bet · GL01SoU17 · 1998-03-03 00:00:00 — På många håll har det inrättatsstödteam som sköter kontakten med missbrukare i närområdet och ger boende stöd.Dessa team gör ett fantastiskt bra jobb och det är en mycket lyckad satsningsom man kunde önska mer av.Vid vissa öppenvårdsmottagningar finns också möjlighet att få komma påregelbundna samtal, vilket också är en värdefull tillgång.Så till det största problemet : de psykiskt sjuka som har blivithemlösa.Den ökning som vi har sett av antalet psykiskt sjuka bostadslösa personer ärdet mest skrämmande i utvecklingen. Jag har fört statistik över demsom har kommit till Sagahemmet och som har varit bostadslösa. Det rör sig inteom lika stort urval som tidigare här har legat till grund för statistiksiffror,men det är ca 150 personer som passerar . Jag har fört statistik överden bostadslöses s.k. huvudproblem uppdelat på kategorierna alkohol, narkotikaoch psykisk sjukdom. Man kan ju ha flera olika typer av problem, men vi hartittat på det som har varit det största problemet för att man inte har kunnatklara av sitt boende.År 1990 var det som hade alkoholproblem, hade narkotikaproblem och10 % hade psykiska problem. Siffrorna var med alkoholproblem,med narkotikaproblem och med psykiska problem. Nära hälften avdem som vi har tagit emot hos oss har alltså varit bostadslösa med psykiskafunktionshinder, och jag tror att den siffran fortfarande stiger.De psykiskt sjuka kommer ofta till vårt natthärbärge utan att ha haft någonsom helst kontakt med vare sig sjukvård eller socialtjänst. Det är fråga ompersoner som har vårdats inom psyksjukvården men som placeratsut när mentalsjukhusen tömdes. Till att börja med gick detbra, men sade man ifrån sig all kontakt med sjukvården och oftaslutade man att ta sina mediciner och skärmade av sig från sin omgivning. Efternågra år blev man vräkt. Kanske har man inte klarat att sköta ekonomin. Menvanligare än många tror är att man vräkts av sanitära orsaker. Soptunnorna harblivit fulla. En del har i sin sjukdom stört grannar och vräkts på dessagrunder.En ganska vanlig bild är att psykiskt sjuka personer har blivit utnyttjade avmissbrukare. Bostadslösa missbrukare har ofta bosatt sig hos de sjukamänniskorna, och många har blivit vräkta på grund av störningar frånlägenheten, en störning som den psykiskt sjuke själv inte har orsakat.När människor står inför vräkning får de ett brev från där detstår att man kan ta kontakt om man behöver hjälp. De bostadslösa människor somvi träffar på har så gott som alla befunnit sig i något slags kris när de harstått inför vräkning. De psykiskt sjuka har ofta varit så svårt sjuka att deabsolut inte klarat av att ta några som helst kontakter. Det är inte ovanligtatt vi har fått kalla på läkare till för att de skall kunnaskriva ett LPT på psykotiska personer.Jag tror att många psykiskt funktionshindrade skulle kunna klara sig i sinalägenheter om de togs om hand på ett mer aktivt sätt från samhällets sida.Hjälp skulle inte ges bara till den som frågar efter det. Troligen är det densom helst isolerar sig som behöver hjälpen bäst. Men det är tidskrävande attbygga upp ett förtroende för dessa människor. På många håll i landet finnsstödteam för psykiskt sjuka personer, och de fungerar bra, men de fungerar inteför den som inte själv inser att den behöver hjälp.De största problemen har den som är både psykiskt sjuk och missbrukare. Dåhänder det ofta att man hamnar mellan stolarna. Det gäller för samtligainblandade instanser att vara överens om det är missbruket eller den psykiskasjukdomen som väger tyngst. Vården bedrivs av olika instanser och betalas avolika kassor. Det har i många fall blivit långvariga tvister om vem som skallstå för vården och behandlingen, och har den sjuke blivit alltsämre.Boendefrågan för denna grupp är ytterligt komplicerad. De gruppboenden somfinns för psykiskt sjuka tar inte emot personer med missbruksproblem och mångastödboende för missbrukare tar inte emot psykiskt sjuka. Det är inte hellerlätt att starta ett gruppboende för denna målgrupp, då det är mycket vanligtatt man möts av protester från de omkringboende.Vi i får ofta stor uppskattning från allmänheten för denverksamhet som vi bedriver. har vi just nu på flera håll i landetstora problem med att få verksamheten accepterad av de närmast boende.Den bild som jag här har tecknat kan tyckas mörk, men jag är övertygad om attdet finns mycket som kan göras för att förbättra situationen. Därför är dettrots allt med glädje som jag delger er problemen. Jag tror att ni som i daglyssnar har en stor möjlighet att kunna hjälpa till och ändra på det som intefungerar.Ordföranden: för detta anförande som verkligen ger anledning till grundligeftertanke.Arne : Som ni förstår ersätter jag en av de kvinnliga företrädarna förStadsmissionen, nämligen , som håller på att tillfrisknafrån en lunginflammation.Jag är biträdande enhetschef på behandlingshem Ribbingebäck.Det är från den utgångspunkten som jag delger mina iakttagelser ochbedömningar.Stadsmissionens behandlingshem är ett medelstort behandlingshemmed ca 40 platser för vuxna missbrukare. Vuxna missbrukare är ett slarvigtuttryck. Bland dem döljer sig ett stort antal kategorier och framför alltindividuella livsöden. Klientelet består av män och kvinnor, par, bostadslösa,fysiskt funktionshindrade och de som kallas för individer med dubbeldiagnos, dvs. en uttalad psykiatrisk diagnos tillsammans med missbruk och annansocial eller medicinsk-biologisk problematik.Vi på behandlingshemmet upplever en starkt växande efterfrågan på platser förmänniskor just med dubbel diagnos. Enbart i landstingsområde -ligger inom det området - finns det närmare 500 personer med denhär diagnosen explicit . Mellan 40 och 50 av dessa har berörts av detdubbeldiagnosprojekt som just håller på att avslutas efter en treårigarbetsperiod.Inom behandlarsamhället har en större gemensammedvetenhet och kunskap om den samtidiga förekomsten och sambandet mellanpsykologiska/psykiatriska faktorer, sociala faktorer och medicinsk-biologiskafaktorer ökat. Detta har i viss mån drivit på ett närmande och samarbete mellanolika professioner och mellan grupper som deltar i det totalabehandlarsamhället. Det har blivit alltmer omfattat att vi sällan möterindivider med en renodlad missbruksproblematik. Ofta rör det sig om en påtagligoch samtidig personlig, psykologisk och social problematik. Det är mycketmöjligt att förhållandena var så även längre tillbaka i tiden, men de blev intebelysta och medvetandegjorda på samma sätt.På ser vi också en ökad efterfrågan på platser för fysisktfunktionshindrade, oftast äldre människor företrädesvis med alkohol somdominerande drog, men i stigande grad alkohol i kombination med preparat avalla de slag.I båda dessa grupper dominerar och ökar bostadslöshetsfenomenet. För ossbetyder det att vi arbetar med individer som märkbart skiljer sig från dem somvi arbetade med . Individens problem när man kommer till osstenderar att vara tyngre, mer grava och flera när det gäller såvälpersonlighetsfaktorer som psykologiska, sociala och medicinsk-biologiskafaktorer. Så gott som överlag har själva drogmissbrukskarriären varat längre itid när man kommer till oss. Den omfattar också fler och tyngre droger.Vi ser också förändringar för våra närmaste samarbetspartners, kanske framförallt för de kommunala socialarbetarna, och i formerna för samarbetet. Oftaförmedlas en känsla till oss av att dessa grupper arbetar på ett slagsakutmottagningsbasis. I praktiken upplever vi ett relativt mindre utrymme förgemensam planering och gemensam uppföljning. Behandlingstiden är allmäntmellan och . uppfattades sex månadersom en relativt kort behandlingstid, men det är nu en ovanlig primärplanering.Trots goda ambitioner och högre kompetens hos socialsekreterarna och även utepå behandlingshemmen kan vi ofta uppleva arbetet och insatserna som tillfälligainjektioner av olika former av livskvalitet för individen. Ur vårt perspektivser individens tillvaro oftast ut som ett lapptäcke med brännhål i när detgäller kontakten med stödinsatser, vård och behandling - fram och tillbakamellan olika delar i vårdkedjan och tyvärr allt oftare utanför kedjan mellanstolarna. Det representerar de s.k. brännhålen i lapptäcket.Variationer på insatserna och kontakten med olika delar av vårdkedjan skullemycket väl kunna ha positiv betydelse för individen. Men det förutsätter bl.a.tid och resurser för samverkan och kreativ samplanering mellan olika delar avdet professionella nätverket. Tiden och utrymmet för detta känns mindre i dagän tidigare, trots att behovet är mer uppmärksammat och omtalat.Mot den här skissartade bakgrunden är det kanske inte så konstigt att viockså tycker att det föreligger stora svårigheter med att utvärdera effekter avolika behandlingsinsatser. Vi befinner oss kanske i ett läge där vi har enhögre medvetenhet och ambition i fråga om sådana faktorer. Det finns mångautvärderingsinstrument och former för detta, men mycket utvecklingsarbeteåterstår att göra. Personligen tror jag att vi sannolikt måste vända intressetmot längre avsnitt och mot mera komplexa delar av individens livsprocess när viförsöker värdera resultat av stöd och behandling.Anneli : Jag representerar arbete blandde hemlösa. driver vi fyra härbärgen, ett natthärbärge för män, ettnatthärbärge för kvinnor, en dagverksamhet för män och kvinnor samt endagverksamhet som heter Klaragården och som riktar sig enbart till kvinnor.Ca 80 % av dem som besöker oss är missbrukare, varav har svåra psykiskastörningar. Deras fysiska kondition har blivit allt sämre . Det är många som går omkring med tandlossning och infektioner i kroppen.De är bostadslösa och tillhör inte den nya öppenvården som har startats iSverige. De är adresslösa. De pendlar mellan att vara ute på gatan, bo pånatthärbärgen och inackorderingshem. Den bilden är för mig väldigt otrevlig.Den ger inte människor någon chans att landa någonstans och reflektera över sinsituation.Det är fullt på natthärbärgena. sker det många avvisningar.På natthärbärgena för män avvisas mellan 9 och 15 personer varje kväll.I januari har vi sett att dessa anvisningar är fler än vad de brukar vara ibörjan av året. Det är ett tecken på att har mindre pengaratt satsa på människor med den här typen av problem. var beläggningeni lägre.Kvinnor far mycket illa. De är ofta utsatta för våld. De har svårare att fåhjälp och behandling. Medelåldern hos dessa kvinnor ligger omkring ,och det är en väldigt lågt prioriterad åldersgrupp.Det är få som kan tillgodogöra sig den vård och behandling som erbjuds.Personligen tror jag att det är få människor över huvud taget som kantillgodogöra sig en behandling om de inte har sina fysiska behov tryggade. Manmåste ha någonstans att bo och möjlighet att äta mat . Man måste ocksåha någonting att relatera till i form av en gemenskap. När man har det, dåförst kan man genomgå en personlig utveckling.Det sociala ställer som krav att de här människorna skall vara drogfria innanman satsar på en behandlingsplan för dem. Det klarar de inte av så länge som deinte har sina fysiska behov tryggade.Frågan är om samhället erbjuder en missbruksvård som inte täckermissbrukarnas behov.Alec : Jag tänkte börja med att nämna någonting om nuläget inarkotikasituationen. Jag tror att det är en bra utgångspunkt - jag kommeralltså mest att tala om narkotika, eftersom det är den frågan som jag är mestengagerad i.Vi befinner oss just nu i en brytningstid som är markant. Från att vi harhaft ett skyddat läge i - geografiskt, ingen ungdomsarbetslöshet, endifferentierad och relativt bra narkomanvård - har läget nu blivit ett heltannat. Ungdomsarbetslösheten ligger på . Arbetslösheten blandinvandrargrupperna inom de segregerade områdena uppgår till . Det kommereuropeiska influenser - på gott och ont, inte bara på ont - som påverkar dagensdrogsituation i . Allt detta sammantaget gör att risken är uppenbar attvi kommer att få en europeisk - alltså mellaneuropeisk och sydeuropeisk -narkotikasituation i Sverige.Jag har tidigare inte varit pessimist i den bemärkelsen att jag har sagt attdet blir värre. Det var ingenting som pekade på att det blev värreunder 80-talet. Det var ett bra årtionde när det gällde narkotikamissbruk, dvs.missbruket var inte så omfattande i internationell jämförelse. är detinte så. Jag är tyvärr övertygad om detta. Då är frågan: Hur skall vi förberedaoss? Hur skall vi mota i grind?Det här mötet handlar i och för sig om vården. Men det är viktigt att ocksåtala om den yttre ramen, varför människor hamnar i missbruk. Då kan man ocksåse vilka insatser det är som är relevanta.Mycket av narkotikapolitiken har förts i något slags panikstämning. Det harvarit muskeluppvisningar och mycket litet av analys, vill jag hävda.Massmedierna har fått styra mycket. Politiker, tjänstemän och allmänheten hargått på detta, och det har bidragit till panikstämningen.En analys är nödvändig om man skall kunna sätta in några insatser som ärvettiga och som kan hjälpa människor som har hamnat i missbruk. Som mångatalare redan har varit inne på måste vi också inse att drogscener ser väldigtolika ut.Det finns en tendens att se narkotikamissbrukaren som en människasom håller till på Plattan i , men så är det inte. Man kan i dagtydligt se tre drogscener som går in i varandra, även om de är differentieradeoch komplicerade. Det finns de gamla, tunga socialt utslagna narkomanerna, dvs.Plattanmissbrukarna. De kommer utan tvivel från underklassen.Det finns stora grupper som vi vet litet om. Många vet att det finns storagrupper i bostadsområdena, i de segregerade områdena, som är missbrukare,nämligen andra generationens invandrare. Dem känner vi till ytterst litet om.Det tickar en bomb där ungdomsarbetslöshet. En amerikansk situationkan mycket väl dyka upp i dessa områden där det blir helt nya livsmönster.Kriminalitet och narkotikamissbruk är inte bara en kriminalitet som dessaungdomar håller på med bara för att de är missbrukare, utan det är ett sätt attgöra sig ett namn, bli rik och bli någonting när man inte kan bli det påarbetsmarknaden, när man aldrig får en chans att komma in på arbetsmarknaden.Sedan finns det s.k. trendmissbrukare. Det rör sig framför allt ommedelklassens ungdomar och går att jämföra med flowerpower-rörelsen under60-70-talen. Vad vi hitintills vet ökar benägenheten att pröva droger i dengruppen. Det är en stor och stark grupp, framför allt i . Mångaungdomar provar droger där. Det är säkert färre som gör det i , meninfluenserna är tydliga.De tre ben som svensk narkotikapolitik har bestått av har i princip varitbra: preventionsarbetet, kontrollpolitiken och det förebyggande arbetet. I dagmåste vi koncentrera oss på problemområden. Det finns inga snabba lösningar när det gäller narkotika, utan dethandlar mycket om förebyggande arbete i problemområden. Smeta inte utresurserna! Använd dem där de behövs!Informationen till ungdomar måste vara korrekt, inte skräckpropaganda. Dethjälper inte att säga: Tar du en haschpipa så är du heroinist . Det stämmer inte, och det vet ungdomar. Man måste tala klartext. Defår dessutom all den information som man eventuellt försöker lura dem påvia Internet. Det går inte längre att lura ungdomar, som faktiskt har gjorts,om vi skall vara ärliga, med de enorma skräckpropaganda-kampanjer som hargenomförts.Det andra benet efter preventionen, nämligen kontrollpolitiken, är viktigt.Men jag är inte alls säker på att det satsas rätt . Jag har själv studerat?Rensa plattan-aktionen? Oerhörda resurser satsadeskoncentrerat för att få bort narkotikamissbrukarna frånSergels torg. Jag vet inte om ni brukar besöka , men det är där som dehåller till fortfarande, fast man lovade oerhörda förbättringar genom dennapolisaktion.700 kända missbrukare - gamla, slitna och utredda hundratals gånger - togs inunder aktionen och fick lämna urinprov. Det intressanta och skrämmande här äratt av dessa 700 var det bara 295 som ville ha kontakt med . Allaerbjöds detta, men det flesta ville inte ha någon kontakt. Det är ettvarningstecken. Polisarbetet och det sociala arbetet måste skiljas åt. De hartvå olika roller, båda viktiga, men när de blandas ihop ser missbrukarnapolisen och som en enda enhet. Det är ingen bra grund för ettförtroendefullt arbete från sida för att nå och motiveramissbrukare.Beträffande vård och behandling inom kompetensområde nämde någonhär metadonprogrammet. Det är framgångsrikt. En utvärdering har visat att över50 % av mycket tunga opiatmissbrukare lever drogfritt med bostad och med mindreeller ingen kriminalitet. Hälsoläget är bättre. I har man - inklusivejag själv - länge bekämpat metadonprogrammen. Det är alldeles fel. Det finnsvissa människor som behöver metadon, och det måste vi inse.När det gäller den kontroversiella verksamheten med sprututbytesprogram -dvs. att narkomaner skall ges chans att slippa att bli smittade av hepatit C,som är det stora hotet - finns det bara försöksverksamheter. Det bordevara en självklarhet att göra detta till en reguljär verksamhet i hela landet.Det är inte rimligt att en grupp inte skall få tillgång till en billighälsovårdsinsats av moraliska skäl.I kommer det att finnas kvar 30 platser föravgiftning. Det räcker inte. Jag kan förstå att vissa beslutsfattare ärtveksamma till den avgiftning som man har i . Avgiftning är dyr. Enavgiftning kan kosta för fem à . Det ärinte rimligt. Man kan avgifta mycket billigare, och det gäller opiatmissbrukareoch amfetaminmissbrukare - alkohol är en annan problematik. Man borde öppna uppför alternativa avgiftningsmöjligheter som används i . Det finns mångapoänger i det.Beträffande resurser hör jag till dem som tror att det finnsrätt mycket resurser för att behandla narkotikamissbruk och alkoholmissbruk iSverige, men jag är inte alls säker på att de används på rätt sätt. Man måstegöra vissa omdisponeringar.De psykiskt störda missbrukarna har nämnts här. Det finns fåbranscher - om jag får uttrycka mig så - som är så modeinriktade ochtrendinriktade som missbrukarbranschen - ett ganska brutalt sätt att uttryckasig på. Det går trender i detta. När det är en behandlingsmetod som är inne, dåskall alla genomgå den. Ett tag var det oerhört inne att säga att i stort settalla missbrukare var psykiskt störda. Det var ett professionellt intresse sominte var med verkligheten överensstämmande. Internationella erfarenheter sägeratt det är som har psykiska störningar av den art att desjälvmedicinerar med droger, alltså lindrar smärta med droger. Det stämmerganska bra med de siffror som visar upp. Under Rensa plattan-aktionenvar bedömningen att hade grava psykiska problem.Dessa behöver mycket insatser, kvalificerad rehabilitering ochkvalificerad personal som jobbar med dem. De är dyrbara, och vi har ett ansvarför dem. I fråga om övriga narkotikamissbrukare är jag fullkomligt övertygad omatt man kan sänka kostnaderna och ändå erbjuda en bra rehabilitering.Missbruksvården är överprofessionaliserad. Man tror att bara det finns mycketpersonal så är det ett bra rehabiliteringshem. Det tror inte jag. Man måste havissa saker klart för sig. Till att börja med: Ingen slutar att missbruka sominte vill sluta att missbruka. Det går inte att vårda någon till drogfrihet.Missbrukaren måste själv göra mycket av drogfrihetsjobbet. Det räcker inte medatt någon talar om för missbrukaren att han skall vara drogfri. Man kan byggaupp självhjälpssystem där det i vissa lägen finns personal och i andra lägeninte. Det är minst lika effektivt. Men det får inte innebära att det blir enallenarådande modell, att det bara finns detta. Det behövs många olikaalternativ. Men generellt kan man säga att det är för hög personaltäthet somgör att priserna för behandlingsplatserna är höga.Detta säger jag därför att om priserna är för höga innebär det att det blirdyrt för kommunalpolitikerna, men det innebär också att de som jag företräder,missbrukarna, inte får vård. Det finns alltså ett klart intresse från vår sidaav att sänka priserna för rehabilitering. Man måste inse attnarkotikamissbrukare med ett långvarigt missbruk har en mycket lång väg att gå.Det tar tid. Därför är jag skeptisk till korta vårdtider för den gruppen avmänniskor.Sedan har vi LVM. Jag tror att det vore bra om SiS fick satsa alla sinakrafter på ungdomar och på att göra ungdomsvården bra. Det behövs nämligen.Däremot borde SiS slippa ansvaret för LVM-vården, som är etiskt oacceptabel.Enligt min uppfattning är den dessutom mycket ineffektiv. En missbrukare som ärinne i ett akut missbruk skall betraktas som att han eller hon har en akutpsykos. Då måste man gripa in, plocka bort personen från banan och se till att han eller hon går ner i varv. Men därefter - bortmed tvångsvården! Den är dyr. Generaldirektör håller kanske intemed om det, men den är tyvärr ineffektiv och inte minst oetisk.Det är viktigt - och får vi se hur socialutskottet reagerar - att manavkriminaliserar missbruket i sig. Kriminaliseringen skapar nämligen inget bravårdklimat. var det inte kriminellt att vara missbrukare.Tillståndet ?påtänd? Det är fullkomligt orimligt. Det är inte konstigt att två tredjedelar avde tunga missbrukarna på plattan inte vill ha kontakt med socialtjänsten.Attityden mot missbrukarna är för repressiv. Den är inte effektiv och den ärkostsam. Det bör man ta med i beräkningen.Frälsningsarméns representant tog upp frågan om rätten att överklaga beslutinom . Det var ett olyckligt förslag som regeringen lade fram ochsom fattade beslut om, dvs. den nya socialtjänstpropositionen om inte kan överklaga beslut om vård och behandling. Om man vet att någon endaslutar att vara missbrukare om han själv vill, så måste man också förstå attmissbrukaren måste vara huvudperson i sin egen rehabilitering. Då måste han fåvara med och bestämma om hur rehabiliteringen ska se ut. Annars blir den inteeffektiv. Till syvende och sist måste man också ha rätt att säga: Nej tack, dethär vill inte jag ha. Jag vill ha det här i stället.Ordföranden: . Då går ordet till som är ordförande isocialnämnden i . Hon skall berätta om ett särskilt projekt inommissbrukarvården där. Var så god!Torgerd : Jag vill inleda med att tacka för att jag har fått komma hit.Jag ser det som mycket värdefullt att få komma hit och berätta om våraerfarenheter inom missbrukarvården. I detta sammanhang representerar jag intebara , utan också , som är ettkommunalförbund där nio kommuner samverkar kringutvecklingsarbete inom missbrukarvården.Jag är här därför att jag har en dröm. Jag har en dröm om ett missbruksfrittsamhälle. Inte ett drogfritt samhälle - dit kommer vi aldrig, inget samhälle ivärlden har någonsin lyckats nå total drogfrihet - men ett samhälle fritt fråndet gissel som missbruket innebär för hundratusentals människor i vårt land . Men jag är också här därför att vi tycker att vi har funnit en väg för attkomma en bra bit fram mot drömmen om ett missbruksfritt samhälle. Den vägenheter ?Öppet intag? till behandling.Denna metod har provats på . Vi har provat den i ett och etthalvt år i min hemkommun . Den har gett sensationella resultat. Medhjälp av det öppna intaget till behandling når vi många fler missbrukare myckettidigare i behandlingen. hade vi ungefär 20 personer som fickhjälp med institutionsvård. når vi automatiskt ungefär 80 . Vi nårdem mycket tidigare i karriären. Vi når människor som ännu inte är totaltutslagna och som fortfarande har kvar familj, jobb osv. Många fler blir nyktraän med de tidigare metoder vi har använt. Av dem som kom uttill vårt behandlingshem Vårnäs, som äger, och sominte tidigare var kända på socialförvaltningen i levde 89 %fortfarande nyktert upp . Men också bland dem som vargamla och kända på socialen blev nykterhetsprocenten förvånansvärt hög - hela46 % av dem som fullföljde behandlingen levde nyktert när vi undersökte dettasent i våras.Det öppna intaget ger alltså mycket stora välfärdspolitiska vinster, och ävenmycket stora samhällsekonomiska besparingar. De ett och ett halvt åren vi haranvänt öppet intag i har gett oss drygt 50 nyktraalkoholister eller drogmissbrukare av annan sort. Vi använder samma metod församtliga.