bet · GL01LU27 · 1998-05-15 00:00:00 — Kan den frihetsberövade exempelvis visa att ett avgörandevittne ljög eller att dokument som låg till grund för frihetsberövandet varförfalskat, har han rätt till ersättning om vittnet resp. dokumentet var avavgörande betydelse för ingripandet. Det räcker inte, framhålls det ipropositionen, med enbart ett påstående att det brast i fråga om en avgörandeförutsättning. Ett annat exempel som nämns i propositionen är att poliseningriper vid en sammankomst där det förekommer olaglig verksamhet med flerainblandade. Om polisen därvid skulle gripa ett större antal personer, varavvissa inte fortsättningsvis lagförs, innebär bestämmelsen inte att dessa kan fåersättning. Gripandet var i ett sådant fall helt korrekt.I likhet med regeringen anser utskottet att det finns skäl att sänka kravetför ersättning, som regleringen bör uttrycka en viss restriktivitetframför allt av skälet att det måste finnas ett visst utrymme förfrihetsberövanden som senare av olika skäl kan ifrågasättas. Utan ett sådantutrymme försvåras de ifrågavarande myndigheternas arbete avsevärt. Mot dennabakgrund kan utskottet inte finna annat än att den föreslagna bestämmelsen fåtten lämplig utformning.Det anförda innebär att utskottet tillstyrker regeringens förslag tillreglering av ersättningsansvaret då staten inte har ett strikt ansvar (5 §)samt avstyrker bifall till motion L24 yrkandena 2 och 3.Utskottet förutsätter att regeringen ägnar uppmärksamhet åt bestämmelsenstillämpning och noga följer den utveckling den föreslagna bestämmelsen kanföranleda.Mot bakgrund av de ställningstaganden som gjorts finns enligt utskottetsmening inte utrymme för några uttalanden från sida i enlighet medvad som begärts i motion L26 yrkande 7, och utskottet avstyrker bifall tillmotionsyrkandet.Enligt nuvarande regler lag om ersättning vid frihetsinskränkningföreligger inte, såsom tidigare redovisats, rätt till ersättning, om den somhar varit utsatt för frihetsinskränkningen själv uppsåtligen har föranlett den.Den som har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakensutredning eller undandragit sig förundersökning eller lagföring kan fåersättning endast om det finns synnerliga skäl. Ersättning kan vidare vägraseller sättas ned, om det i andra situationer med hänsyn till omständigheternaär oskäligt att ersättning betalas.I den praktiska tillämpningen har uppmärksammats att rätten att få ersättningi anledning av ett frihetsberövande ibland kan ge resultat som ter sigstötande. I diskussionerna har därvid ofta nämnts det s.k. Lindomefallet. Enäldre man mördades i samband med att två personer gjorde inbrott hos honom. Detkunde inte med tillräcklig grad av säkerhet utredas vem av dem som var skyldigtill mordet. Justitiekanslern beviljade ersättning enligt lag till densom var huvudmisstänkt och som varit berövad friheten på grund avbrottsmisstanken.I propositionen anför regeringen att det är uppenbart oskäligt att ersättningbetalas av statliga medel till en misstänkt i ett fall som det nämnda. Ipropositionen föreslås därför i den nya lagen om ersättning vidfrihetsberövanden och andra tvångsåtgärder en utvidgad jämkningsmöjlighet (6§). Innebörden av denna är att skadestånd på grund av frihetsinskränkning skallkunna vägras eller sättas ned (jämkas), om den drabbades eget beteende harföranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övrigaomständigheter är oskäligt att ersättning lämnas.I motion L26 anför och (båda fp) attjämkningsmöjligheten bör utvidgas ytterligare. En lämpligt formulerad regel ärenligt motionärerna att ersättning skall kunna jämkas om den skadelidande självmedverkat till skadan. I motionen begärs ett tillkännagivande med dennainnebörd (yrkande 8).Justitieutskottet har i sitt yttrande konstaterat att motionsförslaget liggerväl i linje med det förslag till ökade möjligheter till jämkning som förts frami propositionen. Någon åtgärd med anledning av yrkandet behövs inte enligtjustitieutskottets mening.Lagutskottet har för sin del ingen annan uppfattning än justitieutskottet ochregeringen. Enligt lagutskottets mening torde regeringens förslag tillutformning av en utvidgad jämkningsbestämmelse väl täcka de fall då jämkning ärbefogad på grund av den skadelidandes eget beteende, och utskottet kan intefinna annat än att den av regeringen föreslagna jämkningsregeln fått enändamålsenlig utformning som också torde omfatta sådana situationer som avses imotionen.Med det anförda tillstyrker utskottet regeringens förslag i denna del (6 §)och avstyrker bifall till motion L26 yrkande 8.I fråga om ersättningsgill skada ersätts enligt lag om ersättningvid frihetsinskränkning utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång inäringsverksamhet och lidande. Det är alltså fråga om ersättning för - förutomlidande - ren förmögenhetsskada. Eventuella person- eller sakskador ersättsinte enligt lag.Regeringen föreslår inte någon ändring härvidlag. Av 7 § i den föreslagnalagen framgår att ersättning liksom nu skall lämnas för utgifter, förloradarbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Med lidande avsesicke-ekonomisk skada. Åtskilliga omständigheter inverkar därvid på frågan omskadeståndets storlek, och några generellt giltiga normer att lägga till grundför prövningen finns inte.Regeringens ställningstagande kritiseras av och i motion L26. Motionärerna anser att ersättning bör utgå även förperson- och sakskada. Det är enligt motionärerna inte något hållbart argumentatt sådana skador är ovanliga vid myndighetsutövning. I motionen yrkas etttillkännagivande med denna innebörd (yrkande 6).Också i denna fråga innebär motionsönskemålen att kommitténs förslag skallleda till lagstiftning. har i sitt yttrande till lagutskotteti denna del förklarat sig inte ha någon annan uppfattning än den som förts frami propositionen och ansett att motionsyrkandet bör avslås.Lagutskottet anser för sin del att de särskilda skadeståndsreglerna förfrihetsinskränkning främst bör syfta till att kompensera den enskildemedborgaren för den ekonomiska förlust och det lidande somfrihetsinskränkningen har inneburit för honom. Enligt utskottets mening finnsdet därför inte skäl att utvidga ansvaret till att omfatta även person- ochsakskador. Därtill kommer att det är mycket ovanligt att frihetsinskränkningarorsakar sådana skador. I det fåtal fall personskada eller sakskada uppkommittorde det regelmässigt ha förekommit fel eller försummelse vidmyndighetsutövning varvid den skadedrabbade alltid har möjlighet att fåskadestånd med stöd av 3 kap. 2 § skadeståndslagen.Med det anförda tillstyrker utskottet regeringens förslag beträffandeersättningsgill skada (7 §) och avstyrker bifall till motion L26 yrkande 6.Utskottet övergår härefter till att behandla lagförslaget såvitt gällerersättning vid laglig våldsanvändning. Som en allmän bakgrund bör nämnasföljande. Enligt bestämmelser i polislagen (1984:387) får en polisman i vissasituationer använda våld mot person. Polisen får också i brottsförebyggandesyfte eller brottsutredande verksamhet förstöra eller skada egendom. Även itullens och kronofogdemyndighetens verksamhet kan det uppstå situationer närvåld mot person eller egendom får användas. av detallmännas skadeståndsansvar har uppmärksammat ett behov av särskild regleringvad gäller person- och sakskador som kan uppkomma när främst polisen användersig av lagligt våld mot person eller egendom. Kommittén föreslog att det införsen bestämmelse om ett strikt ansvar för det allmänna gentemot den som utan egenskuld åsamkas person- eller sakskada vid användandet av lagligt våld mot personeller egendom.Regeringen lämnar i propositionen ett i huvusak likalydande förslag (8 §).Den våldsanvändning som avses är, förutom polismans rätt att använda våld föratt genomföra en tjänsteåtgärd, förrättningsmans rätt enligt utsökningsbalkenatt vid exempelvis utmätning under vissa förutsättningar använda våld motegendom eller person vid genomsökandet av hus och rum samt tullmyndighets rättenligt tullagen (1994:1550) att vid undersökning av gods av olika slag fåanvända våld mot egendom. Ersättning skall dock enligt förslaget inte utgå, omden skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat attanvända våld mot hans eller hennes person eller egendom.I motion L26 anför och (båda fp) attersättningsrätten bör utvidgas till att omfatta även skador på egendom isamband med kriminalteknisk undersökning (yrkande 4).Rikspolisstyrelsen har i sitt yttrande till utskottet föreslagit enkomplettering av den föreslagna bestämmelsen så att ersättning även kan utgåtill ett brottsoffer som åsamkats sakskada till följd av en kriminaltekniskundersökning som ingått som ett nödvändigt led i en brottsutredning.Justitieutskottet har i sitt yttrande till lagutskottet förklarat sig i ochför sig ha förståelse för motionsyrkandet men ansett sig kunna dela regeringensuppfattning och förordar därför att motion L26 yrkande 4 avstyrks.Lagutskottet vill framhålla att åtgärder i form av våldsanvändning mot personeller egendom i vissa fall kan orsaka avsevärd person- eller sakskada.Vanligtvis förekommer i dessa fall inte något fel eller försummelse frånpolisens sida. Den som drabbats av skada kan därför stå utan möjlighet att fåersättning. En sådan laglig våldsanvändning som här diskuteras är en form avallmännyttig åtgärd som kan drabba en enskild, utan att denne på något sätt bärskuld till att åtgärden måst vidtas. Den enskilde som drabbas av skadan harvisserligen ett allmänt intresse av att brott förhindras eller beivras, men detter sig stötande att han eller hon ensam skall bära följderna av sådanaåtgärder. Som anförs i propositionen kan en ordning som innebär att oskyldigtdrabbade får ersättning bidra till ett ökat förtroende för polisen.Mot denna bakgrund har utskottet givetvis ingen erinran mot att det införs enbestämmelse om strikt skadeståndsansvar för det allmänna gentemot den som utanegen skuld åsamkas person- eller sakskada vid viss enligt polislagen lagligvåldsanvändning. Motsvarande behov finns när lagligt våld i vissa fall användsav kronofogdemyndigheten eller tullen.När det gäller motionsönskemålet att ersättning också skall kunnatillerkännas den som drabbats av sakskada i samband med kriminaltekniskundersökning anser utskottet att en sådan utvidgning skulle innebära att manavlägsnade sig från anknytningen till viss närmare bestämd lagligvåldsanvändning. Utskottet är därför inte berett att i förevarande sammanhangförorda en sådan utvidgning av ersättningsrätten som motionärerna önskar.Med det anförda tillstyrker utskottet regeringens lagförslag i nu behandladdel (8 §) och avstyrker bifall till motion L26 yrkande 4.För skadeståndsanspråk i allmänhet gäller preskriptionstid enligtpreskriptionslagen (1981:130). lag finns inga särskilda regler ompreskription, vilket innebär att den allmänna tioåriga preskriptionstidengäller.Någon särskild preskriptionstid för anspråk enligt den nya lagen omersättning vid frihetsinskränkning och andra tvångsåtgärder föreslås inteheller införd.I motion L26 begär och (båda fp) etttillkännagivande att preskriptionstiden för anspråk enligt den nya lagen skallvara (yrkande 5).Frågan om preskriptionstidens längd har berörts av några remissinstanser.Riksåklagaren framhåller i sitt yttrande att det är en fördel attersättningsanspråk av nu angivet slag görs gällande inom sådan tid attomständigheterna går att utreda utan alltför stor omgång. Från den synpunktenär enligt Riksåklagaren förslaget i motionen om en förkortad preskriptionstidom bra.Enligt i föreligger skäl att införa enbetydligt kortare preskriptionstid än den allmänna preskriptionstiden för de nuaktuella anspråken. Som skäl härför anför polismyndigheten att det inte ärrimligt att samhällsresurser används till att söka utröna vad som hänt flera årtillbaka i tiden, att de skador som kan bli följden av exempelvis en oriktigfrihetsinskränkande åtgärd torde uppkomma i mer eller mindre omedelbaranslutning till den åtgärd som skulle berättiga den drabbade till ersättningsamt att preskriptionstiden i våra grannländer i dessa fall är förhållandeviskort.Kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar föreslog enförkortad preskriptionstid . Till stöd för förslaget anfördekommittén att det utvidgade ersättningsansvaret kommer att leda till en ökningav antalet ersättningskrav, och för att dessa skall kunna utredas på etttillfredsställande sätt krävs att skadetillfället inte ligger för långttillbaka i tiden. De skador som kan bli följden av t.ex. en frihetsinskränkningtorde också, anförde kommittén, uppkomma i mer eller mindre omedelbaranslutning till den åtgärd som berättigar den skadelidande till ersättning.Lagutskottet kan konstatera att de utvidgningar av ersättningsansvaret förfrihetsinskränkningar som föreslås i propositionen inte är lika långtgående somkommitténs förslag, vilket minskar behovet av en särskild preskriptionsregel.Enligt utskottets mening bör man vara återhållsam med att föreskriva avstegfrån vad som gäller angående skadeståndsanspråk i allmänhet. Endast när detfinns starkt vägande skäl för en särskild preskriptionsregel bör en sådaninföras. Den enskilde medborgarens intresse av att inte behöva gå miste omersättning enbart på grund av en särskild förkortad preskriptionstid måste,såsom också regeringen framhållit, anses väga tungt. De skäl som motionärernaanfört är inte, enligt utskottets mening, av den art eller styrka att det ärmotiverat att införa en särskild preskriptionstid. Också justitieutskottet harförklarat sig inte ha någon annan uppfattning i fråga om preskriptionstidenslängd och ansett att motion L26 i förevarande del bör avstyrkas.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motionsyrkandet L26 yrkande5.Utskottet övergår därmed till att behandla en lagteknisk fråga. I regeringensproposition /98:96 Vissa reformer av påföljdssystemet föreslås införande aven ny påföljd för unga lagöverträdare, sluten ungdomsvård. Propositionenslagförslag 9 innehåller ett förslag till lag om ändring i lagen (1974:515) omersättning vid frihetsinskränkning med ikraftträdande den 1 januari 1999.Enligt förslaget får den som varit föremål för sluten ungdomsvård rätt tillersättning i samma utsträckning som övriga frihetsberövade. Eftersom förslageti proposition 1997/98:105 innebär att lag skall upphöra att gälla den1 bör lagförslag 9 i proposition 1997/98:96 arbetas in i förslagettill lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder.Mot denna bakgrund framlägger utskottet i bilaga 3 ett eget förslag till nylydelse av 4 § i den nya ersättningslagen.Det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinformationEnligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen har staten och kommunerna vidmyndighetsutövning ett längre gående skadeståndsansvar än andra arbetsgivare. Ienlighet härmed svarar det allmänna inte bara för person- och sakskada utanockså för ren förmögenhetsskada när fel eller försummelse begåtts vidmyndighetsutövning. Vad som föreskrivs om kommun gäller även landsting,kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet.Uttrycket ?vid myndighetsutövning? omfattar enligt förarbetena tillskadeståndslagen (prop. 1972:5 s. 502) alla sådana beslut och åtgärder somantingen självständigt utgör myndighetsutövning, dvs. den offentliga verksamhetsom är ett uttryck för samhällets makt över medborgarna, eller står i ett närasamband med myndighetsutövningen. Uttrycket innefattar sålunda åtgärder somingår endast som ett led i myndighetsutövningen men som är reglerade avoffentligrättsliga föreskrifter och indirekt kan få rättsliga konsekvenser förden enskilde. Även vissa andra handlingar som står i ett mycket näratidsmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövningen innefattas iuttrycket. Däremot utesluts sådana skador som visserligen har uppkommit vidoffentlig verksamhet men där denna verksamhet inte uppvisar någrakaraktäristiska offentligrättsliga drag.Högsta domstolen har i några avgöranden prövat huruvida information från enmyndighet har lämnats vid myndighetsutövning. Ett fall, NJA 1985 s. 696 I,gällde frågan om skadeståndsansvar för staten på grund av ett felaktigt beskedper telefon angående en försäkrads rätt till föräldrapenning. I domskälenuttalades att övervägande skäl talar för att det felaktiga beskedet inte harutgjort endast en sådan allmän upplysning som faller utanför 3 kap. 2 §skadeståndslagen utan att beskedet har haft så nära anknytning till ett ärendeom föräldrapenning att det måste anses ha lämnats vid myndighetsutövning.Staten ålades därför att betala skadestånd till den skadelidande. I andra fallhar utgången blivit den motsatta. I rättsfallen NJA 1985 s. 696 II, som gälldeen felaktig upplysning om en fastighet som lämnats av ett gatukontor, och NJA1987 s. 535, som gällde ett pressmeddelande från som innehöllmissvisande uppgifter rörande värdet av vissa lackskyddsmedel för bilar, ansågHögsta domstolen att gjorda uttalanden saknade det erforderliga sambandet medmyndighetsutövning. Det medförde att det allmänna i dessa fall gick fritt frånskadeståndsskyldighet.Även Justitiekanslern har i ett antal ersättningsärenden tagit ställning tillom upplysningar från en myndighet har ett tillräckligt starkt samband medmyndighetsutövning. Bl.a. har Justitiekanslern prövat frågan om statensersättningsskyldighet för felaktiga upplysningar från ochfrån försäkringskassor. Enskildas anspråk har i många sådana ärenden bifallitsmed motivering att beskedet, med hänsyn till omständigheterna, måste anses halämnats vid myndighetsutövning. I andra fall har utgången blivit den motsatta,bl.a. i ersättningsärenden som har föranletts av ofullständiga uppgifter omreglerna för föräldraförsäkringen i en av . Under hänvisning till att uppgifterna inte har lämnats vidmyndighetsutövning har enskilda i dessa fall vägrats ersättning.Kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar konstaterade attkravet på anknytning till myndighetsutövning i vissa fall har medfört att denenskilde blivit ställd utan ersättning, trots att myndigheterna begått fel ochtrots att den enskilde varit i hög grad beroende av de råd och upplysningar somlämnats. Kommittén föreslog en ny bestämmelse i skadeståndslagen som åläggerstaten eller en kommun att ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom feleller försummelse när en myndighet lämnar upplysningar, råd eller andrameddelanden. Härigenom skulle skadeståndsansvaret kunna täcka in sådana fall dåinformation lämnas utan att det sker vid myndighetsutövning.I propositionen föreslås en ny regel i 3 kap. 3 § skadeståndslagen avinnebörd att staten eller en kommun skall ersätta ren förmögenhetsskada somvållas genom fel eller försummelse när en myndighet lämnar felaktigaupplysningar eller råd, om det finns särskilda skäl. Vid bedömningen av om deti det enskilda fallet finns särskilda skäl skall särskilt beaktasupplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetensverksamhetsområde och omständigheterna när de lämnats. Av propositionen framgåratt det endast är tänkt att ansvaret skall kunna göras gällande i ett begränsatantal fall och det understryks att den enskilde själv har att visa att derekvisit som uppställs i bestämmelsen är uppfyllda, liksom att det föreliggerett adekvat orsakssamband mellan informationen och skadan samt skadans storlekm.m.Bengt och (båda fp) anför i motion L26 attkravet på ?särskilda skäl? för skadeståndsansvar för felaktigmyndighetsinformation innebär en alltför stark begränsning aversättningsrätten. En bättre modell för att uppnå en rimlig begränsning avskadeståndsansvaret är, menar motionärerna, att ersättning kan jämkas vidmedvållande från den skadelidandes sida. I motionen begärs ett tillkännagivandemed detta innehåll (yrkande 2).I motion K530, som väckts under den allmänna motionstiden av AgneHansson m.fl. (c), anförs att det allmännas skadeståndsansvar bör skärpas såatt felaktigheter och försummelser i informationen från myndigheterna bättre ännu kan omfattas av skadeståndsansvaret. Vad i motionen sålunda anförts omutökat skadeståndsansvar bör ge regeringen till känna (yrkande 3delvis).Gudrun m.fl. (v) anser i motion L24 att motiveringen till den nyabestämmelsen bör nyanseras. I motionen anförs att frågan om vem på en myndighetsom lämnat en viss information inte bör tillmätas större vikt i sammanhanget,eftersom det kan vara mycket svårt för den enskilde att närmare känna tillmyndighetens interna organisation och vem som i olika fall är behörig att lämnainformation. Vad sålunda i motionen anförts bör ge regeringen tillkänna (yrkande 4).Justitiekanslern anser att regeringens förslag i denna del ärtillfredsställande och pekar på att bestämmelsens utformning leder till att detöverlämnas åt rättspraxis att närmare dra upp gränserna för ansvaret.Justitieombudsmannen, , ,, , , ,, i , iSödermanlands län och vid harinte någon erinran mot regeringens förslag till utformning av den nyabestämmelsen om utvidgat informationsansvar.Patent- och registreringsverket framhåller att det inte är idealiskt attlagtexten i så hög grad lämnar öppet hur långt ersättningsskyldigheten sträckersig. Å andra sidan har skadeståndsrättsliga regler traditionellt lämpat sig föruttolkning av domstolar, och de motivuttalanden som gjorts bör enligt verketkunna ge stöd för en rimlig utveckling av praxis.Kammarrätten i , , , och anser att regelns innebörd måste klargörasytterligare.Svensk Handel ställer sig bakom de synpunkter på regelns utformningrespektive tillämpning som framförs i motionerna. Enligt Industriförbundetfinns det inte tillräckligt starka motiv för att begränsa det allmännas ansvarför felaktig information genom att införa ett krav på ?särskilda skäl?. Detförhållandet att den enskilde har förlitat sig på lämnad information måste,tillsammans med att allmänna skadeståndsrättsliga principer är uppfyllda, varatillräckligt för skadeståndsansvar.Kammarkollegiet anser att regeringens förslag till utformning av 3 kap. 3 §skadeståndslagen är att föredra framför kommitténs genom att det som enförutsättning för ansvar skall krävas ?särskilda skäl?. Kollegiet anseremellertid att motiven inte tillräckligt klargör när sådana särskilda skälskall anses föreligga. Självfallet måste enligt kollegiet grundregeln vara denatt den som vill göra gällande rätt till ersättning skall visa såväl attförutsättningar för ersättning föreligger som skadans storlek. Kravet påbevisning kan emellertid enligt kollegiet inte sättas alltför högt. I mångafall torde det vara mycket svårt för den skadelidande att prestera en fullödigutredning om vilka uppgifter som utväxlats mellan parterna. Detta gäller inteminst vid rådgivning. För rätt till ersättning bör, framhåller kollegiet, sammakrav på utredningen ställas som i skadeståndstvister där omständigheterna äromstridda respektive i tvister om försäkringsersättning ikonsumentförhållanden, dvs. normalt bör det räcka om det framstår som merantagligt att en skadeståndssituation inträffat än att så inte är fallet.Enligt innebär propositionens förslag om ett utvidgatansvar för det allmänna för felaktig myndighetsinformation orealistiska krav påmyndigheternas service, eftersom förslaget kan leda till attmyndighetsföreträdare, vid hot om skadestånd, helt avböjer att ge ett råd och istället hänvisar den enskilde till att kontakta privata konsulter i ärendet. Ensådan utveckling stämmer illa med de från statsmakterna under senare årbetonade kraven på myndigheterna att förbättra sin service till medborgarna.Skattebetalarnas Förening anser att det är uppenbart att den av regeringenföreslagna utformningen av den nya bestämmelsen innebär så stora krav på denenskilde individen i bevishänseende att bestämmelsen inte kommer att få någonpraktisk betydelse. Föreningen delar därför uppfattningen i motion L26 att demotivuttalanden som lämnats angående beviskravet måste nyanseras.Utskottet delar regeringens uppfattning att statens och kommunernas ansvarför felaktig myndighetsinformation bör skärpas.