sou · GKB325d1 · 1997-01-01 00:00:00 — Fyra av dessa nät bedöms kunna ge hushållstäckning. Näten kan göras regionalt nedbrytbara och skulle ge goda möjligheter till lokaloberoende mottagning. I de flesta fall kommer det att räcka med att tittare använder mycket enkla antenner för att kunna ta emot sändningarna. Vidare behövs en mottagartillsats, en s.k. set top-box. Som returkanal vid behov av interaktivitet, är telenätet naturligt. Totalt kan upp till 24 digitala programtjänster distribueras i dessa nät. Det första av näten, det s.k. M4D, kan, om man så vill, användas för parallellsändningar av de befintliga analoga markbundna programmen och därmed utgöra första steget mot en avveckling av de analoga TV- 1Detailed Spectrum Investigation, phase II (DSI) MODELLER FÖR DIGITAL DISTRIBUTION AV TELEVISION Detta digitala nät kan snabbt byggas ut till rikstäckning och vara färdigt efter beslut. Om analoga eller digitala tätortsnät för lokala sändningar byggs ut i stället för ett av de övriga digitala riksnäten begränsas det totala antalet möjliga digitala programtjänster med rikstäckning till 15-20 stycken. Om och när de nuvarande analoga näten avvecklas kan det bli möjligt att realisera ytterligare 4-6 digitala nät genom att utnyttja de frekvenser som då frigörs och får användas för TV. I ett heldigitalt scenario kan således sammanlagt 10–12 rikstäckande, digitala nät vara möjliga att realisera, dvs. totalt uppemot 50 programtjänster med nuvarande bildkvalitet. Dessutom kan visst utrymme finnas för lokala, digitala sändningar. Även HDTV-programtjänster kan givetvis sändas. Varje sådan tjänst kräver i princip ett helt digitalt nät, dvs. kräver samma frekvensutrymme som fyra digitala programtjänster av s.k. standardkvalitet. Enligt direktiven till denna utredning får även andra tänkbara scenarier beskrivas än de marknätsalternativ som redovisats i det föregående. I detta avsnitt (6.3) och det därpå följande (6.4) kommer därför distribution via satellit resp distribution via tele- och kabelnät att behandlas. Vid sändning via satellit utnyttjas en eller flera av satellitens s.k. transpondrar. Varje transponder ger normalt möjlighet till sändning av en analog TV-programtjänst eller en digital signal som innehåller flera TV-programtjänster. En transponder kommer i de flesta fall att överföra en digital signal om ca 30–/s. Överföringskapaciteten i ett givet fall beror på satellitens konstruktion men också på hur robusta (störningståliga) man önskar att sändningarna skall vara. exempelvis ca /s, vilket torde bli vanligt, och de enskilda programmen använder sig av ca 4–/s, ger det möjlighet att sända mellan 4 och 9 TV-programtjänster per satellittransponder. För sändning med s.k. standardkvalitet (ca /s) kan ungefär 6 programtjänster ö v e r f ö r a s . D e n d i g i t a l a t e k n i k e n i n n e b ä r s å l e d e s a t t överföringseffektiviteten hos en satellit kan höjas radikalt. Det är troligt att den ökade kapaciteten kommer att skärpa konkurrensen mellan olika satellitföretag. Den digitala signalen kan delas upp mellan olika programtjänster på många sätt. Detta går dessutom – vilket också är möjligt vid andra distributionsformer – att göra dynamiskt. Därmed avses att det sänd- ningsutrymme, som ett programföretag disponerar i en transponder och som vid ett givet tillfälle kan användas, kan fördelas mellan ett större antal programtjänster av lägre teknisk kvalitet eller ett mindre antal programtjänster av högre kvalitet. På det sättet kan t.ex. regionala program sändas parallellt under en del av sändningen. Det bör dock påpekas att samtliga programsignaler som en transponder skall förmedla kan behöva sättas samman till en gemensam digital signal innan den, via den aktuella markstationen, länkas upp till satelliten. Det programföretaget i fråga gör inför sändningarna är att sammanställa bild, ljud, text-TV samt annan programanknuten information till en s.k. programström, dvs en digital programsignal. Programströmmen överförs sedan via fiberoptiska förbindelser eller digital radiolänk till markstationen i fråga. Från varje markstation kan upplänkning ske till en eller flera transpondrar i en satellit eller till flera olika satelliter. Det enklaste från upplänkningssynpunkt är om markstationen är centralt placerad och att det till denna finns digitala programförbindelser från samtliga aktuella programbolag samt deras eventuella regionala programproduktionsorter. Programsignalerna till en viss transponder i en satellit kan då sammanflätas till en s.k. transportström. Transportströmmen utgör således den digitala information som sänds i en satellittransponder. Med satellitsändningar går det att åstadkomma en mycket god yttäckning till en förhållandevis låg distributionskostnad. Täcknings- områdena är dock inte geografiskt nedbrytbara, på det sätt som är möjligt vid marksändningar. Vid regionala sändningar sänds därför samtliga regioners programtjänster ut över hela det täckningsområde som satelliten har. MODELLER FÖR DIGITAL DISTRIBUTION AV TELEVISION För de programföretag som sänder över satellit skulle en övergång till digital sändningsteknik innebära att transponderkostnaden för den befintliga verksamheten skulle minska avsevärt. Den minskade transponderkostnaden per programtjänst skulle också göra det möjligt att introducera nya tjänster, t.ex. near video on demand. måste ett programföretag ta hänsyn till att de som tar emot programmen måste betala en inträdesbiljett i form av utrustning för att ta emot digitala sändningar. Satellitmottagning kräver fri sikt mot söder. En riktningskänslig parabolantenn måste monteras utomhus och riktas in mot satelliten. Bl.a. i stadsbebyggda områden kan det ofta vara svårt att åstadkomma en sådan placering. Tillgång till kabelnät eller annan form av gemensam antennanläggning är där nödvändig som komplement. På detta sätt möjliggörs eller förenklas mottagningen för tittarna. Ungefär hälften av befolkning får sina TV-program via kabel eller annan form av gemensam antennanläggning. Utöver att vara en fristående komplett distributionsform, ingår satellitsändningar således ofta som ett led i distributionskedjan mellan programbolag och tittare. Förutom att en stor del av programutbudet i kabel TV-nät matas via satellit, kan också markbundna sändare matas på det sättet. Ett sådant exempel är matningen av TV4-sändarna. För tittaren innebär givetvis också detta ett sätt att förenkla mottagningen av satellitsända program. kommer många nya satelliter att sändas upp. Ett sådant exempel är SES som har för avsikt att skjuta upp ett antal satelliter som är avsedda för digital teknik. En svensk sådan satellit, 2, skall skjutas upp 1997. För del betyder detta en kraftig ökning av antalet möjliga satellitdistribuerade TV- program. kommer den sammanlagda kapaciteten med nordiskt täckningsområde sannolikt att motsvara flera hundra digitala sändningsmöjligheter. Hur många av dem som i praktiken kommer att utnyttjas för programsändningar och hur många av dessa som i sin tur kommer att tas emot av svenska hushåll är dock svårt att bedöma. För den vanlige svenske satellit-TV-tittaren är det troligt att en relativt liten och fast monterad parabolantenn är fullt tillräcklig om man med denna från en viss satellitposition kan ta emot bl.a. de nationella programtjänsterna. I de fall önskemålet är att kunna ta emot programtjänster från flera olika satelliter behövs en mer komplicerad mottagningsanläggning. Med en sådan anläggning kan tittaren själv utforma sitt totala programutbud men behöver, utöver en s.k. set top- box för mottagning av de digitala signalerna, en speciell satellitmottagare för att ta emot eventuella analogt sända program. Om en returkanal från tittare önskas, krävs att, på samma sätt som för marksändningar, ett separat återgångsnät kan disponeras, t.ex. telefonnätet. 6.3.4Satellit som ensam distributionsform eller i kombination med marksändningar Att helt förlita sig på satellit som ensam distributionsform, eller satellit i kombination med kabel-TV-nät, som förmedlare av för samhället angelägna TV-programtjänster, är av beredskapsskäl mindre lämpligt (jfr avsnitt 6.5 och bilaga 2). Distributionen bör därför i dessa fall ske via marknät. Matningen av marknätets sändarstationer sker då sannolikt via markförbindelser såsom radiolänk eller fiberoptiska förbindelser. Om marknätets täckning innebär att exempelvis av hushållen nås av sändningarna kan resterande hushåll ta emot sändningarna från satellit. Satellitdistribution används sålunda för täckning av i första hand glest bebyggda områden. Därmed kan det stora antal slavsändare minskas som annars skulle behövas för att uppnå fullständig yttäckning. Vidare kan kostnaderna för utsändningen reduceras som visst frekvensutrymme frigörs. Portabiliteten och möjligheten till nedbrytning till regionala eller lokala program går dock förlorad i de områdena som endast betjänas av satellitsändningarna. MODELLER FÖR DIGITAL DISTRIBUTION AV TELEVISION I detta avsnitt beskrivs främst möjligheterna till distribution av dels TV- program i kabelnät och som ett komplement via cellulära rundstrålande högfrekvenssändare, dels via telenät. får, som nämnts tidigare, ungefär hälften av den svenska befolkningen sina TV-program via kabel eller annan form av gemensam antennanläggning. Kabel-TV-abonnenterna erbjuds en viss mix av programtjänster och övriga villkor. Denna mix varierar mellan olika kabel-TV-operatörer. Operatörerna är dock skyldiga att distribuera båda kanaler (SVT1 och SVT2) samt TV4 utan särskild avgift för hushållen. Kabel-TV-operatörerna kan också erbjuda abonnenterna digital-TV-tjänster som varken är satellit- eller markdistribuerade utan endast finns i kabel-TV-nät. Digitala marksändningar kommer sannolikt att minska kabelnätens betydelse för de programtjänster som förmedlas i marknät, eftersom endast en enkel antenn, nära mottagaren, kommer att ge fullgod mottagningskvalitet för en stor del av tittarna (jfr avsnitt 6.2.2 och 6.2.3). Kabel-TV-nät finns i regel endast i tätorter med relativt koncentrerad bebyggelse. En förutsättning för distribution via kabel-TV, till boende i flerfamiljshus eller annan gruppbebyggelse är att det befintliga fastighetsnätet är relativt modernt. Ett kabel-TV-nät kan med tämligen enkla medel bestyckas för transmission av digitala signaler och kan matas via marksändare, satellit eller via digitala fiberoptiska transportnät. Frekvensmässigt upptar en digital kanal i kabelnät samma plats som en analog, dvs. , och medger transmission av upp till 6–8 digitala programtjänster av samma tekniska kvalitet som förutsätts för marksändningar. Det relativt stora a n t a l e t m ö j l i g a d i g i t a l a p r o g r a m t j ä n s t e r ä r e n f ö l j d a v a t t kabeldistribution av digitala signaler inte kräver ett lika robust system. Om kabel-TV-företagen skulle välja att exempelvis inte alls sända ut digitalt mottagna satellitprogram till abonnenterna eller att endast sända ut enstaka digitalt mottagna program i analog form, skulle större delen a v d e s v e n s k a h u s h å l l e n l ä m n a s u t a n f ö r m a r k n a d e n f ö r satellitdistribuerade digitala TV-tjänster. För att kabelhushållen skall kunna få del av ett väsentligt ökat tjänsteutbud krävs att kabelbolagen väljer att föra fram program i digital form ända till den enskilde abonnenten. Abonnenterna måste då få tillgång till en set top-box för mottagning av de digitala programmen. En sådan hanterar även åtkomstkontroll och tillhandahåller en s.k. elektronisk programguide för att hjälpa tittaren vid val av program. Om ett kabelbolag nöjer sig med överföra en del av programutbudet i digital form och fortsätter att överföras en annan del i analog form kan både en digital set top-box och en analog mottagartillsats (dekoder) behövas. En sådan tillsats för mottagning av det krypterade, analoga betal-TV-utbudet finns i många kabel-TV-hushåll. Kabel-TV-operatören kan hantera omkonvertering samt åtkomst- kontroll av de signaler som tas emot för vidare distribution i kabelnätet. Operatören kan med andra ord omkoda kodade signaler och på så sätt få kontroll över utbudet i sina nät. Därmed kan operatören definiera vilka programtjänster som tillhandahålls utan extra avgifter eller vilka som som drivs som betalkanaler i egen regi. Troligen kommer olika inkompatibla system för åtkomstkontroll att förekomma i samband med sändningar i marknät och via satellit. Dessa kan av en kabeloperatör ensas till ett enda system. För att erbjuda interaktiva tjänster kan, på samma sätt som för satellit- och marksändningar, en returkanal över telefonnätet användas. Kabeldistribution erbjuder i det sammanhanget en fördel genom att returkanalen kan förläggas i själva kabel-TV-nätet. En sådan returkanal kan åstadkommas genom frekvensdelning så att ett visst frekvensband, t.ex. frekvensbandet 5–, används i backriktningen. Huvuddelen av de kabel-TV-nät som används är byggda för kommunikation i en riktning och med samma signal till alla mottagare. De har dock delvis förberetts för retursignalering. Fastighetsnäten måste emellertid i regel byggas om eller modifieras om detta skall kunna åstadkommas. 6.4.3Cellulära rundstrålande högfrekvenssändare, s.k. LMDS LMDS () är ett radiobaserat system som enligt uppgift från kan användas för distribution av digital TV och då även för interaktiva tjänster. LMDS skulle t.ex. kunna användas för att komplettera kabelnätsdistributionen MODELLER FÖR DIGITAL DISTRIBUTION AV TELEVISION där denna av praktiska, tekniska eller ekonomiska skäl är svår att genomföra. LMDS är ett s.k. cellulärt system genom att man använder sig av ett antal basstationer som vardera hanterar en cell med radie. Som en följd av den täta cellsstrukturen kommer LMDS att ha sin huvudsakliga tillämpning i tät- och förorter. Därmed finns det tekniska möjligheter att nå en stor del av befolkningen. För hushåll utanför tät- och förorter är däremot LMDS på kort sikt en mindre lämplig lösning. Utrustning för LMDS-sändning beräknas enligt finnas framme . Utvecklingen av LMDS har sina rötter i systemet MMDS (). förekommer i begränsad utsträckning internationell an- vändning av mikrovågssystem för TV-distribution i form av MMDS. Dessa system har varit analoga samt förlagda till frekvensband (2,5 GHz) med mycket begränsad kapacitet. Dessa frekvensband kommer enligt inte att vara tillgängliga för LMDS i . De system som varit aktuella LMDS-sändningar för svensk del är sådana som utnyttjar frekvenser i bandet 40,5–42,5 GHz. Om lägre frekvenser, exempelvis i 29 GHz-området, kan utnyttjas, kan räckvidden för sändningarna ökas från . Användandet av LMDS-system för direkt hemmamottagning av TV kräver med dagens radiolagstiftning att ett medgivande till rundradio- sändning lämnas innan ett tillstånd enligt lagen om radiokommunikation kan utfärdas. Enligt den lagrådsremiss om ny radio- och TV-lag som beslutats skall dock kravet på tillstånd slopas för sändningar på frekvenser över 3 GHz. Syftet är att underlätta MMDS-sändningar. Specifikationer för hur digital videodistribution kan ske med hjälp av LMDS tas nu fram inom . På så sätt kan LMDS delvis utnyttja samma teknikbas som andra distributionssätt för digital TV. Så gott som varje hushåll i är anslutet till det allmänna telenätet. I telenätet har de stamlinjer som förbinder telefonstationerna i olika delar av landet mycket hög överföringskapacitet. De ledningar som går mellan stationerna och de enskilda abonnenterna är dock i allmänhet vanliga dubbla koppartrådsledningar med begränsad kapacitet. Sedan ett tiotal år har det varit möjligt att förmedla enklare rörliga bilder över telenätet, s.k. bildtelefoni. har man antagit att abonnentledningen skulle behöva bytas ut mot fiberkablar eller koaxialkablar med hög kapacitet om rörliga bilder av bättre kvalitet skall kunna distribueras i telenätet. Den utveckling av digitala modulations- och bildkodningsmetoder som skett , gör det möjligt att via telenätet börja överföra bilder med en teknisk kvalitet som varierar från s.k. hemvideokvalitet till studiokvalitet, beroende på överföringskapaciteten hos den sista ledningslängden fram till abonnenten. För att det vanliga telenätet skall kunna användas för att överföra TV- program till enskilda abonnenter krävs att abonnentledningen kan användas för att sända en digital signal med hög hastighet som ledningen också används för vanliga telefonsamtal. För det krävs att ett särskilt modem placeras mellan telefonledningen och TV-apparaten. Vanliga AXE-växlar klarar inte att koppla trafik med så hög data- hastighet som krävs för TV-överföring. En ny generation växlar med högre kapacitet, s.k. ATM-växlar (Asynchroneous Transfer Mode) har börjat införas i telenätet med början 1995. För distribution av digital TV via telenäten finns teoretiskt sett ingen teknisk begränsning vad gäller den möjliga geografiska täckningen. För en del av de alternativa möjligheter som finns är dock tekniken ännu under utveckling eller för dyr för att tas i bruk i så stor skala att en anslutning till så gott som samtliga hushåll kan åstadkommas. I andra fall är tekniken mogen för en introduktion. Investeringskostnaderna kommer att fördelas på ett stort antal multimedietjänster där kostnadsfördelningen relateras till hur stor del av den totala kapaciteten tjänsten tar i anspråk. Utbyggnadstakten torde komma att styras av kundbehov och intäktsmöjligheter. Distribution via telenätet kan tekniskt sett brytas ned ända ned på individnivå, så att den enskilde kan utforma sitt eget programpaket med hjälp av det utbud som tillhandahålls. Via telenätet skulle det t.ex. vara möjligt att erbjuda beställ-TV-tjänster. MODELLER FÖR DIGITAL DISTRIBUTION AV TELEVISION På samma sätt som för mark-, satellit- och kabelalternativen kan en distribution via telenätet erbjuda interaktivitet. Både symmetriska (t.ex. 2 5 / 2 5 M b i t / s ) l ö s n i n g a r , d v s . l ö s n i n g a r m e d s a m m a ö v e r - föringskapacitet i båda riktningarna, och asymmetriska (50//s) lösningar kommer enligt uppgift från att börja finnas tillgängliga . Även möjlighet till äkta video on demand, dvs. utan fördröjning av begärd tjänst, kommer att kunna erbjudas. Kabelanslutna lösningar erbjuder givetvis ingen portabilitet. Om de kompletteras med radiolösningar kan dock en lokal portabilitet erbjudas, varvid även inomhusantenn kan användas för mottagningen. Ett antal tekniska alternativ utvecklas nu internationellt och bedöms kunna erbjuda portabilitet och bredbandig symmetrisk kommunikation , vad gäller den lokala portabiliteten något tidigare. De tillhörande praktiska och ekonomiska faktorerna måste dock studeras närmare, innan en bedömning kan göras om hur tekniken kan tas i anspråk i stor skala. Fiberoptisk kommunikation har funnits . har teknikutvecklingen lett till att informationskapaciteten per fiber ökat från /s till 2,5 Gbit/s, dvs. ca 70 gånger. Fiberns viktigaste egenskaper är att den kan erbjuda mycket stor bandbredd och störningsfrihet. Fibertekniken är den transmissionsteknik som har tekniska förutsättningar att kunna ge den största informationsbredden. Fiberlänkar har huvudsakligen används till att förbinda telestationer med varandra. börjar även företag i allt större utsträckning kunna anslutas till telenätet och till varandra med fiber. Tekniken är emellertid ännu för dyr för att enskilda hushåll skall kunna anslutas i någon större omfattning. Telias bedömning är att fiber till hemmen (FTTH, Fiber to the Home) om 3–kommer att vara en så pass mogen och ekonomisk teknik att det går att börja introducera bredbandstjänster till hushållen. Det blir då möjligt att erbjuda en bandbredd på flera hundra Mbit/s, kanske till och med Gbit/s, hem till en del abonnenter. En utbyggnad i stor skala, till så gott som samtliga hushåll, är dock förenad med mycket höga kostnader. Den största delen utgörs av kostnader för dragning av optofiberkabel. För att minska kostnaderna har hybridlösningar bestående av en kombination mellan fiber och koaxialkabel utvecklats. Idén här är att utnyttja fibern som en bredbandig kommunikationskanal mellan en distributionscentral för kabel-TV och ett lokalt kabel-TV-nät som sammanbinder ett antal hundra hushåll. sker en snabb utveckling av teknik som möjliggör distribution av andra tjänster än konventionell telefoni och data via befintliga telefonledningar. Det som skiljer distribution av TV jämfört med vanlig telefoni är att TV-signalen kräver betydligt mer frekvensutrymme än vad telefonisignalen kräver. Den teknik som utvecklas bygger på att utnyttja kopparkabelns hela användbara bandbredd i stället för att begränsa sig till de 4 kHz som telefonitjänsten kräver. Hur hög bandbredd som kan distribueras via kopparnätet beror i första hand på varje kabels längd. Ju längre kabel desto mindre bandbredd kan utnyttjas. MODELLER FÖR DIGITAL DISTRIBUTION AV TELEVISION En ofta förekommande indelning av olika telenätssystem som kan vara aktuella för TV-överföring är de följande. –ADSL () – utnyttjande av befintligt kopparnät. –VDSL (high bit-rate ) – utnyttjande av kopparnätets yttersta nätdelar med längder . Fram till denna punkt dras optisk fiber. –FTTC/koppar (Fibre To The Curb) – optisk fiber dras då ända fram till en punkt som kan motsvara trottoarkanten. Sista biten fram till abonnenten, under 100 m, är kopparkabel. I fallet ADSL kan av befolkning, dvs de som är anslutna till telefonnätet med en total kabellängd under , erbjudas programtjänster. Abonnenterna kommer inte att kunna ta emot samtliga programtjänster, utan får välja två stycken samtidiga programtjänster ur ett större antal som finns tillgängliga. () kommer dock inte att kunna distri- bueras via ADSL på grund av den begränsade digitala bandbredden (2, 4 eller /s). ADSL kräver inte investering i nytt fysiskt nät utan enbart i nät- och abonnentterminaler. Tekniken är introducerad på marknaden. Om VDSL-teknik utnyttjas kommer betydligt högre kapacitet, i storleksordningen 25–/s, att kunna distribueras. Denna höga bandbredd kan utnyttjas för distribution av ca 5–20 samtidiga programtjänster, men även för distribution av 1–2 HDTV-program- tjänster. VDSL kräver i de flesta fall stora investeringar i befintligt nät. FTTC i kombination med kopparkabel kan ge kapaciteter på /s, vilket naturligtvis skapar stor frihet för distribution av både vanlig TV och HDTV. Kostnaden för detta koncept är hög och ligger till största delen på utbyggnad av fibernät. Teknisk utrustning för distribution av bredbandstjänster via telenätet beräknas börja finnas tillgänglig –1997. Utrustning för distribution via kopparnätet på /s och för distribution via optofiber finns redan nu framme. Utbyggnaden av optofibernät till de enskilda hushållen är dock, som nämnts, i hög grad en kostnadsfråga. Tekniska lösningar för större bandbredder (/s) beräknas enligt finnas framme . De tekniska och ekonomiska förutsättningarna för att med olika telenätslösningar skapa bredbandiga transport- och accessnät varierar beroende på vilken infrastruktur och investeringar som operatören redan har gjort. En stor del av tekniken finns framme. Utbyggnadstakten kommer till stor del att styras av marknadsbehoven. En genomgång har gjorts av de beredskapsmässiga aspekterna av en digitalisering av TV-sändningarna. Denna presenteras i bilaga 2. Där presenteras också den nuvarande planeringen av radio- och TV-verk- samheten under krig och krigsfara, det utredningsarbete som för när- varande genomförs av Kommittén (Ku 1994:8) för utredning om radion och televisionen vid krig och krigsfara samt vissa bedömningar som bl.a. i det sammanhanget gjorts av FOA. Mot bakgrund av denna genomgång har följande allmänna slutsatser dragits. –Det är från beredskapssynpunkt en fördel om det finns flera olika vägar att distribuera television. Det går inte att ställa den ena distributionsformen mot den andra med inriktningen att någon av dem från beredskapssynpunkt är onödig.