenfinns det därför anledning anta att de samlade förslagen endast medförbegränsade kostnadsökningar. Det gäller såväl för staten som för kommunerna.I motion L25 av m.fl. (m) anförs att regeringens beräkningarär tveksamma. Man måste enligt motionärerna ta med i beräkningen att ett ökatskadeståndsansvar för det allmänna också utgör ett viktigt incitament förmyndigheterna att fatta korrekta beslut redan från början. Reformen tordedärför medföra en allmän kvalitetshöjning av myndigheternas verksamhet. Idagsläget är det enligt motionen svårt att förutse såväl de enskildas behov somvilka kvalitativa effekter förslagen kommer att få på myndigheternasverksamhet. Mot denna bakgrund är det, enligt motionärernas mening, angelägetatt regeringen noggrant följer vilka de kostnadsmässiga konse- kvenserna blirför staten och kommunerna (yrkande 2).Utskottet har ingen annan uppfattning än motionärerna och anser således attdet är svårt att närmare förutse de samlade kostnadsmässiga konsekvenserna avreformen. Vid en sammanställning av kommitténs beräkningar och vad regeringenanfört kan utskottet dock inte komma till någon annan slutsats än att reformenendast kommer att medföra begränsade kostnadsökningar för såväl staten somkommunerna. Som framhållits i motionen kan det finnas anledning att också tamed i beräkningen att reformen bör medföra att myndigheterna och kommunernaförbättrar sina rutiner och höjer sin kvalitet i syfte att undvika oriktigabeslut och att felaktig och vilseledande information lämnas, vilket rimligtvisbör leda till att många skadeståndsärenden kan undvikas . Dennabesparingseffekt torde emellertid vara mycket svår att uppskatta.Mot bakgrund av de osäkerheter som föreligger när det gäller reformenskostnadsmässiga konsekvenser och med beaktande av de ändringar utskottetförordat beträffande 24-timmarsregeln när det gäller anhållande är det, enligtutskottets mening, angeläget att regeringen noggrant följer de kostnadsmässigakonsekvenserna av reformen samt i lämpligt sammanhang redovisar sinaberäkningar för riksdagen.Utskottet förutsätter att så kommer att ske utan att något formellttillkännagivande från sida behöver komma till stånd och avstyrkerdärför bifall till motion L25 yrkande 2.I motion L26 av och yrkas etttillkännagivande om att reformen skall följas upp. En sådan uppföljning ärenligt motionärerna särskilt angelägen när förslagen nu inte är likalångtgående som kommitténs förslag. I motionen yrkas ett tillkännagivande härom(yrkande 10).Utskottet delar motionärernas uppfattning om att det är angeläget attreformen följs upp också från andra än kostnadsmässiga utgångspunkter. Särskiltviktigt är därvid, enligt utskottets mening, att söka utröna om de nuföreslagna reglerna fått en sådan utformning att de i den praktiskatillämpningen medfört att oskyldigt frihetsberövade personer får en rimligersättning för vad frihetsberövandet inneburit. Utskottet har också vidbehandlingen ovan av de olika delarna av förslaget i flera fall förutsatt attregeringen är uppmärksam på tillämpningen av den nya lagstiftningen. Härigenomoch med beaktade av vad lagutskottet nu uttalat får önskemålet i motion L26yrkande 10 anses vara tillgodosett, och utskottet avstyrker bifall tillmotionsyrkandet.Vissa andra skadestånds- och ersättningsrättsliga frågorI detta avsnitt behandlar utskottet sex motionsyrkanden från den allmännamotionstiden som gäller vissa andra skadestånds- ochersättningsrättsliga frågor, nämligen regressrätt för utgiven sjuklön,trafikskadelagen, skadestånd till efterlevande samt atomansvarighetslagen.Regler om skadeståndets bestämmande finns i 5 kap. skadeståndslagen. Den somhar tillfogats personskada kan enligt 1 § få ersättning för både ekonomiskskada och s.k. ideell skada. Som ekonomisk skada ersätts sjukvårdskostnader ochandra utgifter till följd av skadan samt inkomstförlust. Ideell skada gottgörsi form av ersättning för sveda och värk samt lyte eller annat stadigvarandemen.Vid bestämmande av ersättning för inkomstförlust skall enligt 3 § avräknasvissa förmåner som den skadelidande med anledning av förlusten har rätt till,bl.a. ersättning som betalas på grund av obligatorisk försäkring enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring, pension eller sjuklön enligt lagen (1991:1047)om sjuklön, om förmånen betalas av en arbetsgivare eller på grund av enförsäkring som är en anställningsförmån. Sjuklönelagen, som trädde i kraft den1 , innebär att en arbetstagare ges rätt att under den första tidenav varje sjukdomsfall (sjuklöneperiod) - numera - behålla en vissandel av den lön och andra anställningsförmåner som han annars skulle ha gåttmiste om till följd av sjukdomen.Bestämmelserna om avräkning bygger på principen att skadeståndet skall täckaden verkliga förlusten. Varken under- eller överkompensation skall uppstå.Bestämmelserna bygger vidare på grundsatsen att avräkningen skall ske enligt ennettometod. Denna innebär att skadeståndsbeloppet skall bestämmas så att detmotsvarar endast den del av förlusten som avräkningsförmånerna inte täcker. Försådan ersättning som skall avräknas föreligger över huvud taget inteskadeståndsskyldighet. Detta medför att någon regressrätt inte föreliggerbeträffande avräkningsförmånerna. Den som utgett en avräkningsförmån kan därförinte av skadevållaren återkräva vad som utgetts. Skadevållaren behöver därför iregel bara betala en mindre del av skadan.Nämnda effekter av nuvarande regler har varit föremål för kritik iåterkommande motioner. behandlade utskottet en motion varihemställdes att hos regeringen skulle begära förslag om införande avregressrätt för arbetsgivaren för utgiven sjuklön när annan person uppsåtligeneller genom vårdslöshet skadat arbetstagaren (bet. 1996/97:LU9). Utskottethänvisade därvid till att frågan om avräkning för sjuklön och arbetsgivaresregressrätt tagits upp i ett lagstiftningsärende som gälldeavräkning för ersättning för inkomstförlust från vissa personförsäkringar(prop. 1994/95:229, bet. 1995/96:LU3), vari utskottet förklarat sig vara ensemed regeringen i fråga om en översyn av reglerna om samordning mellan å enasidan skadeståndet för personskada och å andra sidan försäkring och andraförmåner med anledning av skadan. Frågan om regressrätt för utgivna förmånervar av central betydelse vid en sådan översyn, och utskottet utgick från attregeringen i lämpligt sammanhang tog initiativ till en sådan översyn.Vid den förnyade behandlingen av motionsspörsmålet i betänkandet1996/97:LU9 utgick utskottet från att de i motionen aktualiserade spörsmålenalltjämt var föremål för uppmärksamhet inom och förutsatteatt den allmänna översyn av samordningsreglerna som regeringen förutskickat år1995 kom till stånd inom en inte alltför avlägsen framtid. Något initiativeller annan åtgärd från sida med anledning av motionen var då enligtutskottet inte behövligt. Motionen avstyrktes därför.I den nu aktuella motion L601 återkommer m.fl. (m) medbegäran att regeringen skall lämna förslag om införande av regressrätt förutgiven sjuklön när annan person uppsåtligen eller av vårdslöshet skadatarbetstagaren.Enligt vad utskottet nu erfarit övervägs inom direktivför en utredning om en allmän översyn av reglerna om samordning mellanskadestånd för personskada samt försäkring och andra förmåner i anledning avskadan. Utskottet förutsätter att regeringen i samband med utformningen avdirektiven beaktar vad som anförts i motionen och finner därför inte anledningatt nu förorda något initiativ från sida.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion L601.Skadeståndslagen gäller i och för sig också i fråga om skador som uppkommervid trafik med motorfordon. På detta område har emellertid de skadelidande ettförstärkt skydd genom trafikskadelagen (1975:1410), som innehåller bestämmelserom trafikförsäkring och om ersättning vid trafikskada. Genom trafikskadelagenåläggs varje motorfordonsägare att ha trafikförsäkring för sitt fordon.Ersättning betalas ur trafikförsäkringen, så snart någon i fordonet skadas.Dessutom utgår ersättning ur trafikförsäkringen till andra, t.ex. cyklister ochfotgängare, som skadas i följd av trafik med fordonet. Ersättning till förareoch passagerare betalas ur det egna fordonets trafikförsäkring även om skadornaskulle ha uppkommit vid en kollision med ett annat fordon. Om skadorna harorsakats genom vållande i samband med förandet av ett annat fordon, kan detförsäkringsbolag som har betalat ut ersättningen kräva den tillbaka frånförsäkringen för det andra fordonet.Om ett motorfordon eller egendom som befordras med ett sådant fordon skadasvid singelolycka, utgår ingen ersättning från fordonets egen trafikförsäkring.Har skadorna däremot vållats genom ett annat fordon i samband med kollision,ersätts skadorna från det andra fordonets trafikförsäkring. Dessa reglerinnebär att den som vill ha full täckning för vagnskador får teckna enfrivillig försäkring.