bet · GM01SoU3 · 1998-11-19 00:00:00 — Anledningen till detta är för detförsta att det finns vissa praktiska svårigheter meden lagreglering. Eftersom det fordras ett nyttriksdagsbeslut varje gång en tidsgräns skall ändrasriskerar systemet att bli oflexibelt och osmidigt.Vidare finns det risk att tidsgränser som uttrycks ilagstiftningen kan komma att tolkas somminiminivåer. En lagreglering kan enligt regeringendessutom innebära ett alltför stort ingrepp i denkommunala självstyrelsen eftersom en reglering fårstora konsekvenser för hälso- och sjukvårdensresursanvändning. I stället bör man bygga vidare påsystemet med överenskommelser mellan staten ochlandstingen. Det systemet har fördelen att det ärflexibelt och successivt kan anpassas till aktuellaproblem i hälso- och sjukvården både i förhållandetill otillfredsställda behov och tillgängligaresurser.I propositionen anförs vidare att regeringen ochLandstingsförbundet kommit överens om att under år1998 närmare klarlägga de ekonomiska,organisatoriska och praktiska förutsättningarna fören behandlingsgaranti. Regeringen har uppdragit åtSocialstyrelsen att beskriva och analyseraförutsättningarna för och konsekvenserna avinförandet av en behandlingsgaranti inom svenskhälso- och sjukvård. Enligt propositionen är detsärskilt angeläget att målet om vård på lika villkoroch beslut om prioriteringar inom vårdenbeaktas i sammanhanget. skall ha somutgångspunkt att göra en allsidig belysning avfrågan, vilket bl.a. innefattar ett ekonomiskt,organisatoriskt, praktiskt och medicinsktperspektiv. Uppdraget skall redovisas tillregeringen före utgången av februari 1999.MotionerI motion So10 av () begärs etttillkännagivande om vad i motionen anförts omvårdgaranti (yrkande 1). Det är den enskildesönskemål som skall vara i centrum. När det gällerbehandlingsgaranti bör inriktningen vara att detbehövs en mer omfattande vårdgaranti än den somgällde . De allmänt omfattadeslutsatserna från skallvara utgångspunkt och utgöra riktlinjer för dennanya vårdgaranti. Det innebär att den för varjetillfälle aktuella kösituationen inte skall avgörainriktning och prioritering, utan vårdbehoven.Patienter med svåra kroniska sjukdomar och patienteri livets slutskede, dvs. patienter som har de allrastörsta vårdbehoven, skall inte behöva stå tillbakaför patienter med lättdiagnostiserade ochbehandlingsbara sjukdomar.I motion So11 av m. fl. (c)begärs ett tillkännagivande om vad i motionen anförsom vårdgaranti (yrkande 1). Motionärerna anför attpatienten för samtliga medicinskt motiveradediagnoser skall ha rätt till behandling inom tremånader från första undersökningstillfället dåvårdbehovet konstaterats. Patienten skall havalfrihet att välja såväl vårdgivare som adekvatbehandlingsmetod. Denna valfrihet skall omfattasamtliga godkända vårdgivare i såväl sluten somöppen vård, inklusive privata vårdgivare. Patientenskall ha rätt att välja sjukhus i hela landet, ävenom "det egna" sjukhuset kan ge samma vård utandröjsmål. Patienten skall ha rätt att inhämta enkompletterande bedömning från annan läkare, s.k.second opinion. Patienten skall på lika villkorkunna besöka specialistläkare såväl hos landstingetsom hos privata vårdgivare med avtal. Råderremisskrav skall det gälla för såväl landstingetsläkare som privatläkare. Motionärerna begär vidareett tillkännagivande när det gällertillgänglighetsgaranti (yrkande 2). Ingen skallbehöva vänta för besök hosallmänläkare inom primärvården.I motion So12 av m.fl. (fp)begärs ett tillkännagivande om vad i motionenanförts om att regeringen kallar Landstingsförbundettill överläggningar för att införa en vårdgarantifr.o.m. (yrkande 3). Motionärernaanför bl.a. att de växande vårdköerna är ettsamhällsproblem som fordrar en snabb lösning.Vårdgaranti innebär att alla parter får incitamentatt koncentrera sig på att kapa vårdköerna. Det mestkonkreta uttrycket för detta är de ekonomiskakonsekvenserna av olika prioriteringar. Medtraditionell budgetstyrning får den verksamhet somuppvisar störst problem, t.ex. långa patientköer,större anslag. Enligt motionärerna ger detta enfelaktig signal. Med en vårdgaranti bryts dettaolyckliga mönster. med den tidigarevårdgarantin hade antalet patienter som stod i kötill behandlingar som täcktes av garantin minskatdrastiskt. Ett likalydande yrkande finns i en motionfrån den allmänna motionstiden, nämligen motionSo467 av m.fl. (fp) (yrkande 2)I flera andra motioner från den allmännamotionstiden begärs att en ny och vidareutveckladvårdgaranti införs. Sådana yrkanden finns imotionerna So222 av m.fl. (m) (yrkande1), A802 av m.fl. (m) (yrkande 14), So215av och () (yrkande 1),So230 av m.fl. (m) (yrkande 16),So340 av m.fl. (kd) (yrkande 1) ochSo446 av m.fl. (kd) (yrkande 7).Motionärerna anför bl.a. att åter blivit ettland med långa vårdköer. En ny vårdgaranti bördärför införas som klart och tydligt slår fast vadpatienterna har rätt att förvänta sig av hälso- ochsjukvården. Själva syftet med en sådan vårdgarantiär dels att ställa patienterna i centrum, dels attframtvinga organisatoriska och andra förändringarsom krävs för att människor skall kunna få vård itid. Vårdgarantin handlar ytterst om att varjepatient skall ha rätt till vård i rätt tid och närvården behövs.Även i motion So212 av () frånden allmänna motionstiden begärs att vårdgarantinför erhållande av hörapparat återinförs (yrkande 4).Motionären anför att vårdgarantin innebar att depatienter som hade svår hörselnedsättning varberättigade att erhålla hörapparat.Sommaren 1998 uppgick väntetiden till i genomsnitt25 veckor. Enligt motionären blir resultatet avväntetiderna att de som är välsituerade själva köpersina hörapparater medan de med tunna plånböcker fårvänta.Utskottets bedömningUtskottet delar motionärernas bedömning att det ärangeläget att väntetider till vård och behandlingminskar. Utskottet vill i detta sammanhang erinra omatt regeringen ekonomiska vårproposition(prop. 1997/98:150) föreslog att statsbidragen tillkommuner och landsting skulle höjas med ytterligarefyra miljarder kronor , utöver tidigarebeslutade och aviserade höjningar. biföllregeringens förslag (rskr. 1997/98:319). Ibudgetpropositionen för (prop. 1998/99:1)aviserar regeringen ett ytterligare resurstillskotttill kommuner och landsting med två miljarder kronorår 2001. Beslutna, föreslagna och aviseradetillskott innebär i förhållande till nivåen höjning av statsbidraget med 22 miljarder kronor.De höjda statsbidragen ger enligt utskottetsuppfattning landstingen ökade möjligheter att vidtaåtgärder för att minska väntetiderna i vården.Av överenskommelsen mellan regeringen ochLandstingsförbundet framgår vidare att parterna äröverens om att landstingen påtagligt skall minskaväntetiderna för både besök och behandling samt attsärskilda medel avsatts för att följa hurtillgängligheten i sjukvården utvecklas.Utskottet anser i likhet med regeringen atttidsfrister i vården inte bör lagfästas utan att deti stället är lämpligare att bygga vidare på systemetmed överenskommelser mellan staten och landstingen.Regeringen har uppdragit åt attbeskriva och analysera förutsättningarna för ochkonsekvenserna av införandet av enbehandlingsgaranti inom svensk hälso- och sjukvård.Utgångspunkten är att frågan skall få en allsidigbelysning som bl.a. innefattar ett ekonomiskt,organisatoriskt, praktiskt och medicinsktperspektiv. Uppdraget skall redovisas tillregeringen före utgången av . Utskottetanser att resultatet av det pågåendeutredningsarbetet bör avvaktas. bör inteta något initiativ på området.Med hänvisning till det anförda anser utskottet attmotionerna So10 (kd) yrkande 1, So11 (c) yrkandena 1och 2, So12 (fp) yrkande 3, So212 (fp) yrkande 4,So215 (m) yrkande 1, So222 (m) yrkande 1, So230 (m)yrkande 16, So340 (kd) yrkande 1, So446 (kd) yrkande7, So467 (fp) yrkande 2 och A802 (m) yrkande 14 böravstyrkas.Val av läkare i primärvårdenProposition 1997/98:189Enligt regeringens uppfattning finns det starka skälatt slå vakt om dels rätten att välja en fastläkarkontakt i primärvården, dels rätten att väljaläkare på en annan mottagning än den som liggernärmast den egna bostaden. För att klargöra att denenskildes val inte begränsas till ett visstgeografiskt område inom föreslås att deti 5 § HSL införs ett tillägg där detta klartuttalas.I propositionen anförs att det finns situationerdär valet av läkare kan begränsas av praktiska skäl.En enskild läkares arbetsbelastning kan vara sådanatt den sätter gränser för läkarvalet. Likaså kanmöjligheterna att i glest befolkade delar av landetvälja mellan flera olika läkare inom rimligtgeografiskt avstånd vara begränsade. Landstingenmåste också kunna begränsa rätten till hembesök i defall patienter som har andra alternativ väljer enläkare långt från bostadsorten eller kräva attpatienten själv svarar för resekostnaden tillmottagningen.Det kan förekomma att en patient som flyttat frånett landsting till ett annat eller en student somstuderar på annan ort vill behålla sin fastaläkarkontakt. Enligt regeringen är det angeläget attlandstingen så långt som möjligt försöker tillgodoseönskemål om val av läkare i primärvården även i defall den enskilde av olika skäl väljer en läkare somär verksam i ett annat landsting.Enligt propositionen är det viktigt att betonabetydelsen av samarbete mellan olika delar av hälso-och sjukvården för att på så sätt höja kvalitetenför patienterna. Vidare betonas vikten av attsjukvårdshuvudmännen medverkar till att rätten attvälja läkare införlivas i sjukvårdsorganisationenoch att man också följer upp att reglerna tillämpaspå avsett sätt. Dessutom måste informationen tillbefolkningen förbättras så att alla känner till sinrätt att välja och hur man skall gå till väga föratt utnyttja denna rätt.MotionerI motion So10 av () begärs etttillkännagivande av vad som i motionen anförts ompatientens fria val av läkare (yrkande 2 delvis).Enligt motionären finns det inte något behov avinskränkningar i patientens rätt att själv väljaläkare i primärvården.I motion So11 av m.fl. (c) begärsett tillkännagivande om vad i motionen anförts omval av läkare i primärvården (yrkande 3).Motionärerna anser att valfriheten inte fårbegränsas till läkarna inom den närliggandevårdcentralen eller till ett bestämt geografisktområde. Det bör också vara möjligt att välja sinläkarkontakt utanför det egna landstingsområdet.Patienter med kroniska sjukdomar bör kunna få väljaatt ha sin fasta läkarkontakt med andra specialisterän med allmänläkare.I motion So12 av m.fl. (fp)begärs att husläkarlagen återinförs (yrkande 1).Rätten att välja läkare var en gång lagfäst ihusläkarlagen. Sedan lagen avskaffades harvalfriheten de facto försämrats för patienterna.Husläkarlagen garanterade också att valfrihetenomfattade både privata och offentliga vårdgivare.Ett liknande yrkande framförs i en motion från denallmänna motionstiden, nämligen motion So467 av LarsLeijonborg m.fl. (fp) (yrkande 6).I motion So224 av m.fl. (m) frånden allmänna motionstiden begärs etttillkännagivande av vad i motionen anförts om enutkrävbar rätt att välja läkare inom såvälprimärvård som specialistmottagningar som äroffentligt finansierade (yrkande 1). Motionärernaanför att denna rätt inte skall begränsas till ettgeografiskt och administrativt område utan att denskall avse hela landet. En möjlighet till rättsligprövning skulle enligt motionärerna minimera riskenför att dagens missförhållanden med lokala regelverksom bryter mot rätten om ett fritt läkarval blirbestående. Enligt motionärerna kan begränsningar avreseersättningar utanför landstingsgräns göras.Vidare måste begränsningar på grund av att en läkareär överbelastad accepteras. Rätten skall enligtmotionärerna vara överklagningsbar genomförvaltningsbesvär.Utskottets bedömningUtskottet delar bedömningen att det är viktigt attvärna om patientens rätt att välja en fastläkarkontakt i primärvården. Likaså är detväsentligt att patienten ges möjlighet att väljaläkare på en annan mottagning än den som liggernärmast den egna bostaden. Utskottet välkomnardärför att ett tillägg görs i HSL som klargör attden enskildes val inte får begränsas till ett visstgeografiskt område inom . Däremot finnsdet givetvis situationer där valet av läkarebegränsas av praktiska skäl.När det gäller frågan om rätten att välja läkarebör kunna bli föremål för prövning av domstol börenligt utskottets uppfattning beaktas att ett sådantförfarande kräver en precisering av vilkaförutsättningar som skall vara uppfyllda för attdomstolen skall kunna ålägga hälso- och sjukvårdenatt tillgodose den enskildes önskemål om val av enviss läkare. Vidare kan valfriheten givetvisbegränsas av att varje allmänläkare endast kan haett visst antal personer knutna till sig. Denenskilde kan således inte ges rätt att välja enläkare som är "fulltecknad" utan måste i sådanasituationer nöja sig med en läkare som har ledigkapacitet. Det skulle därför krävas att lagstiftarenanger några hållpunkter för den rättsligaprövningen, t.ex. genom att ange normer för hurmånga patienter som en läkare i primärvården normaltskall ha. Annars finns det risk att domstolen fattarbeslut som bidrar till att arbetsbelastningen blirmycket ojämn för de läkare som är verksamma iprimärvården. Att slå fast sådana normer i lag ärenligt utskottet inte lämpligt, eftersom planeringenav primärvården bör ha sin utgångspunkt i deförhållanden som råder lokalt. Utskottet anserdärför att rätten att välja läkare inte bör kunnabli föremål för rättslig prövning.Patienter med kroniska och långvariga sjukdomarbehöver ofta en mer regelbunden och långvarigkontakt med andra specialister än allmänläkare.Utskottet vill i detta sammanhang i likhet medregeringen betona vikten av samarbete mellan olikadelar av hälso- och sjukvården. Det kan således ivissa fall vara lämpligt att en patient har både enallmänläkare och en specialist som sin läkare.Utskottet tillstyrker förslaget till ändring i 5 §HSL och avstyrker motionerna So10 (kd) yrkande 2 idenna del och So11 (c) yrkande 3. Även motion So224(m) yrkande 1 avstyrks.Utskottet har vid flera tidigare tillfällenbehandlat motioner om återinförande avhusläkarlagen, (se bl.a. 1996/97:SoU1, 1997/98:SoU12och 1997/98:SoU24). Utskottet vidhåller sitttidigare ställningstagande att det inte finns skälatt återinföra lagen. Motionerna So12 (fp) yrkande 1och So467 (fp) yrkande 6 avstyrks.Val av sjukhus och specialistmottagningProposition 1997/98:189Det finns ingen lagstadgad rätt för patientenatt välja sjukhus och specialistmottagning.Landstingen ger dock patienterna relativt storamöjligheter att välja sjukhus ochspecialistmottagning både inom det egna landstingetoch i angränsande landsting. Om beslutaratt remiss skall krävas för viss vård/behandlinginom skall enligt gällande lagstiftningsamma krav gälla för motsvarande vård/behandling somutförs av vårdgivare med ersättning enligt lagen omläkarvårdsersättning alternativt lagen om ersättningför sjukgymnastik. Ett av skälen till attbestämmelsen infördes var att samma förutsättningarskulle gälla för all offentligt finansierad vård.Från och med den 1 januari 1998 undantogs den vårdsom ges av privata gynekologer, psykiatriker ochbarnmedicinare från krav på remiss.Enligt propositionen är det angeläget att patientenges möjlighet att dels välja sjukhus ochspecialistmottagning, dels välja mellan offentligoch privat vård. Betydelsen av patienternasvalmöjligheter understryks i överenskommelsen mellanstaten och landstingen 1999 förinsatser för att stärka patientens ställning m.m.Således konstateras i överenskommelsen attpatienterna skall ha möjligheter att väljavårdgivare där det av skilda skäl passar dem bäst.Likaså skall varje patient erhålla tydliginformation om sina möjligheter att väljavårdgivare. Regeringen anser mot bakgrund härav attdet inte föreligger behov av ett uttryckligt lagstödom rätten att välja sjukhus ochspecialistmottagning.Enligt propositionen är det inte lämpligt att i laggenerellt förbjuda landstingen att ställa krav påremisser för specialistvård eftersom remisser måstekunna användas som ett instrument för att görariktiga medicinska prioriteringar. Vidare anförs attsjukhusens specialistmottagningar i ökadutsträckning fått andra roller i hälso- ochsjukvården än de icke-sjukhusanslutna, ofta privata,specialistmottagningarna. De offentligasjukhusmottagningarna har reduceratsin verksamhet och koncentrerat den till patienteroch tillstånd som kräver sjukhusens specialiseraderesurser. Övriga patienter styrs i ökad utsträckningtill specialistmottagningar utanför sjukhusen, t.ex.vårdcentraler som knutit till sig läkare med andraspecialiteter än allmänmedicin. Eftersom sjukhusensspecialistmottagningar och de privataspecialistmottagningarna således kan ha olika rolleri hälso- och sjukvården anser regeringen att detfinns skäl att se annorlunda på remisskrav till desjukhus-anknutna specialistmottagningarna än påremisskrav till motsvarande specialistmottagningarutanför sjukhusen. Landstingen föreslås därför fåmöjlighet att tillämpa remisskrav för den egnaverksamheten utan att tillämpa remisskrav förprivata vårdgivare vid mottagningar utanför sjukhussom omfattas av lagen. Som en följd härav kanlandstingen inte tillämpa remisskrav enbart förprivata vårdgivare utanför sjukhus. Förslaget tilländring innebär inte någon förändring i fråga omprivatläkarna inom barnmedicin, gynekologi ochpsykiatri. Remiss kan alltså inte heller ifortsättningen krävas inom dessa specialiteter ävenom ett landsting inför sådana remisskrav förmotsvarande specialistmottagningar inom den egnaverksamheten.MotionerI motion So10 av () begärs etttillkännagivande om att det inte skall krävasremisstvång för att en patient skall kunna söka vårdpå en specialistmottagning (yrkande 2 delvis).I motion So11 av m.fl. (c) begärsett tillkännagivande om vad i motionen anförts omremisskrav (yrkande 4). Remissförfarandet inomsjukvården är ofta ett bra kommunikationsmedel tillpatienternas hjälp, särskilt när det gäller att gepatienter möjlighet att skyndsamt få sina behovtillgodosedda. Enligt motionärerna förekommer detdock ibland att remisskrav används som ett sätt attförsvåra vårdutnyttjandet eller som begränsning förprivata vårdgivare. Motionärerna anför att sådanaremisskrav inte skall få förekomma.I motion So12 av m.fl. (fp)begärs ett tillkännagivande om vad i motionenanförts om att regeringen vid överläggningarna medLandstingsförbundet även upphäver remisstvånget(yrkande 4). Motionärerna anser att det inte skallfinnas något generellt remisstvång tillspecialistvården. Det kan dock finnas skäl förlandstingen att i vissa situationer ha remisstvångtill vissa specialistmottagningar på sjukhus.I motion So224 av m.fl. (m) frånden allmänna motionstiden begärs etttillkännagivande om vad i motionen anförts om val avsjukhus (yrkande 2 delvis). Enligt motionärernaskall var och en ha lagfäst rätt att väljamottagning/sjukhus över hela landet. Även omlandstinget kan erbjuda ett eller flerabehandlingsalternativ som uppfyller kraven på attvara till nytta för patienten med hänsyn till denaktuella skadan eller sjukdomen skall patienten harätt att välja behandling på annat håll.Motionärerna begär också ett tillkännagivande om vadi motionen anförts om förbud mot remisstvång(yrkande 3). Motionärerna anför att remisskrav inteskall få förekomma. Enligt motionärerna är detorimligt att landstingen skall få bestämma över detsom faktiskt skall fungera som alternativ tilllandstingen. Det är alltså remissen som bärare avekonomiska medel som inte bör tillåtas. Remissen somkunskapsbärare, diskussions- och dialogunderlag samtprioriteringsunderlag fyller däremot en viktigfunktion. Det faktum att regeringen i propositionenföreslår att landstingen skall få ha kvarmöjligheten att kräva remiss tillprivatpraktiserande ger landstingen fortsattmöjlighet att styra patienter till den egnaverksamheten.I ett par motioner från allmänna motionstidenbegärs att remisstvång till specialistläkareförbjuds, nämligen motionerna So222 av . (m) (yrkande 4) och So248 av (). Motionärerna anför bl.a. atti de landsting där remisstvång införts minskarandelen besök i den mer kostnadseffektiva privatavården medan andelen dyra sjukhusbesök ökar.Utskottets bedömningI överenskommelsen mellan regeringen ochLandstingsförbundet 1999 för attstärka patientens ställning m.m. betonas attpatienterna skall ha möjligheter att väljavårdgivare där det av olika skäl passar dem bäst.Utskottet anser att det mot bakgrund härav intefinns behov av ett uttryckligt lagstöd om rätten attvälja sjukhus och specialistmottagning. Utskottetvill dock understryka att det är angeläget attpatienterna i realiteten ges möjligheter att delsvälja sjukhus och specialistmottagning, dels väljamellan offentlig och privat vård. Motion So224 (m)yrkande 2 avstyrks i denna del med hänvisning tilldet anförda.Remisser fyller en viktig funktion som instrumentför att göra riktiga medicinska prioriteringar bådei syfte att garantera att de patienter som harstörst behov av specialistvård får tillgång tillsådan och att kunna utnyttja de samlade resurserna ilandstingen optimalt. Utskottet delar såledesbedömningen att det inte är lämpligt att i lagförbjuda landstingen att ställa krav på remisser förspecialistvård. Givetvis får remisskrav inteanvändas i syfte att försvåra vårdutnyttjandet ellersom begränsning för privata vårdgivare.Det kan finnas skäl att se annorlunda på remisskravtill de sjukhusanknutna specialistmottagningarna änpå remisskrav till motsvarandespecialistmottagningar utanför sjukhusen. Med hänsyntill att sjukhusens specialistmottagningar och deprivata specialistmottagningarna genom de senasteårens utveckling har fått skilda roller i hälso- ochsjukvården bör det enligt utskottet därför varamöjligt för landstingen att ställa krav på remisstill sjukhusens specialistmottagningar utan att haremisskrav för motsvarande specialistmottagningutanför sjukhusen. Däremot kommer landstingen inteatt kunna tillämpa remisskrav enbart för privatavårdgivare utanför sjukhus. Motionerna So10 (kd)yrkande 2 i denna del, So11 (c) yrkande 4, So12 (fp)yrkande 4, So222 (m) yrkande 4, So224 (m) yrkande 3och So248 (m) avstyrks med det anförda. Utskottettillstyrker förslaget till ändring i 3 § lagen(1993:1651) om läkarvårdsersättning.Inte heller i fortsättningen får remiss krävas inomspecialiteterna barnmedicin, gynekologi ellerpsykiatri.Information till patienten och val mellanbehandlingsalternativProposition 1998/99:4I propositionen anförs att rätten till informationär av avgörande betydelse för patientens möjlighetatt utöva självbestämmande och vara delaktig ivården. En informerad patient är också enförutsättning för en effektiv vård.Informationsplikten regleras kortfattat i HSLoch lagen (1994:953) om åligganden för personal inomhälso- och sjukvården (fr.o.m. den 1 januari 1999lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- ochsjukvårdens område). Av HSL framgår att patientenskall ges upplysningar om sitt hälsotillstånd och omde behandlingsmetoder som står till buds. Iåliggandelagen finns en motsvarande bestämmelse.Regeringens förslag innebär attinformationsskyldigheten regleras genom en nybestämmelse, 2 b §, i HSL. I bestämmelsen stadgasatt patienten skall få individuellt anpassadinformation om sitt hälsotillstånd och om de metoderför undersökning, vård och behandling som finns såatt patienten i största möjliga utsträckning kan tatillvara sina intressen. Regeringens förslag innebären precisering av det informationskrav somlagstiftningen föreskriver och inskärperdärutöver kravet på att kommunikation ochinformation bör lämnas i former som stärkerpatientens möjligheter till delaktighet ochsjälvbestämmande. Informationen bör avse de metoderför undersökning, vård och behandling som finns.Varje medlem av hälso- och sjukvårdspersonalen harett eget yrkesansvar för att patienten har fåttinformation om de åtgärder som behöver vidtas.Enligt propositionen finns det en fara i attalltför detaljerat ange vad informationen skallinnehålla. Det finns då risk att lagstiftningenuppfattas som en "checklista".