bet · GL01KU25 · 1998-05-12 00:00:00 — RF har därmed i princip tagit avståndfrån att i formell mening införa ministerstyre, dvs.att låta departementschefen även statsrättsligt settavgöra ärendena. Grundlagberedningen (GLB) uttaladei frågan bl.a. följande (SOU 1972:15 s. 79 f.):Systemet med kollektiva regeringsbeslut kan väl tesig som onödigt formbundet med avseende pååtskilliga ärenden av mindre räckvidd och betydelse.Det har emellertid stora företräden såsom underlagför det samarbete som ständigt pågår i ärenden avvarierande art. Särskilt med koalitions-eller samlingsregering ligger det ett värde i ettgemensamt ansvar för ministrarna, ett ansvar som kanåberopas som motiv för insyn och medverkan överdepartementsgränserna. Det är också bäst förenligtmed vårt system med självständiga ämbetsverk atträtten att ge direktiv för förvaltningsmyndigheternaläggs hos regeringen som sådan (kurs. här).Regeringformens bestämmelser om förhållandet mellanregeringen och myndigheterna11 kap. 6 § första stycket RF har följande lydelse:Under regeringen lyder justitiekanslern,riksåklagaren, de centrala ämbetsverken ochlänsstyrelserna. Annan statlig förvaltningsmyndighetlyder under regeringen, om myndigheten ej enligtdenna regeringsform eller annan lag är myndighetunder riksdagen.Grundlagberedningen anförde följande i SOU 1972:15s. 195:Då det sägs att myndigheterna lyder underregeringen, innebär detta dels att enskild ministerinte har någon befälsrätt över myndigheterna, delsatt en föreskrift från regeringen skall riktas tillmyndigheten som sådan, inte till tjänsteman hosmyndigheten.I grundlagskommentaren grundlagar av GustafPetrén/Hans Ragnemalm (1980) kommenteras dettastadgande bl.a. enligt följande:Av 1 st framgår även att de statligaförvaltningsmyndigheter, som ej enligt RF ellerannan lag sorterar under , "lyder underregeringen"; befogenheten att inom ramen för dennaöverordnade ställning meddela förvaltningsmyndighetdirektiv tillkommer regeringen som sådan, däremotinte enskilt statsråd ("ministerstyrelse"). Tillskillnad från domstolarna stårförvaltningsmyndigheterna sålunda i ett principielltlydnadsförhållande till regeringen; de är skyldigaatt följa icke endast regeringens normmässigadirektiv utan även dess befallningar i konkretaärenden. Innebörden av denna lydnadsplikt framgåremellertid först vid en jämförelse med det närmastföljande stadgandet i 7 §, vilket i vid omfattningtillerkänner även förvaltningsmyndigheterna ensjälvständig ställning.11 kap. 7 § RF lyder som följer:Ingen myndighet, ej heller eller kommunsbeslutande organ, får bestämma, hurförvaltningsmyndighet skall i särskilt fall beslutai ärende som rör myndighetsutövning mot enskildeller mot kommun eller som rör tillämpning av lag.I /Ragnemalms grundlagskommentar kommenterasdetta stadgande:Vad som - - - återstår av den i 6 § 1 st föreskrivnalydnadsplikten visavi regeringen är sålunda, attregeringen - förutom inom hela fältet för generelltinriktad verksamhet såsom planering och budgetarbete- kan ge direktiv om förvaltningsmyndighets faktiskahandlande i särskilt fall och om handläggning avkonkreta ärenden, i den mån dessa varken avserlagtillämpning eller myndighetsutövning (kurs. här).Trots att domstolarna i 11:2 framstår som på etthelt annat sätt självständiga och oberoende än de aven principiell lydnadsplikt bundna statligaförvaltningsmyndigheterna, är det i realitetensnarare fråga om en grad- än en artskillnad. I denur rättsskyddssynpunkt betydelsefulla funktionen sombeslutande i konkreta ärenden av större vikt förenskilda (eller kommuner) är båda garanterade frihetfrån inblandning. Den rättsliga regleringensolikartade utformning förklaras främst av attnyssnämnda funktion kvantitativt dominerardomstolarnas verksamhet, medanförvaltningsmyndigheternas uppgifter är meradifferentierade.Uttalanden i den s.k. verksledningspropositionen omförvaltningsmyndigheternas självständighet gentemotregeringenI proposition 1986/87:99 om ledningen av denstatliga förvaltningen, den s.k.verksledningspropositionen, behandlades bl.a. fråganom förvaltningsmyndigheternas självständighetgentemot regeringen. Civilministern anförde attregeringsformens bestämmelser ger regeringen utrymmeför en starkare styrning avförvaltningsmyndigheterna under regeringen än somdittills skett. Detta utrymme borde enligtpropositionen utnyttjas för att styra förvaltningenpå ett sätt som uppfyller krav och som äri medborgarnas intresse. Vad som sägs i RF 11 kap. 7§ har enligt civilministern inte sällan tolkats somett allmänt förbud för regeringen och dess ledamöteratt uttala sig i frågor som rörförvaltningsmyndigheternas verksamhetsområden.Varken regeringsformen eller dess förarbeten geremellertid något stöd för en sådan tolkning, anfördecivilministern. Det är i stället regeringen som påegen hand har att bedöma i vilken utsträckning denönskar styra förvaltningen, naturligtvis mediakttagande av bestämmelserna i regeringsformen ochvad har bestämt. Naturligtvis kanbegränsningsregeln i 11 kap. 7 § ge upphov tilldefinitions- och avgränsningsproblem. Bl.a. hadeanförts, framhölls det i propositionen, att densfär som inte träffas av förbudet är så liten attden saknar praktisk betydelse. Civilministern deladeinte den uppfattningen utan hänvisade till att storaområden av den statliga verksamheten ligger utanförden verksamhet som rimligen kan täckas av begreppenmyndighetsutövning och lagtillämpning i RF 11 kap. 7§. Hit hörde t.ex. hela den producerandeverksamheten, dvs. det mesta som bl.a. affärsverkensysslar med. Men även andra myndigheter, som t.ex.Byggnadsstyrelsen, , Statensprovningsanstalt, Statens bakteriologiskalaboratorium, m.fl.,bedriver sådan verksamhet.Civilministerns slutsats blev att regeringsformensregler utgör en fullt tillräcklig grund förregeringen att styra sina myndigheter precis såbestämt och i den omfattning som regeringen finnerlämpligt i varje särskild situation. Självfallet bördenna rätt utnyttjas för att styra förvaltningen påett sätt som uppfyller krav och som är imedborgarnas intresse (prop. s. 27).Konstitutionsutskottet hade ingen annan mening änden som kom till uttryck i propositionen (bet. KU1986/87:29 s. 13) (res. m resp. vpk).Informella kontakter mellan förvaltningsmyndigheteroch regeringskansliFrågan om risken för ministerstyre berördes iutskottets betänkande (KU 1986/87:29) med anledningav propositionen (1986/87:99) om ledningen av denstatliga förvaltningen. Konstitutionsutskottetframhöll att det finns ett stort behov av informellakontakter mellan förvaltningsmyndigheterna ochRegeringskansliet. Genom sådana kontakter kanregeringen hållas informerad om den aktuellasituationen på olika myndighetsområden.Myndigheterna kan å sin sida via informellakontakter få regeringens intentioner och krav påmyndigheterna klarlagda. Det var enligt utskottetöver huvud taget svårt att föreställa sig en smidigtoch väl fungerande förvaltningsapparat utaninformella kontakter av olika slag. Det svenskasystemet kännetecknas emellertid av attregeringsbesluten fattas av regeringen somkollektiv, inte av de enskilda regeringsledamöterna.Att de informella kontakterna innebär vissa riskerför ministerstyre kunde inte förnekas. Därför bordede informella kontakterna vara mer inriktade påinformation än styrning.Enligt utskottet utgjorde de informella kontakternai samband med sådan ärendehandläggning som avses i11 kap. 7 § RF ett särskilt problem. Det torde intevara möjligt att undvika informella kontakter ens idessa sammanhang, men enligt utskottets uppfattningborde återhållsamheten vara mycket stor. I särskilthög grad borde de informella kontakterna på dettaområde avse informationsutbyte. Utskottet fannslutligen anledning understryka att oavsett vilkainformella kontakter som förekommit bär myndighetendet fulla och slutgiltiga ansvaret för besluten idet enskilda fallet.Har en förvaltningsmyndighet inte fått någotdirektiv från regeringen som kollektiv, handlar denalltså självständigt och på eget ansvar ävenbeträffande verksamhet som varken avsermyndighetsutövning eller lagtillämpning (dvs. detområde som skyddas i 11 kap. 7 § RF). Dock ansesmyndigheterna böra ha författningsstöd för sitthandlande. Myndigheterna har alltså i princip ingenlydnadsplikt i förhållande till enskilda statsråd.Undantag är de s.k. kommandomålen enligt 7 kap. 3 §RF, varom här inte är fråga.Styrelseledamöters ansvarStatliga myndigheterEnligt det s.k. verksledningsbeslutet från år 1987skall det i statliga myndigheter normalt finnas enstyrelse - lekmannastyrelse - som tillsammans medverkschefen leder verksamheten.Riksdagen uttalade att ett starkarelekmannainflytande bör eftersträvas och atthuvudregeln skall vara att statliga myndigheterskall ha en lekmannastyrelse vid sidan avverkschefen (bet. 1995/96:KU1, rskr. Regeringenöverlämnade KU:s betänkande tillFörvaltningspolitiska kommissionen, som behandlatfrågan om ledningsorganisationen i förvaltnings-myndigheter i sitt betänkande I medborgarnas tjänst(SOU 1997:57).Enligt Förvaltningspolitiska kommissionen framstårmedverkan i en lekmannastyrelse som relativtsubstanslös och ansvarsbefriad jämfört medstyrelseuppdrag i bolag, stiftelser, organisationeroch kommunala verksamheter. Det reellaledningsansvaret ligger enligt kommissionen hosverkschefen, som rapporterar till departementet ochregeringen. Kommissionen anför vidare (SOU 1997:57s. 119):Ledamöterna av lekmannastyrelsen utses av regeringenoch är ansvariga inför denna, i den mån ansvaretlåter sig identifieras. förutses de utöva"insyn och inflytande" på allmänhetens vägnar,vilket innebär ett ansvar av annat slag. Häri liggeren tvetydighet. Det är oklart hur ledamöternasansvar som företrädare för allmänheten redovisas.Lekmannastyrelserna rekryteras i stor utsträckningbland ledamöter. uppgift ärbland annat att kontrollera regeringsmakten och attbesluta om lagar och riktlinjer för den statligaverksamheten. Från konstitutionell synpunkt ingerdet betänkligheter att riksdagsledamöterna i storomfattning deltar i statsförvaltningensledningsorgan och som sådana är underställdaregeringen och ansvariga inför denna.Vid en sammanvägning av vad som har sagts finnerkommissionen att den nuvarande formenlekmannastyrelse med delat ansvar bör avskaffas.I betänkandet anför kommissionen vidare (s.120-121):Sedan någon tid har, ,styrelserna i några myndigheter (däriblandBanverket, föredragandens anm.) getts fullt ansvarför verksamheten. Ett motiv har varit att enledningsform av liknande slag som för aktiebolagbedömts kunna vara lämplig för vissa typer avmyndigheter.En sådan ledningsmodell innebär inte attregeringens ansvar att styra förvaltningen minskar,endast att styrningen måste ske med delvis andramedel. Regeringen utövar sin styrning bland annatgenom val av styrelseledamöter och kontakter underhand. Sådana kontakter bör normalt ske medstyrelseordföranden och verkschefen.Paralleller med aktiebolag får inte dras för långt.En myndighetsstyrelse med fullt ansvar har en annanroll än styrelsen i ett aktiebolag. Myndigheten ären del av statsförvaltningen med särskilda uppgifteroch förpliktelser mot det allmänna. Den står underoffentlig kontroll och är underkastad allmänhetensinsyn. med fullt ansvar representerarregeringen och har att genomföra det som harbeslutats politiskt inom myndighetens ansvarsområde.Regeringen kan avsätta styrelsen eller byta utstyrelseledamöter som inte uppfyller detta krav.Den försöksverksamhet som pågår medmyndighetsstyrelser med fullt ansvar rymmerbetydande oklarheter och flera frågor återstår attklara ut. Viktiga frågor är vilka kriterier som böravgöra om denna ledningsform skall användas, vilkauppgifter och vilket ansvar som bör ges styrelsen,och vilka möjligheterna är att rekrytera ledamöternamed rätt kompetens.Innan försöksverksamheten har utvärderats anser sigkommissionen inte ha underlag för att ta ställningtill i vilka fall styrelser med fullt ansvar skullekunna vara en ändamålsenlig ledningsform för vissamyndigheter.Förvaltningspolitiska kommissionens förslag ochöverväganden har tagits upp regeringens proposition1997/98:136, Statlig förvaltning i medborgarnastjänst, vilken är föremål för behandling ikonstitutionsutskottet. I propositionen anförregeringen att frågan om ledningsformer för statligamyndigheter bör tillämpas flexibelt och att dennuvarande huvudmodellen med en lekmannastyrelse vidchefens sida inte generellt bör avskaffas. Dennaledningsform, styrelse med begränsat ansvar, harenligt regeringen sitt värde, inte minst som forumför demokratisk insyn och medborgerligt inflytande.Styrelse med fullt ansvar för verksamheten börenligt regeringen även fortsättningsvis övervägasfrämst för myndigheter som arbetar underaffärsverksliknande förhållanden eller har enverksamhet som innebär stort finansiellt ochsjälvständigt ansvar. Regeringen anför att detibland har hävdats att styrelser med fullt ansvaregentligen inte har fullt ansvar för verksamheten ilikhet med t.ex. en bolagsstyrelse, eftersomregeringen och inte styrelsen utser den som svararför den verkställande ledningen av myndigheten. är dock något helt annat än ett bolag,påpekar regeringen. Enligt regeringen finns detockså väsentliga skillnader mellan hur en statligmyndighet i demokratins och det allmännas tjänst ochhur ett företag inom näringslivet leds. Ett uttryckför detta är att regeringen normalt utsermyndighetschefer. Den ordningen bör gälla även förchefer för myndigheter där styrelsen har fulltansvar, anser regeringen.Regeringen anför vidare att sedan år 1987fattade sitt s.k. verksledningsbeslut har deallmänna villkoren för statliga myndigheter i höggrad förändrats, främst genom övergång till mål- ochresultatstyrning och införande avramanslagssystemet. Vidare är det med hänsyn tillmedlemskapet i EU av särskild vikt attförvaltningsmyndigheterna driver sin verksamhet helti linje med regeringens intentioner. Regeringen är iEU-samarbetet mycket beroende av sina myndigheter.Styrning i form av kontakter och dialoger medmyndigheten måste enligt regeringen ske på ettdirekt, samordnat och effektivt sätt, ofta medknappa tidsmarginaler.Mot bakgrund av den utveckling som har skett anserregeringen att den, för att kunna styra och utveckladen framtida statsförvaltningen mer effektivt, börha större möjlighet att för varje myndighet väljaden ledningsform som bäst gagnar verksamheten och deuppställda målen.Utskottets bedömningEnligt 11 kap. 6 § RF lyder de centralaämbetsverken, däribland , under regeringen.Lydnadsplikten innebär, som ovan framgått, attregeringen som kollektiv kan ge direktiv om enförvaltningsmyndighets faktiska handlande i särskiltfall och om myndighetens handläggning av konkretaärenden, i den mån det inte rör sig omlagtillämpning eller myndighetsutövning mot enskildeller kommun.Av utredningen framgår att regeringen i ett beslutden uppdragit åt att ingåoch underteckna det preliminära avtalet omfinansiering och byggande av en Citytunnel i Malmö.Undertecknandet av avtalet om innebarinte lagtillämpning eller myndighetsutövning motenskild eller kommun. Vidare är det rege-ringen somkollektiv som fattat beslutet om undertecknande,inte kommunikationsminister ensam.Följaktligen saknas grund för påståendet att InesUusmann utövat ministerstyre gentemot Banverket.Granskningen föranleder inget vidare uttalande frånutskottets sida.4.3 Kommunikationsminister i samband medtunnelprojektet genom HallandsåsenÄrendetHösten 1997 har till granskning anmälts frågan omkommunikationsminister tjänsteutövningi samband med projektet att bygga en tunnel genomHallandsåsen. Enligt anmälan bilaga A 4.12. börgranskningen inriktas på statsrådet till . Med anledning av anmälanhar utskottet inhämtat en promemoria frånStatsrådsberedningen, upprättad inomKommunikationsdepartementet bilaga A 4.13. Härutöverhar utskottet genomfört en utfrågning medkommunikationsministern bilaga B4.Allmän bakgrundFrågan om en tunnel genom blev aktuellunder senare delen av , närlänsstyrelserna i , län tillsammans med ochStatens järnvägar utredde en lämplig sträckning fören tunnel genom . södraregion gav i uppdrag att göra enförstudie av de tekniska förutsättningarna för entunnel genom åsen. En banutredning färdigställdes1990 och färdiga bygghandlingar fanns 1991. (Källa:dir. 1997:124)Vissa regeringsbeslut med anknytning tilltunnelprojektet 1991-1997Som en följd av regeringens propositionNäringspolitik för tillväxt (prop. 1990/91:87, bet.TU24, rskr. 286) har anvisat 10 miljarderkronor för trafikens spårutbyggnad. Ett av projektensom angavs var en utbyggnad av meddubbelspår. Genom ett regeringsbeslut den 27 juni1991 anvisades totalt för endubbelspårig järnväg mellan och innefattade en tunnel genom Hallandsåsen.Genom regeringsbeslut fastställdesen tioårig investeringsplan för järnvägsnätet därVästkustbanan med den tidigare fastställdasträckningen ingick som en del av beslutet. Avbeslutet framgår att regeringens fastställande avplanen inte innebar något ställningstagande till deolika projektens utformning eller exaktalokalisering. Projekten skulle före genomförandeprövas på sedvanligt sätt med tillämpning avgällande lagstiftning.Banverket har i ett beslut av regeringen den 5 mars1992 fått tillstånd till expropriation av mark föromläggning av i tunnel genomHallandsåsen. I beslutet föreskrev regeringen vissamiljövillkor, bl.a. att skall iakttaallmän aktsamhet så att naturvårdens,kulturmiljövårdens och friluftslivets intressen sålångt möjligt skyddas för påtaglig skada. Dessutomföreskrevs att arbetet med tunneln skall uföras såatt påverkan på grund- och ytvatten minimeras samtatt verket i samråd med skall upprättaoch bekosta ett kontrollprogram för grundvatten,ytvatten och naturmiljö.Regeringen har beslutat atttillkalla en kommission med anledning av det sominträffat som en följd av byggandet av enjärnvägstunnel genom . Enligt direktiven(dir. 1997:124) skall kommissionen bl.a. redovisa dekemikalie-, vatten- och övriga miljöfrågor inklusivehushållningsfrågor samt frågor om livsmedel ocharbetsmiljö som har samband med tunnelbygget genomHallandsåsen. Vidare skall kommissionen utvärderaorsaken till de skador på och olägenheter för miljönsom har uppkommit och i det sammanhanget analyserabesluten inklusive beslutsprocessen och dessbakgrund samt myndigheternas roll. Kommissionenskall också utvärdera hur arbetsmiljöarbetet harorganiserats och bedrivits och hur samverkan skettmellan arbetstagarna och deras representanter.Ytterligare skall kommissionen beskriva, analyseraoch dra slutsatser av uppgifts- ochinformationshanteringen hos myndigheter och andraberörda samt lämna förslag till de åtgärder somenligt kommissionen behöver vidtas för att liknandehändelser skall kunna undvikas i framtiden.VattendomarI ett svar på interpellationerna1997/98:22 och 24, där frågor ställts omgrundvattensänkningen vid tunnelbygget, harmiljöminister meddelat följande.Banverket har av genom dom den 24november 1992 fått tillstånd till bortledande avinträngande grundvatten i bergtunnel genomHallandsåsen. I dom gavVattendomstolen tillstånd till att även bortledainträngande grundvatten i mellanpåslaget ocharbetstunneln. I en tredje ansökan har Banverketbegärt att få tillstånd till ytterligare bortledningav vatten. Denna ansökan har den 18juni 1997 överlämnat till regeringen för prövning.Ärendet handläggs i , som beviljatBanverket anstånd med att inkomma med ett slutligtyttrande till . ärenligt miljöministern skyldigt att följa tidigarevattendomar till dess att ett nytt beslut meddelas iärendet. Någon underhandsinformation har enligtmiljöministern inte förekommit från berördadepartement eller regeringen till Banverket.Enligt uppgift från harBanverket begärt ytterligare anstånd till den 15mars 1998. Regeringen har senare beviljatytterligare anstånd än ansökanavsåg. Därefter har återkallat sinansökan, varför regeringen avskrivit ärendet ochåterlämnat det till Vattendomstolen.Av svar på interpellationerna framgårockså att i län ansett attBanverket bryter mot tillståndsplikten i vattenlagengenom att fr.o.m. bortleda mergrundvatten än vad vattendomen medger. Länsstyrelsenhar därför överlämnat ärendet till åtalsprövning,och åklagarmyndigheten har beslutatatt inleda förundersökning. Alla misstankar om brottmot , kemikalielagstiftningen,vattenlagen etc. är samlade i enförundersökning.Pågående förundersökningDen nämnda förundersökningen omfattar en miljödeloch en arbetsmiljödel. Miljödelen avser 13 kap. BrB,vattenlagen (1983:291) och lagen (1985:426) omkemiska produkter. Arbetsmiljödelen avser 3:10 BrBoch arbetsmiljölagen (1977:1160). Härutöver prövasfrågan om företagsbot enligt 36 kap. 7 § BrB. Enligtuppgift från överåklagaren är inget statsrådmisstänkt för brott. Två personer i Banverketsförutvarande ledning har delgivits misstanke ombrott. nuvarande chef har delgivits attfrågan om företagsbot kan komma att aktualiseras vadgäller . Förundersökningen beräknas varaavslutad under senhösten 1998.Kommunikationsdepartementets kontakter med BanverketDen ägde ett möte mellanrepresentanter för Kommunikationsdepartementet,bl.a. statssekreterare , ochrepresentanter för ledningsgrupp ochstyrelsens ordförande, landshövding , rumi . Mötet avsåg enligtminnes-anteckningar som upprättats vid departementeten s.k. mål- och resultatdialog med . Vidmötet avhandlades frågor om organisation,mål- och resultatanalys, internationella åtaganden,jämställdhet, EU-arbetet, engagemang iorganisationer samt vissa övriga frågor däriblandÖresundsbrons finansiering, inom ramen fördet "nya" Dennispaketet, utbyggnad till dubbelspårvid och . Däremotdiskuterades inte frågan om tunnelbygget genomHallandsåsen.Att den sistnämnda frågan inte berördes vidöverläggningen kommenterades iMorgonekot . Två av de närvarandeintervjuades, dels departementstjänstemannen , dels som tidigare tillhörtBanverkets direktion. sade sig anta att "detvar inget som man tyckte var värt att diskutera viddet tillfället". Enligt Bårström var anledningentill att problemen med vattenläckorna inte togs uppvid mötet att de redan var kända fördepartementet genom den årsredovisning frånBanverket som departementet enligt Bårström hadetillgång till sedan mars 1997.Av årsredovisningen för (s. 28 f) framgårbl.a. följande:Under arbetet är problemen stora medgrundvattenintrång i tunnlarna. begärt vattendom för att få sänka grundvattnetunder drivningstid inom området för den södra s.k.randzonen. avser också att begära nyvattendom i fråga om ett högre tillåtetgrundvatteninläckage under byggnadstid. Ny vattendomär nödvändig för att tunneldrivningen ska kunnafortsätta enligt nuvarande planer. Hallandsåstunnelnbedöms mot bakgrund av här nämnda problem bli dyrareän beräknat. Storleken på denna kostnadsökning ärberoende av ytterligare tätnings- ochförstärkningsarbeten. Med vissa antaganden om behovav vissa förstärkningsarbeten kan risken förkostnadsökningar beräknas uppgå till 800miljoner kronor.De återgivna uppgifterna om ett mer omfattandegrundvatteninläckage än vad vattendomen tillåter ochden därav följande kostnadsökningen har ocksålämnats i avseendeperioden 1997, som inkom tillKommunikationsdepartementet . Avdenna rapport framgår också att de nämndaförhållandena kan innebära att betonginklädnad måsteutföras i stora delar av tunneln.I en debattartikel i den 17 oktober1997 hävdar , tidigare rådgivare iBanverkets ledningsstab, att ledningredan i februari 1997 känt till att tätningsmedletRhoca-Gil skulle komma till användning itunnelbygget i . Ett avgörande i dennastorleksordning bör också enligt Kågeson hadiskuterats med Kommunikationsdepartementet.Kommunikationsministern bestrider i en intervju iDagens Nyheter att så skulle havarit fallet. Uusmann fick först den 1 oktoberkännedom om att och använt i stället för det traditionella tätningsmedletcement. Uppgiften hade lämnats av Banverketsgeneraldirektör .