bet · GL01JoU20 · 1998-05-12 00:00:00 — utredningsbetänkanden som låg till grund regeringsformuttalades att det naturliga är att grundlag skall tolkas enligt samma principersom gäller för lagtolkning i allmänhet. Inom den moderna statsrättsligadoktrinen finns olika åsikter representerade, vissa författare hävdar att någrasärskilda principer inte gäller medan andra förordar att grundlag skall tolkasmera strikt än vanlig lag. Regeringen konstaterar att ordalydelsen av 2 kap. 18§ andra stycket regeringsformen knappast kan anses vara mångtydig eller oklar.En strikt tillämpning av huvudregeln vid oförenlighet mellan lagtext och motivskulle alltså leda till att grundlagsstadgandet skall tillämpas efter sinordalydelse, dvs. oavsett vad lagstiftaren kan ha avsett så har den nyalydelsen kommit att förändra rättsläget.Regeringen har dock understrukit att lagtolkningsprinciper inte kan få ledatill helt orimliga resultat. En ren bokstavstolkning kan i vissa fall leda tillslutsatser som kan framstå som stötande eller som kan få orimliga praktiskaeller rättsliga konsekvenser. Att tolka en lag på ett sådant sätt är inteförenligt med svensk rättstradition.Regeringen vill för sin del i den föreliggande situationen ta fasta på attdet trots den i och för sig otvetydiga formuleringen av grundlagsstadgandetråder delade meningar om stadgandets innebörd. Detta förhållande visar enligtregeringen, även med beaktande av Lagrådets synpunkter, att situationen inte ärsådan att någon entydig tolkningsprincip kan tillämpas. Av detta skäl bör detenligt regeringens mening inte vara möjligt att fullt ut hävda en renbokstavstolkning. Regeringen har framhållit att det i stället måste varabefogat att anlägga ett vidare perspektiv där ändamålssynpunkter ges möjlighetatt inverka vid lagtolkningen.En tolkning enligt ordalydelsen skulle medföra att måste försesmed ersättningsregler för situationer där sådan rätt inte står i samklang medde avvägningar som lagstiftaren vidmakthållit. Många medborgare skullemed säkerhet uppfatta det som stötande om ersättning t.ex. skulle utgå till denvars verksamhet stoppas därför att det visar sig att verksamheten allvarligthotar kringboende människors hälsa. Det är därför svårt att hävda enlagtolkning som leder till sådana resultat. Regeringen anser mot denna bakgrundatt övervägande skäl talar för att 2 kap. 18 § andra stycket RF - trotsordalydelsen - måste uppfattas på det sättet att någon utvidgning av rättentill ersättning inte har skett.Ersättningens storlekI samband med införandet av (1987:10) framhöllbostadsutskottet i frågan om kvalifikationsgränsen att den grundläggandeprincipen bör vara att skada för en fastighetsägare genom beslut av offentligaorgan skall ersättas (bet. 1986/87:BoU1). Enligt bostadsutskottet fick dock varoch en anses skyldig att ta en viss hänsyn till sin omgivning. Berördamarkägare och rättighetsinnehavare skulle vara skyldiga att tåla ett visst måttav intrång i sina rättigheter, när intrånget sker för att tillgodose angelägnaallmänna intressen. Alla rådighetsinskränkningar kunde därför enligtbostadsutskottets mening inte kompenseras. hänvisade bl.a.till de skötselregler som gäller för jordbruk och skogsbruk och som innebär enskyldighet av allmänna natur- och miljöintressen att hålla skog ochjordbruksmark i visst skick utan att det för den skull kan göras anspråk påersättning. uttalade utan att ange en fast procentsats att inom berörd del av fastigheten fick anses vara den högsta nivå av intrång somi något fall behöver accepteras utan att ersättning betalas. Denna gräns skullegälla om den berörda delen representerar ett i pengar litet belopp. Ipropositionen hänvisas till några fall där Hovrätten för funnitatt intrånget (restriktioner för skogsavverkning i naturreservat) inte ficköverskrida penningvärde.Det förhållandet att bedömningen skall göras med utgångspunkt i berörd del avfastigheten innebär att ersättning inte skall betalas för de delar därkvalifikationsgränsen inte har nåtts. Det blir alltså fråga om att betalaersättning endast för sådana fastighetsdelar där pågående markanvändningavsevärt försvåras.En förutsättning för att intrångsersättning skall utgå är således att dens.k. kvalifikationsgränsen har överskridits, dvs. att markanvändningen avsevärtförsvåras. Ersättning skall då betalas för hela skadan, alltså även för den delsom ligger under kvalifikationsgränsen. När kvalifikationsgränsen inte haruppnåtts skall däremot ersättning inte betalas alls.Enligt regeringen kan skillnaden i ersättning mellan ett fall som liggerstrax under kvalifikationsgränsen och ett fall som ligger strax ovanför bliomotiverat stor. Regeringen anser bl.a. mot bakgrund av att remissyttrandenaöverlag gett ett starkt stöd för en sådan förändring av ersättnings-bestämmelserna att en avräkningsregel skall införas. Regeringen hänvisar därvidäven till att möjligheterna att åstadkomma ett gott skydd för olikalandskapstyper och biotyper till stor del är en fråga om kostnader. För attskapa utrymme för skyddet är det enligt regeringen viktigt att åstadkomma enlämplig och ändamålsenlig fördelning av ansvaret mellan staten och denenskilde.Den föreslagna ordningen gäller redan i vissa situationer enligt plan- ochbygglagen. Enligt 14 kap. 8 § första stycket 1 och 2 skall ersättning betalasav kommunen om skada uppkommer till följd av bl.a. att bygglov vägras för attersätta en riven eller genom olyckshändelse förstörd byggnad med en ny byggnad.Enligt paragrafens andra stycke krävs det för att ersättning skall utgå närbyggnaden förstörts genom annat än olyckshändelse att skadan är betydande iförhållande till värdet på berörd del av fastigheten. Ersättningen skall enligt14 kap. 10 § andra stycket minskas med belopp som motsvarar vad som på grund av14 kap. 8 § andra stycket skall tålas utan ersättning.Frågan om nivån på ersättning togs upp i samband med riksdagsbehand-lingen avregeringens förslag till lag om kärnkraftens avveckling (prop. 1996/97: 176).Konstitutionsutskottet, som yttrade sig över propositionen tillnäringsutskottet, höll offentlig utfrågning bl.a. med professorerna . I fråga om ersättningenligt 2 kap. 18 § regeringsformen framhöll att som huvudregelgäller att det skall vara fråga om full ersättning för förlusten, men attgrundlagen inte kräver full ersättning under alla omständigheter. Det äralldeles tydligt att man inte alltid i alla lägen behöver ge full ersättning.Man kan tänka sig speciella fall och olika argument för att full ersättninginte skall gälla. Dagens lagstiftning ger inte i alla lägen full ersättning,även om den ger det i många fall. Man kan alltså inte säga att rättsläget ärriktigt klart, men man vet vad som är huvudregeln. Professor däremot att principen att full ersättning skall utgå är starkare sedanändringen i 2 kap. 18 §, i vart fall när det gäller nya typer av ingrepp.Konstitutionsutskottets övervägandenKonstitutionsutskottet vill understryka vad som också framhållits i denrättsvetenskapliga debatten, av Lagrådet och av regeringen, att motiv-uttalandena bakom ändringarna 1994 av 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformenär klara och entydiga. Någon förändring av tidigare gällande rätt var inteavsedd. Det framstår emellertid också som tydligt att paragrafens ordalydelseinte står i full överensstämmelse med motiven. Om lagtext och motiv intestämmer överens är det en hävdvunnen tolkningsprincip att det är lagtexten somgäller. delar emellertid regeringens uppfattning att ensådan tolkningsprincip - också i fråga om regeringsformen - inte kanupprätthållas om den skulle leda till orimliga resultat. En striktbokstavstolkning i strid med motivuttalanden skulle i vissa fall kunna ledatill ett resultat som framstår som direkt stötande för allmän rättsuppfattningoch få orimliga praktiska eller rättsliga konsekvenser. En sådan lagtolkningstår som regeringen framhållit inte i överensstämmelse med svenskrättstradition. Enligt uppfattning kan det inte bortsesfrån att det allmänt skulle framstå som stötande om grundlagsbestämmelsenskulle medföra att det betalas ut ersättning till t.ex. den vars verksamhetstoppas för att den innebär ett allvarligt hot mot människors hälsa ellermiljön. Det bör som regeringen framhållit därför inte vara möjligt att fullt uthävda en ren bokstavstolkning, utan ett vidare ändamålsperspektiv måste kunnaanläggas. En sådan bedömning har också förekommit i den rättsvetenskapligadebatten om 2 kap. 18 § regeringsformen. Bestämmelsen i 2 kap. 18 § andrastycket regeringsformen måste enligt konstitutions-utskottets mening mot dennabakgrund trots sin ordalydelse uppfattas så att någon utvidgning av rätten tillersättning inte skett.När det härefter gäller den fråga om ersättningens storlek som tagits upp imotion Jo32 yrkande 4 (m) vill framhålla attgrundlagsreglerna ger utrymme för lägre ersättningsnivåer än full ersättning.Beräkningen av ersättningen skall ske enligt grunder som anges i lag. Bl.a.gäller att ersättning i många fall inte betalas alls under en visskvalifikationsnivå. Som framhålls i propositionen betalas enligt plan- ochbygglagen i vissa fall ersättning först sedan beloppet minskats med ett beloppsom motsvarar vad som skall tålas utan ersättning, dvs. när skadan inte ärbetydande i förhållande till värdet på berörd del av fastigheten. Denföreslagna bestämmelsen i 31 kap. 6 § om att ersättning skallminskas med ett belopp som motsvarar vad fastighetsägaren är skyldig att tålautan ersättning kan mot bakgrund också av vad utskottet ovan anfört ominnehållet i 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformen således inte anses stå istrid med denna grundlagsbestämmelse.Konstitutionsutskottet anser inte heller att den bestämmelse i 31 kap. 4 §förslaget till miljöbalk som innebär att ersättning inte betalas förrän dispensi fråga om biotopskydd vägras strider mot bestämmelserna i 2 kap. 18regeringsformen. Mot bakgrund av att grundlagsbestämmelserna föreskriver attdet är förlusten som skall ersättas ter det sig rimligt att i dessa fall somkan avse ganska begränsade områden avvakta det beslut som innebär att enförlust klart och tydligt kan konstateras innan rätt till ersättning uppkommer.Konstitutionsutskottet tillstyrker således regeringens förslag, såvitt gällerersättning vid ingripanden från det allmänna, och avstyrker motionerna1997/98:Jo32 yrkandena 3, 4 och 20, 1997/98:Jo34 yrkande 2 och 1997/98: Jo33yrkande 30.När det slutligen gäller frågan om tillståndsplikt vid husbehovstäktmotiveras förslaget av behovet av att kunna stoppa täkter som kan befarasmedföra skador på naturmiljön. Mot bakgrund av den princip om förvaltaransvarsom uttrycks i inledningsparagrafen i förslaget till miljöbalk kan det enligtkonstitutionsutskottets mening inte bortses från att husbehovstäkt kan utgöraett allvarligt ingrepp i naturen. Det kan därför vara motiverat att seöppnandet av en husbehovstäkt som ändrad markanvändning och införa entillståndsplikt för de fall hushållningen av naturresurser motverkas ellertäkten skulle medföra en icke obetydlig skada på miljön. Eftersom ett vägrattillstånd då inte kan anses som ett ingrepp i pågående markanvändning fallerbeslutet inte inom ramen för rätten till ersättning enligt 2 kap. 18 § andrastycket regeringsformen. vill också hänvisa till vad somsägs i propositionen del 1 s. 378 om att en tillståndsskyldighet inte införsobligatoriskt. Bemyndigandet till regeringen bör enligt propositionen kunnautnyttjas så flexibelt att tillståndsplikten kan begränsas till bara de områdensom bör ges ett starkare skydd och till ett visst material, vanligtvisnaturgrus.Konstitutionsutskottet tillstyrker således propositionens förslag också närdet gäller husbehovstäkt. Motionerna 1997/98:Jo32 yrkande 28, 1997/98: Jo34yrkande 19 samt 1997/98:Jo33 yrkande 14 avstyrks därför.Stockholm den 10 mars 1998På vägnarBo KönbergI beslutet har deltagit: (), (), CatarinaRönnung (s), (), Axel (), (), BirgerHagård (m), (), (), Pär-AxelSahlberg (s), (), (), (), PeterEriksson (mp), (), () och GöranLindblad (m).Avvikande meningar1. Ersättning vid ingripanden från det allmännaAnders , , och (alla m)anser att den del av utskottets yttrande under rubriken överväganden som börjar med ?Konstitutionsutskottet vill? ochslutar med ?yrkande 30? bort ha följande lydelse:Lagrådet har bedömt att de föreslagna reglerna om ersättning vid ingripan-denfrån det allmänna inte är förenliga med ordalydelsen av bestämmelsen i 2 kap.18 § andra stycket regeringsformen. Enligt utskottets mening kan det intebortses ifrån att den nya lydelsen av bestämmelsen innebär en ändring avrättsläget som får till följd att rätten till ersättning vid rådighetsin-skränkningar har utvidgats till att gälla också fall där myndigheter ingriper ipågående verksamhet av bl.a. miljöskäl. Utskottet anser att detta förhållandebör komma till uttryck i 31 kap. så att 4 § också omfattar samtligasådana fall.Utskottet vänder sig också mot regeringens förslag när det gäller ersättningpå grund av att biotopskyddsområde fastställts. Det saknas enligt utskottetsmening tillräckliga skäl att i motsats till vad som gäller vid natur- ellerkulturreservat knyta ersättningsrätten enbart till de fall dispens vägras.Eftersom ingripandet drabbar äganderätten eller förfoganderätten redan vidbeslutet om biotopskyddsområde bör ersättning också betalas vid denna tidpunkt.När det gäller ersättningens storlek vill utskottet understryka att huvud-principen är att full ersättning skall utgå. De regler i plan- och bygglagensom propositionen hänvisar till när det gäller visst avdrag från ersättningenär ett undantag från huvudprincipen. Enligt utskottets mening finns det intetillräckliga skäl att som föreslagits göra ytterligare undantag frånhuvudprincipen och därmed försvaga denna princip till men för äganderätten ochden enskildes ställning. Utskottet tillstyrker således motionerna 1997/98: Jo32yrkandena 3, 4 och 20 samt 1997/98:Jo33 yrkandena 30. Motion 1997/98:Jo34yrkande 2 får därmed anses tillgodo-sedd.2. Tillstånd för husbehovstäktAnders (), (m), (), () och () anser att den del av utskottets yttrandeunder rubriken överväganden som börjar med ?När detslutligen? och slutar med ?avstyrks därför? bort ha följande lydelse:När det slutligen gäller frågan om husbehovstäkt föreslår regeringen att detskall införas en möjlighet till tillståndsplikt mot bakgrund bl.a. av attöppnandet av en husbehovstäkt i likhet med kommersiell täkt skall ses somändrad markanvändning. vill understryka att begreppetpågående markanvändning inte får ges en orimlig tolkning. Öppnandet av enmindre husbehovstäkt inom jordbruk eller skogsbruk kan inte rimligtvis ses somändrad markanvändning. anser i stället att öppnandet aven husbehovstäkt skall ses som ett led i en naturlig pågående användning avjordbruks- eller skogsbruksmark. Införandet av en möjlighet att kräva tillståndinnebär dessutom att det inte betalas ersättning för ingreppet från detallmännas sida, vilket enligt mening får anses stå istrid med 2 kap. 18 § regeringsformen. tillstyrkersåledes motionerna 1997/98:Jo32 yrkande 28, 1997/98:Jo33 yrkande 14 och1997/98:Jo34 yrkande 19.Lagutskottets yttrande1997/98:LU2yMiljöbalkTill jordbruksutskottetJordbruksutskottet har beslutat att beredakonstitutionsutskottet, justitieutskottet, lagutskottet, socialutskottet,kulturutskottet och bostadsutskottet tillfälle att avge yttrande överproposition 1997/98:45 Miljöbalk jämte motioner, i de delar respektive utskottsberedningsområde berörs.I propositionen föreslår regeringen att en ny balk, kallad miljöbalk, införsi rikes lag. Enligt ett i propositionen framlagt förslag till lag ominförande av är den nya balken avsedd att träda i kraft den 1januari 1999.Lagutskottet har beslutat att avge yttrande över dels de avsnitt ipropositionen som gäller skadestånd och försäkring för vissa miljöskador(avsnitt 4.34 och delar av avsnitt 4.37.11) och en utvidgning avmiljöskadeförsäkringssy-stemet med en saneringsförsäkring (avsnitt 4.35 ochdelar av avsnitt 4.37.11), dels motionerna 1997/98:Jo32 yrkandena 27 och 40samt 1997/98: Jo33 yrkandena 31-33.Skadestånd och miljöförsäkringOm någon orsakar en skada för en annan kan han eller hon bli ersättningsskyldigenligt skadeståndslagen (1975:404). Lagen innehåller allmänna bestämmelser omersättning för person- och sakskador m.m. Reglerna bygger på den s.k.culpaprincipen, dvs. ersättningsskyldighet föreligger endast om skadan vållatsuppsåtligen eller genom vårdslöshet. På vissa rättsområden har de principer somligger till grund för skadeståndslagen ansetts ge en alltför begränsad rätttill skadestånd. Särskilt gäller detta beträffande kravet att skadan skall havållats uppsåtligen eller av vårdslöshet. I fråga om verksamheter som framståttsom särskilt riskabla har denna begränsning ofta undanröjts på ett eller annatsätt. Detta har skett både genom lagstiftning och i rättspraxis.När någon förutsättning i subjektivt hänseende över huvud taget inte ställsupp för att ersättning skall utgå talar man om ett strikt ansvar eller ettobjektivt ansvar. Regler om strikt ansvar i grannelagsförhållanden utbildadesig tidigt i rättspraxis. När miljöskyddslagen (1969:387) kom till i slutet av1960-talet fann man, väsentligen under inflytande av denna praxis, tiden varainne att lagstifta om ett strikt ansvar för skador som vållats genommiljöfarlig verksamhet. bröts reglerna om miljöskada ut urmiljöskyddslagen och sammanfördes med jordabalkens regler om skadestånd igrannelagsförhållanden till miljöskadelagen (1986:225). Ett syfte medmiljöskadelagen var att förbättra de skadelidandes möjligheter att fåersättning för miljöskador. Ett annat syfte var att få till stånd en klarareoch mer samlad reglering på detta område (prop. 1985/86:83, bet. LU25).Miljöskadelagen är tillämplig när verksamhet på en fastighet orsakar skador iomgivningen genom olika former av mark- och luftföroreningar, buller,skakningar eller andra liknande störningar. En utgångspunkt är att den som påen fastighet bedriver verksamhet som orsakar skador i omgivningen skall ersättadessa även om han inte har orsakat skadan avsiktligt eller genom vårdslöshet.Detta strikta ansvar gäller även vid helt tillfälliga störningar, exempelvisvid enstaka gasutsläpp i luften. Vissa undantag görs dock för störningar som ärav så vanligt slag att de rimligen måste tålas. Miljöskadelagen innehållerockså regler om ersättning för skador vid grävnings- och sprängningsarbeten.Rätten till ersättning för grävningsskador omfattar personskador och allaformer av sakskador. Miljöskadelagen ger också rätt till ersättning för renaförmögenhetsskador som inte är bagatellartade. Skadeståndsansvaret bärs iförsta hand av fastighetsägaren. Även nyttjanderättshavare eller andra sombedriver eller har bedrivit miljöfarlig verksamhet på fastigheten är ansvariga.Bostadshyresgäster har dock inte något strikt ansvar. Till kretsen avskadeståndsansvariga hör också de som i egen näringsverksamhet utför ettmiljöfarligt arbete på en fastighet, dvs. Kravet på bevisningnär det gäller sambandet mellan en verksamhet och en skada har lagts på ennågot lägre nivå än vad eljest gäller. Enligt lagen räcker det med att detföreligger övervägande sannolikhet för ett sådant samband. Härigenom har manvelat förstärka möjligheterna för en skadelidande att få ersättning för enskada. Tvister om ersättning enligt miljöskadelagen prövas av tingsrätt. Avserersättningen skada på fastighet skall dock tvisten prövas av fastighetsdomstol.I miljöskyddslagen (1969:387) finns bestämmelser om obligatoriskmiljöskadeförsäkring. Den som utövar miljöfarlig verksamhet som enligtmiljöskyddslagen kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till försäkringenmed belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen eller denmyndighet som regeringen bestämmer. Försäkringen meddelas av ett s.k.miljöskadekonsortium och finansieras genom bidrag från miljöfarligaverksamheter som kräver tillstånd eller anmälan. Bidragens storlek beräknasefter försäkringsmässiga grunder. Försäkringen täcker personskada och sakskadaför vilken fysisk person skulle ha rätt till skadestånd enligt miljöskadelagen,under förutsättning att skadevållaren är insolvent och inte kan förmås attbetala skadan utan dröjsmål, skadevållaren inte kan identifieras eller rättentill ersättning enligt miljöskadelagen är preskriberad. Ersättning tillnäringsidkare för sakskada kan utgå endast under vissa förutsättningar.Ansvaret enligt konsortiets åtagande är begränsat till förvarje skadad person och 100 miljoner för varje sakskada samt till 200 miljonerkronor för samma försäkringsår.I den nu aktuella propositionen 1997/98:45 (avsnitt 4.34 resp. 4.35) föreslåsatt bestämmelserna i miljöskadelagen och bestämmelserna om miljöskadeförsäkringi miljöskyddslagen överförs till (32 kap. och 33 kap.). Något behovav särskilda övergångsbestämmelser anses inte föreligga (avsnitt 4.37.11).Lagutskottet har från sina utgångspunkter inga erinringar mot vad som sålundaföreslås och ser i likhet med regeringen inte något behov av särskildaövergångsbestämmelser.Ersättning för vissa miljöskadorSkadeståndsreglerna i 32 kap. föreslås få samma tillämpningsområde sommotsvarande bestämmelser i miljöskadelagen. Detta innebär attskadeståndsreglerna inte skall tillämpas på skador som orsakats av joniserandestrålning eller inverkan av elektrisk ström från elektrisk anläggning i fall dåsärskilda bestämmelser gäller (32 kap. 2 §). Ett motsvarande undantag finns i 2§ miljöskadelagen. Motivet för undantaget var att det på dessa områden fannssärskilda regler om tillstånd och ersättning m.m. vid inträffad skada (prop.1985/86:83 s. 42). De regler som avsågs i samband med miljöskadelagenstillkomst var i fråga om joniserande strålning strålskyddslagen (1958:110),lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet och atomansvarighetslagen (1968:45)samt i fråga om elektrisk ström lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissabestämmelser om elektriska anläggningar. strålskyddslag är sedan den 1juli 1988 ersatt med en ny lag (1988:220) med samma rubrik, och ellagär ersatt med en ny ellag (1997:857).Förslaget till 32 kap. 3 § innebär att skadestånd skall betalasför skador genom förorening av vattenområden och grundvatten (1 och 2), ändringav grundvattennivån (3), luft- och markförorening (4 och 5), buller (6),skakning (7) eller annan liknande störning (8). Punkterna 1-3 gäller inteskador som orsakats av verksamhet som bedrivs i enlighet med tillstånd tillvattenverksamhet. För sådana skador tillämpas 31 kap. En skada skall anses haorsakats genom en störning om det med hänsyn till störningens ochskadeverkningarnas art, andra möjliga skadeorsaker samt omständigheterna iövrigt föreligger övervägande sannolikhet för ett sådant orsakssamband. Denföreslagna bestämmelsen motsvarar 3 § miljöskadelagen.I motion 1997/98:Jo33 anför m.fl. (kd) att också sådana person-och sakskador som orsakats av joniserande strålning och biotekniska produkterbör omfattas av skadeståndsskyldighet. I motionen yrkas att beslutarom en utvidgning av rätten till skadestånd i enlighet med vad som anförts imotionen (yrkande 32).Beträffande skador som orsakas av radioaktivitet eller strålning från atom-anläggningar finns särskilda skadeståndsregler i atomansvarighetslagen(1968:45). Lagen bygger på två internationella konventioner - dels 1960 årsPariskonvention om skadestånd på atomenergins område, ändrad genomtilläggsprotokoll , dels den i avslutadetilläggskonventionen till , ändrad genom tilläggsprotokollsenast - vilka har slutits inom ramen för verksamheten och utveckling (). Enligt atom-ansvarighetslagen är innehavaren av en atomanläggning i ansvarig förskador som uppkommer i samband med driften av anläggningen oberoende avvållande, dvs. innehavarens ansvar är strikt. Ansvaret är begränsat till ettvisst belopp, 175 miljoner särskilda dragningsrätter (SDR) för varjeatomolycka. En dragningsrätt motsvarar . Ansvaretskall vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk garanti. Lagen innehållervidare i enlighet med konventionerna regler om subsidiärt och supplerandeansvar för staten för atomskador.