bet · GL01JuU9 · 1998-02-10 00:00:00 — Vissa regler finns dock somstipulerar en skyldighet att vidta räddningsåtgärder. I 39 § räddnings-tjänstlagen (1986:1102) föreskrivs sålunda en allmän varnings- ochalarmeringsskyldighet. Den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om enbrand eller en olyckshändelse som innebär fara för någons liv eller allvarligrisk för någons hälsa eller för miljön skall, om det är möjligt, varna dem somär i fara samt vid behov tillkalla hjälp. Detsamma gäller den som får kännedomom att det föreligger en överhängande fara för brand eller liknandeolyckshändelse. Skyldigheten att varna eller tillkalla hjälp ärstraffsanktionerad. Här kan även nämnas 5 § trafikbrottslagen (1951:649) varis.k. Vidare finns en icke straffsanktioneradbestämmelse i 14 § vägtrafikkungörelsen vari föreskrivs att den som med ellerutan egen skuld haft del i trafikolycka skall stanna och i mån av förmåga lämnahjälp åt skadade. Även inom sjöfarten finns bestämmelser som här är avintresse. Enligt 20 kap. 7 § sjölagen (1994:1009) straffas sålunda befälhavaremed böter eller fängelse i högst , om han försummar att lämna den som hananträffar i sjönöd all hjälp som är möjlig och behövlig för att den nödställdeskall kunna räddas, förutsatt att det kan ske utan allvarlig fara för det egnafartyget eller de ombordvarande. Samma gäller om han, efter sammanstötning medannat fartyg, försummar att lämna det andra fartyget och de ombordvarande därall behövlig och möjlig hjälp för räddning ur den uppkomna faran, förutsatt attdet kan ske utan allvarlig fara för det egna fartyget eller de ombordvarande.Befälhavaren är även skyldig att göra allt som står i hans makt för att räddade ombordvarande, om hans eget fartyg råkat i sjönöd. Slutligen har befälhavareför luftfartyg enligt 5 kap. 7 § luftfartslagen (1957:297) om luftfartygetråkar i nöd, en straffsanktionerad skyldighet att göra allt vad han kan för atträdda de ombordvarande samt flygplanet och det gods som finns ombord.Straffansvarsutredningen föreslår att det införs en särskildstraffbestämmelse avseende underlåtenhet att bistå nödställd. Utredningen ansågatt det i vissa situationer förefaller finnas ett väl stort avstånd mellan vadsom för gemene man torde framstå som ett i hög grad straffvärt och moralisktförkastligt agerande och vad lagstiftningen pekar ut som straffvärt.Utredningen anför att det framstår som i hög grad stötande att inte någon somhelst påföljd inträder för en underlåtenhet att bidra till räddandet av annansliv eller hälsa i situationer där detta kunnat ske utan olägenhet för denförsumlige. En sådan underlåtenhet framstår också enligt utredningen för deflesta som betydligt mer straffvärd än andra beteenden som ärstraffbelagda, t.ex. underlåtenhet att lämna in hittegods.När det gäller straffbestämmelsens utformning föreslår utredningen ettstraffrättsligt ansvar för den som underlåter att ingripa för att bistå enperson som befinner sig i allvarlig fara för liv eller hälsa eller i en därmedjämförlig situation. En förutsättning för straffansvar skall dock enligtutredningen vara att det med hänsyn till omständigheterna skäligen kundebegäras att han skulle ingripa. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Tillansvar skall vidare - enligt förslaget - endast dömas om ett ingripande kan skeutan fara för den handlande själv eller någon annan. När det gäller kravet pååtgärder anser utredningen att det generellt sett inte bör ställas höga krav. Imånga olyckssituationer bör det räcka med att man tillkallar hjälp avambulanspersonal, polis eller brandkår. I andra situationer kan det enligtutredningens uppfattning krävas en mer aktiv insats, t.ex. att man bistår medtransportmedel för skadade personer eller att man drar upp en person, somhåller på att drunkna, ur vattnet. Det bör enligt utredningen finnas enrelativt god marginal till den handlingsskyldiges förmån.Utredningen föreslår att straffet för underlåtenhet att bistå en nödställdskall vara böter eller fängelse i högst två år.Straffansvarsutredningens förslag i denna del har remissbehandlats ochförslaget bereds nu i Justitiedepartementet.Utskottet kan inledningsvis konstatera att frågan om det bör vara straffbartatt underlåta att bistå nödställda är av stor betydelse. Utan att viljaföregripa resultatet av beredningen av utredningens arbete vill utskottetframhålla att en generell straffrättslig reglering av frågan kan bidra till attlagens innehåll i högre utsträckning kommer att sammanfalla med det allmännarättsmedvetandet. Särskilt viktigt torde det vara att sådana nödsituationer sombestår i att någon utsätts för brott omfattas av en kommande reglering.Utskottet avstyrker med dessa uttalanden motionerna Ju718 och Ju720 i dennadel.NarkotikaPåföljden för grovt narkotikabrottI motionerna Ju904 och So628 (båda m) begärs en lagändring så att livstidsfängelse införs för grov narkotikabrottslighet.Påföljden för grovt narkotikabrott är fängelse i lägst två och högst tio år.När fråga är om flera brott får enligt 26 kap. 2 § fängelse sättasöver det svåraste av det högsta straff som kan följa på brotten. Detta innebär,när det gäller grovt narkotikabrott, att påföljden som högst kan bestämmas tillfängelse . Vid återfall kan härutöver den särskildastraffskärpningsregeln i 26 kap. 3 § användas. Det maximalastraffet blir då fängelse i 18 år.Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden liknande det nu aktuella.Senast skedde det i betänkandet 1996/97:JuU7 s. 21. Utskottet hänvisade då tilltidigare uttalanden vari bl.a. konstaterats att de straff som mäts ut för grovtnarkotikabrott regelmässigt är långa och att något behov av ytterligarestraffskärpning inte föreligger. Utskottet vidhöll sin tidigare intagnaståndpunkt och avstyrkte motionen.Utskottet ser ingen anledning att frångå sitt tidigare ställningstagande ifrågan, och utskottet avstyrker motionerna Ju904 och So628 i nu aktuella delar.Förverkande av narkotikatillbehörI motion Ju910 (c) begärs lagstiftning som gör det möjligt att förverkanarkotikatillbehör även i de fall utrustningen inte hittats i samband medbeslag av narkotika.Enligt 6 § narkotikastrafflagen (1968:64) kan föremål som är särskilt ägnadeatt användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika förverkas omde anträffas hos någon som begått brott mot narko-tikastrafflagen, i ett utrymme som disponeras av honom eller i förbindelse mednarkotika som varit föremål för brott enligt lagen. Denna regel kan tillämpaspå sprutor, haschpipor m.m. som kommit till användning. För det fall någotnarkotikabrott inte begåtts kan man däremot inte förverka föremålen enligtnarkotikastrafflagen.I 36 kap. 3 § 1 finns emellertid en allmän bestämmelse sommedger förverkande utan krav på att något brott ägt rum. Förverkande kan ske ifråga om föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet ochomständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Med stödav bestämmelsen har ett antal pipor förklarats förverkade i etthovrättsavgörande (dom i mål B 1663/96).Utskottet har tidigare behandlat ett liknande motionsyrkande (se bet.1996/97:JuU7 s. 21 f). Utskottet anförde då att möjligheterna att kunna ta ibeslag och förverka tillbehör som behövs för att bruka narkotika är av storbetydelse i kampen mot narkotikamissbruket. Utskottet noterade - mot bakgrundav vad som då inhämtats om ett kommande utredningsdirektiv i ämnet - medtillfredsställelse att frågan om förverkande av sådana tillbehör skulle kommaatt utredas. Mot den bakgrunden ansåg utskottet att det saknades skäl förriksdagen att ta något initiativ med anledning av de då aktuella motionerna.Den 20 mars 1997 tillkallades en särskild utredare för att utreda frågor omförverkande av av brott (dir. 1997:48). Enligt direktiven skallutredaren dessutom bl.a. undersöka behovet av regeländringar inom meraspeciella områden, exempelvis frågor om förverkande av narkotikatillbehör. Idirektiven nämns att det från polis- och åklagarhåll sagts att rättsläget synesvara osäkert när det gäller förverkande av vissa slag av tillbehör vidhantering av narkotika, främst pipor som används för att röka hasch.Utredningsuppdraget skall redovisas före utgången av mars 1999.Utskottet har tidigare välkomnat att frågan om förverkande avnarkotikatillbehör skulle komma att utredas. Utskottet kan nu konstatera attutredningsarbetet pågår, och utskottet saknar anledning att föregriparesultatet av det arbetet. Motion Ju910 i denna del avstyrks.Eget bruk av narkotikaI motion So649 (v) hävdas att användning av narkotika inte bör medföra straff.Missbruket bör som motionen får förstås bekämpas genom att missbrukarna erbjudsrehabilitering.Eget bruk av narkotika kriminaliserades (prop. 1987/88:71, JuU13,rskr. Då infördes också en särskild straffskala för ringa narkotikabrottsom bestått i eget bruk; endast böter ingick i den. Vidare gällde att det inteskulle dömas till ansvar, om en sådan gärning uppdagats genom attgärningsmannen sökt eller underkastat sig vård.År 1993 slopades den särskilda straffskalan (prop. 1992/93:142, JuU17, rskr.221). Den allmänna straffskalan i 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) med bötereller fängelse gäller alltså även för eget bruk avnarkotika. Lagändringen innebar också att den särskilda regeln om ansvarsfrihettogs bort.Syftet med ändring var att åstadkomma utrymme för en merdifferentierad påföljdspraxis även om huvudregeln alltjämt borde vara att egetbruk skall bestraffas med böter. Departementschefen ansåg vidare att det intefanns anledning att anta att de rättstillämpande myndigheterna vid ett ringanarkotikabrott skulle agera på ett sådant sätt att möjligheterna till vårdskulle spolieras. Vidare framhölls bl.a. att reglerna om åtalsunderlåtelse irättegångsbalken gav åklagaren stort utrymme att underlåta åtal i de fall somomfattades av den då gällande särskilda regeln om ansvarsfrihet. Utskottetdelade departementschefens bedömningar angående avskaffandet av särregleringeni 2 § narkotikastrafflagen.Här kan även redovisas en del uppgifter ur kriminalstatistiken för år 1995.Totalt lagfördes 9 545 personer för narkotikabrott. Av de personer somlagfördes genom dom eller strafföreläggande hade 2 184 personer gjort sigskyldiga till narkotikabrott bestående i eget bruk. De brotten ansågshuvudsakligen som ringa narkotikabrott.I sammanhanget kan även nämnas att det pågår en studie inom BRÅ för att bl.a.belysa effekterna av kriminaliseringen av eget narkotikabruk.Efter 1993 års lagändring beslutade att genomföra enförsöksverksamhet med sållningsinstrument för analys av narkotika i urin.Verksamheten utvärderades i RPS rapport 1995:9. I rapporten konstaterassammanfattningsvis att den nya lagstiftningen om eget bruk av narkotika blivitett effektivt verktyg för polisen i kampen mot narkotikahanteringen.Lagändringen har enligt rapporten underlättat polisens arbete när det gälleratt upptäcka missbrukare i början av karriären, att hålla etablerademissbrukare under uppsikt och att motivera dem till frivillig vård samt attvisa unga och presumtiva narkotikamissbrukare att upptäcktsrisken är hög.Av Polisväsendets årsredovisning /96 (s. 17) framgår att antaletprovtagningar i samband med skälig misstanke om eget bruk av narkotika ökadefrån 9 1995 till 10 1996. Vidare anförs att ett ökat bruk avsållningsprov har medfört att eget bruk av narkotika upptäcks oftare och attrisken för upptäckt blivit större.Utskottet anser att starka kriminalpolitiska skäl talar för att allbefattning med narkotika skall vara kriminaliserad. Härtill kommer att dennuvarande straffskalan i praktiken inneburit ett effektivt verktyg för poliseni kampen mot narkotikan. Utskottet ser alltså ingen anledning attavkriminalisera bruket av narkotika. Utskottet avstyrker motion So649 i dennadel.Vissa påföljdsfrågorStraffsystemkommitténStraffsystemkommittén (dir. 1992:47) har i sitt betänkande Ett reformeratstraffsystem (SOU 1995:91) gjort en övergripande översyn av brottsbalkenspåföljdssystem. Innehållet i denna har utförligt redovisats i utskottetsbetänkande /96:JuU2 s. 7 f.I motion Ju910 (c) anförs att reformeringen av påföljdssystemet bör fortsättai enlighet med vad föreslagit.Utskottet har tidigare behandlat ett motionsyrkande liknande det nu aktuella(se bet. 1996/97:JuU7 s. 17 f). Utskottet vidhöll då sin tidigare intagnaståndpunkt att resultatet av den pågående översynen av påföljdssystemet bordeavvaktas. Utskottet intog samma ståndpunkt (bet. 1996/97:JuU12s. 13 f) då utskottet tog ställning till motionsyrkanden om påföljder för ungalagöverträdare.I årets budgetproposition (prop. 1997/98:1 utg.omr. 4 avsnitt 2.4.2) nämnsatt utvecklingen av alternativ till fängelsestraff fortsätter och att enöversyn av straffsystemet pågår.Regeringen avser att lägga fram ett förslag till nyttpåföljdssystem. Härigenom torde motion Ju910 i denna del vara tillgodosedd ochutskottet avstyrker bifall till motionen i denna del.Återkallelse av körkortEnligt gällande ordning handläggs brottmål i tingsrätt och körkortsmål ilänsrätt.I motion Ju713 (s) begärs en översyn av hur körkortsåterkallelser inverkar påfrågor om påföljdsval och straffmätning. I motionen anförs att det är viktigtatt hela straffpåföljden ses i ett sammanhang.I betänkandet 1993/94:JuU11 (s. 21) behandlade utskottet en motion med ettliknande innehåll; motionsyrkandet avsåg att trafikmål och körkortsmål bordehandläggas vid samma domstol. Utskottet hänvisade bl.a. tillDomstolsutredningen som i sitt betänkande Domstolarna inför 2000-talet (SOU1991:106 Del A s. 248 f) ansåg att körkortsmålen inte skall flyttas över tillde allmänna domstolarna utan ligga kvar hos förvalt-ningsdomstolarna. Utskottetville inte föregripa beredningen av betänkandet och avstyrkte motionen. I dendärpå följande propositionen (prop. 1993/94:133 s. 42 f) delade regeringenutredningens uppfattning. Regeringen ansåg i och för sig att det fanns enfördel med att flytta över körkortsmålen till allmän domstol eftersom frågan omansvar för trafikbrott kunde avgöras vid samma tillfälle som frågan omkörkortsingripande på grund av brottet. Häremot talade emellertid att merpartenav körkortsmålen inte grundar sig på en dom från allmän domstol utan på ettgodkänt föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande. Därtill kom attalla mål som gäller körkorts-ingripande inte grundar sig på trafikbrott utan dekan grunda sig på andra förhållanden, t.ex. sjukdom.Med stöd av resultaten från en enkät som gjort ansågregeringen att körkortsmålens anknytning till mål i tingsrätt uppenbarligen varförhållandevis liten. Vidare anförde regeringen att körkortsingripande tillföljd av trafikbrott är föranlett av trafiksäkerhetsskäl och inte utgör enbrotts-påföljd. - Här kan även nämnas att det i 29 kap. 5 § finnsen bestämmelse som innehåller en uppräkning av omständigheter som generelltskall beaktas i lindrande riktning vid straffmätningen. En sådan omständighetär att den tilltalade till följd av brottet drabbats av avskedande elleruppsägning från anställning eller av annat hinder eller synnerlig svårighet iyrkes- eller näringsutövning. Detsamma gäller om det finns grundad anledningatt anta att han kommer att drabbas av något sådant.Sammantaget innebar ärende att regeringen inte föreslog någraändringar i handläggningen av körkortsmålen.Sedan dess har emellertid frågan tagits upp på nytt, och regeringen har ilagrådsremissen Ny körkortslag m.m. (s. 38 f) anfört bl.a. att ett av problemenmed det nuvarande systemet är att det inte ger ett klart uttryck för vad som ärsyftet med körkortsingripanden. Att trafiksäkerhetens krav är det centrala kandet inte råda något tvivel om. Utformningen och tillämpningen av reglerna omkörkortsingripanden, framför allt vad gäller återkallelser av körkort, medfördock att ingripandet i betydande grad också får karaktären av ett straff ochsynes också uppfattas av enskilda körkortshavare som ett ytterligare straff vidsidan av själva brottmålsförfarandet. Regeringen anför vidare att den medbeaktande av bl.a. den tekniska utvecklingen på trafikområdet anser att tidennu är inne för att göra en mera grundläggande översyn av reglerna förkörkortsingripanden. En sådan översyn bör omfatta en undersökning av vilkatyper av åtgärder som effektivast kan påverka körkortshavarens vilja ochförmåga att rätta sig efter de regler som gäller i trafiken. I det sammanhangetbör enligt regeringen också dessa reglers samband med brottmålsprocessen vidtrafikförseelser och andra regelöverträdelser som kan ha betydelse förkörkortsinnehavet ses över.Lagrådet understryker i sitt svar på remissen att frågan omkörkortsingripande med anledning av brott, särskilt beträffande längden avspärrtiden, synes ha kommit att präglas av ett mer straffrättsligt tänkande,med en ganska bestämd praxis rörande olika långa spärrtider vid olika typer avbrott eller trafikförseelser. I detta läge talar enligt Lagrådet starkaprincipiella skäl för att även frågan om körkortsåterkallelse med anledning avbrott prövas i brottmålsprocessen. Vidare utgår Lagrådet från att den aviseradeöversynen kommer att omfatta även en fråga av stor principiell betydelse,nämligen huruvida det svenska systemet för körkortsåterkallelse vid brott ärförenlig med angående skydd för de mänskliga rättigheternaoch de grundläggande friheterna. Enligt art. 4punkt 1 i det sjunde tilläggsprotokollet till konventionen får ingen rannsakaseller straffas på nytt genom brottmålsförfarande i samma stat för ett brott förvilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen ochrättsordningen i den staten. Lagrådet anför vidare att det i flertalet EU-stater, i överensstämmelse med denna regel, synes förhålla sig så att frågan omkörkortsåterkallelse på grund av brott handhas av brottmålsdomstolen i denprocess där frågan om straffrättsligt ansvar för brottet prövas.Utskottet konstaterar att frågan om sambandet mellan straff ochkörkortsåterkallelse samt handläggningen av körkortsmål kommer att utredas.Någon anledning till åtgärd med anledning av motion Ju713 finns alltså inte,och utskottet avstyrker bifall till den.Etniska minoriteterI motion 1996/97:Ju922 (v) berörs flera frågor som har anknytning tillkriminaliteten bland invandrare. Motionärerna begär bl.a. att den skallkartläggas, analyseras och följas upp. I motionen påpekas vidare bl.a. attetniska minoriteter inte skall särbehandlas inom rättsväsendet.Enligt 2 kap. 15 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inteinnebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till ras,hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en minoritet. Av 1 kap. 1 §regeringsformen följer vidare att den offentliga makten skall utövas underlagarna.I BRÅ:s rapport och invandrares barns brottslighet - enstatistisk analys (BRÅ 1996:2) undersöks om invandrare och/eller invandraresbarn är över- eller underrepresenterade vad avser brottslighet av olika slag.Vidare görs vissa skattningar beträffande den faktiska brottsligheten. Irapporten anges uttryckligen att det primära syftet inte är att studeraorsakerna till invandrares över- eller underrepresentation. Vissa hypoteser somförekommer i debatten om invandrares brottslighet analyseras dock redan i dennu föreliggande rapporten.När det gäller resultatet av BRÅ:s arbete kan följande nämnas. Bådeinvandrare och invandrares barn är överrepresenterade när det gäller att vararegistrerad för brott. Baserat på den s.k brottsparticipationen (andelen av engrupp som registrerats för brott) är överrepresentationen för invandrarejämfört med svenskar 2,1. Det innebär att en drygt dubbelt så stor andelinvandrare som svenskar registrerades för brott somundersökningen avsåg, dvs. För invandrares barn är motsvarandesiffra 1,5.Vad härefter gäller frågan om invandrarnas överrepresentation i denregistrerade brottsligheten också har sin motsvarighet i verkligheten prövas endel hypoteser i rapporten. Av intresse här är hypotesen att sannolikheten föratt invandrare skall upptäckas och därmed registreras är högre än den är försvenskar. I rapporten dras den slutsatsen att det är mindre sannolikt attinvandrare i någon högre grad löper större risk att registreras för ettbegånget brott än svenskar. Den bedömningen baseras dels på utländska resultat,dels på det faktum att invandrares överrepresentation är generell och gälleralla enskilda brottstyper, även sådana där det inte bör finnas skillnader isannolikheten att registreras för ett begånget brott, t.ex. därför att vittnennormalt saknas. Undantag görs dock i rapporten för enstaka brottstyper, t.ex.butiksstöld och vissa typer av våldtäkt. I rapporten sägs vidare att det intetycks vara så att invandrare diskrimineras i domstolarna så till vida att deskulle löpa större risk än svenskar att dömas för de brott de är misstänktaför, något som det enligt rapporten finns tecken på i vissa andra länder. Dennauppfattning baseras, enligt vad utskottet inhämtat, på en jämförelse mellanstatistik över dels misstänkta, dels lagförda personer.Här kan även nämnas att CEIFO) på uppdragav bl.a. har undersökt invandrares förtroende förmyndigheter m.m. Av rapporten om diskriminering II framgår (s. 48)att av de tillfrågade i olika invandrargrupper hade ganskastort eller mycket stort förtroende för domstolarna.En annan fråga som tas upp i motionen är frågan om utvisning på grund avbrott. I 4 kap. 10 § utlänningslagen (1989:529) finns bestämmelser om det. Avdem framgår bl.a. att domstolen skall ta hänsyn till utlänningens anknytningtill det svenska samhället. Därvid skall den särskilt beakta utlänningenslevnadsomständigheter och familjeförhållanden samt hur länge utlänningen harvistats i Sverige.Även frågan om frigivningsförberedelser beträffande dömda som tillhör enetnisk minoritet tas upp i motionen.I 16 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt finns en bestämmelse idenna fråga. Där föreskrivs sålunda att det vid förberedande av intagensfrigivning särskilt skall eftersträvas att han bereds lämplig anställning ellerannan försörjningsmöjlighet samt lämplig bostad. Vidare sägs att det så långtmöjligt skall vidtas åtgärder för att tillgodose hans behov av undervisning,utbildning eller ekonomiskt, socialt eller medicinskt stöd. Till dennabestämmelse anknyter vissa bestämmelser i förordningen (1974:248) omkriminalvård i anstalt.I regleringsbrevet för kriminalvården för innevarande budgetår anförs attkriminalvården skall öka de insatser som bidrar till att den intagne skall fåbostad, sysselsättning och försörjning vid frigivningen. Ett åter-rapporteringskrav är knutet till detta verksamhetsmål varvid kriminalvårdenäven skall göra en bedömning av hur samarbetet med andra myndigheter harfungerat.Vidare kan nämnas att regeringen enligt årets budgetproposition (prop.1997/98:1 utg.omr. 4 avsnitt 6.4.1) överväger att ge ett uppdrag till berördamyndigheter att inkomma med förslag till åtgärder för att förbättra de intagnasfrigivningssituation och därigenom minska risken för återfall i brott. Dennafråga bereds i Justitiedepartementet.Slutligen kan nämnas att () i åretsregleringsbrev fått i uppdrag att genomföra en kartläggning avfrigivningssituationen för personer som avtjänat fängelsestraff. Kartläggningenskall avse de angivna insatserna från såväl kriminalvårdens som andramyndigheters sida och den skall belysa hur ansvaret fördelas mellankriminalvården och andra berörda myndigheter, dvs. kommuner,arbetsmarknadsmyndigheter, utbildningsmyndigheter m.fl. Den skall också belysai vilka former och i vilken omfattning samverkan mellan myndigheterna sker. BRÅskall också klargöra om det föreligger ekonomiska eller andra hinder, som göratt man måste frångå planeringen inför frigivningen eller att åtgärder sominletts under verkställigheten, t.ex. behandling för missbruk, inte kanfullföljas efter frigivningen. Kart-läggningen skall redovisas senast den 1augusti 1998.Utskottet har självfallet ingen annan uppfattning än motionärerna när detgäller särbehandling av etniska minoriteter. konstaterar utskottet,som nämnts ovan, att det gjorts en kartläggning av invandrares brottslighet avBRÅ.