bet · GL01LU11 · 1998-01-27 00:00:00 — Vi lever fortfarande i ettlagstiftningssammanhang i ett industrisamhälle. Mycket lagstiftning införs medindustrisamhällets krav för ögonen. Ett första steg skulle vara att beaktakunskapsföretagens behov och förutsättningar också på lagstiftningsområden sominte specifikt tar sikte på kunskapsföretagens behov av skydd. Jag tänker då påsådant som skatterätt, arbetsrätt, fastighetsrätt, krediträtt,associationsrätt, köprätt, skadeståndsrätt, familjerätt och marknadsrätt.Dessa lagstiftningsområden regleras normalt relativt slentrianmässigt justmed industriföretagens behov för ögonen. Jag anser att regeringen när den t.ex.utfärdar utredningsdirektiv i varje enskilt fall bör fundera över om intekunskapsföretagens behov och förutsättningar kräver särskilda överväganden.Därmed kommer jag över till p. 2 (se ovan). Här vill jag förklara varförkunskapsföretag har svårt att dra nytta av sina innovationer ochkunskaper. Förklaringen är nog så enkel som det sägs i p. 2 (se ovan). För attkunna dra nytta av innovationer och kunskap behöver företag s.k. komplementäraresurser, dvs. resurser som kompletterar den kunskap som företagen har. Det ärsådant som finansiella resurser, försäljningsnät, produktionsapparat etc.Kunskapsföretag som har tagit fram innovationer är mycket ofta inte de företagsom får ekonomisk glädje av dessa innovationer. Det beror på att de saknardessa resurser.Därför - och kommer jag in på p. 3 (se ovan) - är det så att just småföretag och kunskapsintensiva företag är de företag som är särskilt beroende avdet rättsliga skyddet. Små och medelstora företag saknar ju ofta finansiellaresurser, försäljnings- och servicenät, produktionsapparat samt starkavarumärken. Det är därför dessa företag behöver starka ensamrättspositioner somgör att de kan blockera större företag som vill annektera deras nya kunskap. Enstark ensamrättsposition gör ju också att ett litet kunskapsföretag kan tecknaavtal med större företag och genom det avtalet få tillgång till stora företagskomplementära resurser.Det är - p. 4 (se ovan) - därför bekymmersamt att svenska små och medelstoraföretag patenterar mindre än motsvarande europeiska företag. Svenska småföretag har faktiskt lägre tilltro till patentsystemet än vad europeiskamotsvarigheter har. I är patentsystemet på väg att bli ett instrumentför storföretagen. Det är naturligtvis oroväckande med hänsyn till det som jagsade under p. 3 (se ovan), att det är de små och medelstora företagen som harett särskilt behov av rättssystemets skydd.Varför patenterar svenska små och medelstora företag mindre än europeiskamotsvarigheter? Det finns två skäl för detta. Det ena är kostnaderna och detandra skälet - som kanske är ännu viktigare - är att de små företagen har enskepsis mot möjligheterna att kunna försvara sina rättigheter mot angrepp. Ettangrepp kan innebära t.ex. att någon utnyttjar ny kunskap. Det finns enundersökning som har gjorts av europeiska patentverket och som visar attsvenska företag som har en fou-budget patenterar mindre än motsvarandeeuropeiska företag. Det är alltså de två skäl som jag nämnde som liggerbakom, kostnaderna och en låg tilltro till möjligheterna att skydda sinarättigheter.Det kostar att förvärva ett patent i de tio viktigasteländerna . Om vi ser till de nationella förhållandena iSverige är det patentprocessen som är särskilt bekymmersam. Det tar ca 4½ årför en vanlig svensk patentprocess som går igenom två instanser, något som ärmycket vanligt. Den genomsnittliga kostnaden är ca för ettpatentmål i två instanser. Det är vad en patenthavare riskerar att få betala omhan förlorar processen.Jag kommer in på p. 5 (se ovan). Lagen om skydd för företagshemligheter ärju föremål för uppmärksamhet i motionerna. Man skall nog göra en empiriskundersökning för att se vilka brister som den lagen har. Det finns säkert behovav att anpassa den. Bl.a. måste man ju uppmärksamma den situationen att detinte är sällan som små kunskapsföretag intar en underlägsen ställning iförhållande till vissa nyckelanställda.Samtidigt bör man observera att det numera finns en paragraf imarknadsföringslagen, 8 §, som innehåller ett förbud mot vilseledandeefterbildningar som i viss mån kan vara till nytta för mindre företag.Man bör också undersöka om sanktionerna i lagen är tillräckliga. I svenskrätt är det mycket vanligt att sanktionerna är otillräckliga. Det kan ocksåvara ett skäl till att lagstiftningen inte är effektiv.Under p. 6 (se ovan) vill jag säga att man inte bara bör riktauppmärksamheten mot brister i lagstiftningen utan man bör också uppmärksammaatt kunskapsföretagen ofta har dålig kunskap om rättssystemet och dessmöjligheter. Varumärkesrätten skulle vara till stor glädje förinnovativa tekniska företag. De försummar ofta att bygga upp en varumärkesrättsom skulle kunna ge ett skydd som kan vara ett bra alternativ till skydd motillojal konkurrens och patentskydd.Det råder också en stor okunskap i fråga om giltigheten avkonkurrensklausuler. Det finns avgöranden av Arbetsdomstolen som visar attkonkurrensklausuler är fullt giltiga. Men det finns en utbredd uppfattning istora delar av näringslivet om att man inte kan använda sig avkonkurrensklausuler. Det är alltså en felaktig uppfattning. Jag nämnde också 8§ i marknadsföringslagen som är en tredje sak som man bör uppmärksamma. Härbehövs det nog en hel del information. Möjligen bör näringslivets egnaorganisationer mera aktivt informera sina medlemmar om de möjligheter somfinns.Under p. 7 (se ovan) vill jag peka på det förhållandet att de små företagensmöjligheter att få skydd och att få rätt kräver för det första ett kompetentnationellt patentverk och för det andra en effektiv patentprocess.När det gäller det första kravet har vi ett bra och kompetent patentverk,även om det är oroande att varumärkesavdelningen har tappat kompetens på grundav att den har förflyttats av regionalpolitiska skäl. I fråga om denadministrativa delen av patentsystemet på ett nationellt plan är det välbeställt.Då ser jag större problem på området för administrativ och judiciellprövning, framför allt när det gäller den judiciella prövningen. Som jag redanhar nämnt är patentprocessen dyrbar och utdragen, och den har lågförutsägbarhet. Det är också oroande att väntetiderna vid tingsrättnu ökar. Det är fullt möjligt att det judiciella förfarandet är den svagastelänken i det system som är till för kunskapsföretagen.Enligt en undersökning är det så mycket som av de patenthavare som råkarut för intrång som avstår från att ta till vara sin rätt därför attpatentprocessen är så kostsam och osäker. I en annan undersökning har manjämfört 16 europeiska länder och deras system för att beivra intrång iimmaterialrättigheter. Man gjorde då en rankning och fann att av 16 europeiskaländer kom på tolfte plats när det gäller möjligheten att försvara sinarättigheter.Man brukar säga att det gäller att inte bara ha rätt, man skall också fårätt. Det är snarare beträffande möjligheten att få rätt som bristerna iSverige bör uppmärksammas.Så över till p. 8 (se ovan). Ni arbetar ju med rättspolitiken. Men om manskall ta ett grepp om detta och få en effektivare ordning till stånd bör manbeakta samspelet med näringspolitiken. Den ena kan inte leva utan den andra.Jag skall ta upp två exempel. I näringspolitik inkluderar jag också det som manskulle kunna kalla för en rättsskyddspolitik. I denna ingår t.ex. att ha ettstarkt patentverk.Ett exempel är frågan om en rättsskyddsförsäkring för patenthavare. Enrättsskyddsförsäkring kan ju inte tecknas i , men en sådan skulle varaav mycket stort värde för ett kunskapsföretag och göra det möjligt förföretaget att försvara sina patent mot stora företag som försöker annekteraderas kunskap och innovationer.Den andra saken som jag vill ta upp är den mycket stora och fundamentalafrågan på det här området, nämligen hela patentsystemets struktur. Vad man påsikt skulle vilja ha är en ordning i som ser ut ungefär som ordningen nuär för , dvs. att man skall kunna få ett patent för hela och attdet skall vara en processordning för hela . Detta låter storvulet ochkräver ett mångårigt arbete, men det är inte av ett speciellt intresse förstorföretagen. De små företagen har naturligtvis lika stort intresse av dethär. De har ju ännu mindre möjligheter än de stora företagen att processa. Somdet nu är kan man i teorin behöva processa i tio länder. Man måste också vidtaen mängd åtgärder för att få skydd i hela Europa.Jag nämnde detta som två exempel på näringspolitiska åtgärder som måste gåhand i hand med de lagstiftningsåtgärder som behöver vidtas.I p. 9 (se ovan) sägs det att småföretagsdimensionen pekar på attkunskapsföretagens behov av rättsskydd inte bara är en effektivitetsfråga, utandet är även en rättvisefråga. Jag resonerar då så här:När man vanligen diskuterar dessa frågor ser man till kunskapsföretagensbehov och gör en uppdelning i industriföretag och kunskapsföretag. Men jagmenar att man i högre grad bör tala i dimensionen stora företag och småföretag. De stora företagen är i allmänhet kunskapsföretag, och de storaframgångsrika företagen är kunskapsföretag. , , , ABBosv. är ju de stora kunskapsföretagen. De har inga större problem med detnuvarande systemet. De tycker naturligtvis att det är dyrt, men de klarar sigbra. Det är de små företagen som har problem.Vi talar inte bara om en effektivitetsfråga, att det skall vara effektivaförutsättningar för små kunskapsföretags utveckling. Det är också en fråga omrättvisa. De små företagen skall tack vare rättssystemet ha en möjlighet attvärna sina rättigheter. Det finns en engelsk utredning av processordningen iEngland som tar upp dessa frågor under , dvs.Tillgång till rättvisa.Vid min sista punkt vill jag sluta cirkeln genom att säga att jag tycker attdet är lätt att instämma i de synpunkter som har förts fram i motionerna. Menjag menar att man måste ta ett något bredare grepp. I annat fall riskerar manatt vidta åtgärder som inte kommer åt de svagaste punkterna i systemet. Manmåste också se till lagstiftning som inte specifikt har syftet att ge skydd ochkunskap. Sådant som t.ex. tillämpning, administration och resurser för sy-stemets alla komponenter är viktiga om man skall få till stånd en bättreordning för kunskapsföretagen.Jag tackar för uppmärksamheten.Ordföranden: för den inledningen. Vi går vidare tillredovisningsavsnittet. Jag lämnar ordet till , som är kanslichef påBokföringsnämnden. Varsågod.Sören , : Ärade riksdagsledamöter, övriga deltagare ochåhörare! Syftet med redovisning är att på ett relativt summariskt sätt ge enbild av en verklighet. Det kan t.ex. röra sig om ett företags samladeverksamhet under ett kvartal eller ett räkenskapsår. Redovisningen kan varaintern eller offentlig i form av en publicerad kvartalsrapport ellerårsredovisning. Den kan vara frivillig och oreglerad eller tvingande ochlagreglerad. Den kan vara individuellt utformad eller standardiserad.Oavsett hur redovisningen ser ut är det viktigt att förstå att det är frågaom en vetenskap som är stadd under ständig utveckling. I takt med att samhälletförändras, förändras också synen på vad som är rätt och riktigt när det gällerhur verkligheten skall avspeglas i redovisningen. Det finns flera skäl till attdet förhåller sig på detta sätt.Den viktigaste orsaken är naturligtvis att verkligheten i sig förändras.Mycket av vad som var vanligt förekommande i kan i dagframstå som udda och ovanliga inslag i samhället. Å andra sidan tillkommerdagligdags nya produkter och tjänster som var alldeles otänkbara för kanskebara . Självfallet påverkas redovisningen av denna utveckling.Man måste finna lämpliga sätt att ta hand om allt som är nytt. Men även synenpå äldre, mer vedertagna varor och tjänster förändras när den omgivning som deförekommer i omdanas.Minst lika viktigt är förmodligen att det parallellt med den fysiskaförnyelsen också sker successiva förändringar av de värderingar som bär uppsamhället. Det kan vara fråga om en av alla accepterad förskjutning. Den kanväxa fram av orsaker som är att finna helt på vår hemmaplan eller bero påinternationella influenser som får spridning här i landet. Men det kan ocksåhandla om att nya grupper i samhället får ett större inflytande än tidigare.Bedömningarna av vad som är rätt och vad som är fel, liksom av vad som ärviktigt och vad som är mindre viktigt, varierar över åren. Här finns det enkoppling till redovisningen som jag vill framhålla.Redovisningen skall ge en bild av verkligheten. Den skall vara korrekt,fullständig och så rättvisande som möjligt. Många kanske t.o.m. tycker att denskall vara sann. Frågan är bara: För vem?I är det framför allt borgenärsintresset som har legat till grund förutformningen av gällande redovisningsprinciper. Det har ansetts viktigt attinte övervärdera tillgångar och att inte undervärdera skulder - allt för attinte långivare, leverantörer och andra intressenter, t.ex. anställda och stateni sin egenskap av beskattningsmyndighet, skall behöva riskera sina berättigadekrav på företagen. Motsatsen har emellertid varit accepterad på ett helt annatsätt. bokföringslag uttrycker t.ex. att tillgångar får tas upp tillhögst anskaffningsvärdet. Undervärdering har däremot varit tillåten.Den svenska redovisningslagstiftningen har varit föremål för engenomgripande översyn. En utredning tillsattes och avlämnadetvå delbetänkanden innan slutbetänkandet överlämnades till justitieministern inovember 1996. första delbetänkande innehöll förslagtill en ny allmän årsredovisningslag och två speciallagstiftningar förfinansiella företag. En lagstiftning baserad på dessa förslag antogs avriksdagen i december 1995.Årsredovisningslagarna innebär framför allt en anpassning till EG-direktiv påredovisningsområdet. Några fundamentala skillnader i förhållande till tidigaresvensk rätt är det knappast fråga om. Det är fortfarande borgenärsintresset somär ledstjärnan i regelverket, även om den uttryckliga möjligheten attundervärdera tillgångar nu är borta. I stället uttrycks i lagen t.ex. attintäkter och kostnader skall tas med, oavsett tidpunkten för betalning. Mensamtidigt sägs att endast konstaterade intäkter får tas med iresultaträkningen, medan hänsyn skall tas till alla förutsebara och möjligaförluster och ekonomiska förpliktelser som är hänförliga till räkenskapsåreteller tidigare räkenskapsår, dvs. att man ställer högre krav för att inkluderasådant som är positivt för företaget än sådant som är negativt för företaget.All värdering skall dock göras med iakttagande av rimlig försiktighet.Någon förändring av redovisningspraxis beträffande s.k. mjuka tillgångar harinte varit aktuell i hittillsvarande lagstiftningsarbete. I kommitténsdelbetänkande liksom i regeringens proposition framhölls att någon sakligändring inte var avsedd i detta hänseende. framförde i sittbetänkande att det är angeläget att frågan om värderingenoch redovisningen av företagens personalanknutna resurser blir närmare belysta,men eftersom skulle fortsätta att överväga dessa frågor isitt arbete ville man inte föregripa kommitténs ställningstagande.Vad säger då kommittén i sitt slutbetänkande? Först är det inte heller dennagång fråga om någon radikal omsvängning från att tillgodose i första handborgenärsintresset till att i stället främja någon annan intressentgrupp.Visserligen föreslås en möjlighet att under några förutsättningar värderaomsättningstillgångar till belopp som överstiger anskaffningsvärdet. Ett sådantförslag får anses främja framför allt kapitalmarknadens behov av att få sådaninformation om aktuella tillgångsvärden snarare än historiska sådana. Eftersombelopp motsvarande den orubricerade vinsten föreslås avsättas till enobeskattad reserv hindras emellertid vinstutdelning. Således tillgodoses ävenborgenärsintresset.När det gäller personalekonomisk redovisning pekar kommittén på att redangällande rätt innehåller sådana krav att det inte finns något behov av särskildlagstiftning för företag som omfattas av årsredovisningslagen. Kommittén anseratt lagens bestämmelse om redovisning av personalkostnader samt krav påtilläggsupplysningar utgör en god grund för en fortsatt utveckling av praxis påområdet. I detta sammanhang kan även nämnas att har gjort enöversyn av sin tidigare kompletterande normgivning på området, och i december1996 publicerade nämnden en reviderad version av sin rekommendation Uppgift ommedelantalet anställda samt löner och andra ersättningar. I dennarekommendation specificeras ett antal krav på tilläggsupplysningar inom dettaområde - upplysningar som skall finnas i årsredovisningens notapparat.Av allra störst intresse för dagens hearing är naturligtvisRedovisningskommitténs behandling av frågan om möjligheten att aktiverautgifter som har anknytning till personalen och att så att säga redovisapersonalen eller humankapitalet som en anläggningstillgång som skrivs av påsamma sätt som övriga anläggningstillgångar. Kommittén anför attårsredovisningslagen innehåller ett antal bestämmelser, som möjliggöraktivering av s.k. mjuka investeringar, men ställer sig frågan om dessabestämmelser har fått en lämplig utformning eller om kraven framstår somalltför stränga i jämförelse med materiella anläggningstillgångar. Kommitténunderstryker att företag i regel har sämre möjligheter att bedöma det framtidavärdet av mjuka inve-steringar än vad som gäller hårda sådana. Det förhållandeatt personalen, låt vara efter en viss uppsägningstid, när som helst kan lämnaföretaget innebär att särskild försiktighet måste iakttas vid bedömningen avinvesteringens framtida värde.Kommitténs sammanfattande slutsats är att lagstiftningen inte hindrar enönskvärd utveckling av praxis på området och föreslår därför inte någon ändringi den nuvarande lagstiftningen på denna punkt. Kompletterandenormgivningsorgan, såsom och , uppmanasemellertid att verka för att sådana immateriella investeringar som har ettväsentligt framtida värde också blir aktiverade i räkenskaperna. Det erinrasockså om anpassning till internationell redovisningspraxis.Redovisningskommitténs slutbetänkande har remissbehandlats och är förnärvarande föremål för beredning inom . Något besked omregeringens avsikter i detta hänseende har ännu inte meddelats.Vad tycker då de kompletterande normgivningsorganen? För att börja med deofficiella avlämnade ställningstagandena anförde i sittremissyttrande över betänkandet att nämnden delar uppfattningen att det intefinns något behov av särskild lagstiftning om personalekonomisk redovisning.Redovisning av humankapital kommenterades inte i nämndens yttrande.Redovisningsrådet ifrågasatte i sitt yttrande möjligheten att aktiverautgifter för utbildning och kompetensutveckling utan det slags regelverk sominternationellt gäller för aktivering av utvecklingsprojekt. Rådet ansåg att enmer restriktiv hållning borde återspeglas i den kommanderegeringspropositionen.Den slutsats som kan dras är att det finns ett visst utrymme för aktivering igällande lagstiftning. Utrymmet är begränsat, sannolikt litet, och intressetför att öka det är också begränsat. Varför då denna njugga inställning? Detfinns flera viktiga orsaker med såväl ett grundläggande redovisningsteoretisktinnehåll som ett mer pragmatiskt innehåll.Ett av redovisningens viktigaste syften är att visa verksamhetens resultat.Det förutsätter att man tar upp de intäkter somföretaget har tjänat in och kostnadsför motsvaranderesurser som har förbrukats. Men vilken resursförbrukning är då hänförlig tillde redovisade intäkterna? I teorien är det kanske lätt att fastställa detta,men i praktiken uppstår det alltid svårigheter. Det handlingssätt som mannormalt möter dessa svårigheter på är att skilja på sådana utgifter som på ettnaturligt sätt, direkt eller indirekt, kan hänföras till bestämda intäktereller bestämda perioder och sådana utgifter som mer har karaktär av löpandeomkostnader. Detta handlingssätt har en solid redovisningsteoretisk grund menkarakteriseras av ett antal förenklingar och innehåller också ettvisst mått av allmän försiktighet.Ett teoretiskt inslag är att man identifierar ett antal investeringar, dvs.utgifter för anskaffning av tillgångar, som aktiveras. Utgifterna fördelas utpå kommande redovisningsperioder på ett sådant sätt att förbrukningen av deanskaffade resurserna resultatmässigt ställs mot de intäkter som resursernahjälper till att generera.Förenklingen ligger i att förbrukningen i de flesta fall anses ske linjärtöver en, åtminstone i vissa fall, relativt godtyckligt vald tidsperiod. Någonfinkalibrering är det sällan tal om. Den allmänna försiktigheten visar sigbl.a. i att livslängden på tillgångarna ofta anses vara relativt kort dåtillgångarna åsätts ett lågt eller obefintligt restvärde etc.Men förenklingen och försiktigheten framträder ofta ännu tidigare iprocessen, nämligen vid valet av vilka utgifter som skall aktiveras. Det äringen hemlighet att dagens redovisning är utvecklad utifrån ett industrielltperspektiv. Vi är vana vid att hantera investeringar i hårda värden -fastigheter, maskiner, gjutverktyg etc. Det är lätt att identifiera sådanainvesteringar, och det finns väl dokumenterad historik om förväntad livslängd,underhållsbehov och andra faktorer som påverkar lämplig redovisningsmetodik.Denna typ av investeringar aktiveras därför i stort sett alltid. Undantagen äråterigen av förenklingskaraktär. När det handlar om mindre belopp taskostnaderna ofta för att minska redovisningsadministrationen.Det finns emellertid ytterligare ett viktigt undantag. När vi talar om hårdavärden syftar vi normalt på t.ex. maskiner som används i serieproduktion ellerandra investeringar i igångvarande verksamhet. Restriktiviteten är betydligtstörre när det gäller t.ex. utgifter för utveckling av nya produkter. Även omresultatet av utvecklingsproduktarbetet kan vara nog så hårda produkter, harredovisaren i detta fall ofta en helt annan syn på frågan huruvida utgifternafår, eller kanske t.o.m. skall, aktiveras och kostnadsföras genom framtidaavskrivningar. Bakom denna restriktivitet ligger såväl teori som försiktighetoch förenkling. Det är teoretiskt korrekt att vara sparsam medaktiveringsprincipen, eftersom bara sådana utvecklingsutgifter som verkligenger upphov till framtida intäkter eller kostnadsbesparingar skall behandlas pådetta sätt. Försiktigheten påkallar en ytterligare restriktivitet, eftersom detär svårt att avgöra vilka utgifter som kommer att ha en sådan effekt.Förenklingen ligger slutligen i att det är administrativtlättare att löpande omkostnadsföra utgifter än att pröva om och i vilkenutsträckning de är att hänföra till ett aktiveringsbart utvecklingsprojekt -föra upp dem på avskrivningsplaner, pröva restvärdet i förhållande tillframtida intäkter eller kostnadsbesparingar m.m.Det kan således konstateras att inställningen till hur utvecklingsposterskall behandlas i redovisningen är relativt njugg. Endast i mindre utsträckning fördelas utgifterna utpå en längre tid.Hur resonerar vi då, nu när världen förändras? Investeringarna iindustriproduktion koncentreras till färre företag, färre men mer sofistikerademaskiner, och det blir mer och mer viktigt med mjuka investeringar. Ja, i mångtoch mycket är nog argumentationen oförändrad. Vi koncentrerar oss fortfarandepå att identifiera de mest väsentliga investeringarna, dvs. de som skallgenerera intäkter . Vi har ett intresse av att aktivera dessa ibalansräkningen och att fördela ut anskaffningsutgifterna på kommanderedovisningsperioder, så att intäkter och kostnader matchas. Men liksom när detgäller utvecklingskostnader finns det här ett antal begränsningar. Endastsådana investeringar som skapar ett mervärde i företaget skall eller fåraktiveras.Den restriktivitet som jag har redogjort för drabbar redovisare än hårdare jumjukare investeringen blir. Hur skall man över huvud taget kunna avgöra om denleder fram till ett framtida mervärde? Ja, att företaget alls beslutar sig föratt genomföra investeringen tyder naturligtvis på att den kan förmodas medföranågot positivt, men det är knappast tillräckligt.