sou · GKB3145d2 · 1997-01-01 00:00:00 — Det fram- hölls även att en sådan regel skulle vara oskälig mot arbetsgivaren eftersom lagstiftaren inte genom de övriga förslagen gjorde tillräckligt tydligt vad arbetsgivaren hade att rätta sig efter. Efter remiss till Lagrådet överlämnade regeringen en proposition till (1995/96:162) som i allt väsentligt innebar att man delade vår bedömning, dels med avseende på tillvägagångssätt och dels beträffande de föreslagna förändringarna. Regeringen uttalade sålunda att de ytterligare förändringar i regelsystemet (utöver de av oss föreslagna) som kan vara lämpliga att vidta med anledning av EG- direktivet bör anstå till dess vi har slutfört vår översyn av arbetstidslag- stiftningen. Efter yttrande från Lagrådet gjordes emellertid följande förändringar i förhållande till vårt förslag. Det tillägg vi föreslagit vad gäller hur myndighetstillsynen av lagens efterlevnad skall bedrivas ansågs inte nödvändigt. När det gäller den av oss föreslagna skade- ståndsregeln innebar förslaget i propositionen att det uttryckligen framgår att det är tillämpningen av ett kollektivavtal i det enskilda fallet och inte avtalet i sig som kan ge upphov till skadeståndsskyldig- het. I betänkande 1995/96:AU9 hemställdes bl.a. om att borde anta regeringens proposition om ändringar i arbetstidslagen med anledning av EG:s arbetstidsdirektiv. Så skedde genom ett beslut i (rskr 1995/96:219). träder lagändringarna i kraft. 6.2 Kort om direktivets innehåll Vi skall i detta avsnitt kortfattat återge det huvudsakliga innehållet i EG:s arbetstidsdirektiv, eller Rådets direktiv /104/EEG om arbetsti- dens förläggning i vissa avseenden, som är dess fullständiga titel. Det bör påpekas att direktivets innehåll är både omfattande och svårtill- gängligt, varför den följande framställningen måste innebära vissa för- enklingar. Den fullständiga texten på engelska och svenska återfinns i bilaga 3. Vi vill även hänvisa till den redogörelse för innehållet i di- rektivet som gavs i vårt delbetänkande SOU 1995:92. 6.2.1 Allmänt om EG:s arbetstidsdirektiv Direktivets rättsliga grund är artikel 118a i , där det föreskrivs att medlemsstaterna skall sträva efter att förbättra arbetsta- garnas säkerhet och hälsa. Förhållandena beträffande framförallt ar- betsmiljön i de olika staterna skall harmoniseras gradvis som gjorda förbättringar bibehålls. Harmoniseringen skall ske på minimini- vå och medlemsstaterna är alltså fria att nationellt ha ur skyddssyn- punkt skarpare formulerade bestämmelser. Att den rättsliga grunden är artikel 118a möjliggjorde att direktivet antogs med kvalificerad röstmajoritet i ministerrådet. lade ner sin röst när beslutet om direktivet togs och ifrågasatte senare den rättsliga grunden för direktivet vid . Utslag från domstolen har ännu inte kommit, men generaladvokat, som har utarbetat ett förslag till domslut, förordar att talan avvisas. Arbetstidsdirektivet består av fyra avsnitt. I det första avsnittet anges direktivets ändamål och tillämpningsområde samt ges definitioner av direktivets centrala termer (artiklarna 1 - 2). Det andra avsnittet inne- håller bestämmelser angående minimiperioder för vila och andra be- stämmelser om arbetstidens förläggning samt om begränsning av veckoarbetstiden (artiklarna 3 - 7). I det tredje avsnittet finns före- skrifter om natt- och skiftarbete samt arbetsrytm (artiklarna 8 - 13). Det avslutande fjärde avsnittet innehåller allmänna bestämmelser om bl.a. beräkningsperioder och avvikelser samt närmare anvisningar om in- förlivandet av direktivet i medlemsstaternas regelsystem (artiklarna 14 - 18). Räckvidd och definitioner – artikel 1 och 2 I artikel 1 lägger man fast direktivets ändamål och räckvidd. Direktivet innehåller enligt denna artikel föreskrifter om minimikrav på hälsa och säkerhet för arbetstagarna vid förläggningen av arbetstiden (punkt 1). Artikeln räknar upp de olika viloperioder och begränsningar som om- fattas av direktivet samt övriga bestämmelser angående natt- och skift- arbete samt arbetsrytm (punkt 2). Angående räckvidden (tillämpningsområdet) anges i artikel 1 (punkt 3) att direktivet är tillämpligt på alla arbetsområden, såväl offentliga som privata i den betydelse som anges i artikel 2 i Rådets direktiv /391/EEG (det s k ramdirektivet) utan att det påverkar artikel 17 i arbetstidsdirektivet (artikel 17 anger vilka avvikelsemöjligheter som finns beträffande direktivets huvudbestämmelser). I artikel 2 i ramdi- rektivet står angivet att det direktivet är tillämpligt på alla arbetsområ- den, både privata och offentliga. Dock skall inte bestämmelserna i ramdirektivet tillämpas när särskilda omständigheter, som är typiska för vissa arbeten inom offentlig sektor, skulle medföra att verksamhe- ten oundvikligen kommer i konflikt med direktivets bestämmelser. Som exempel på sådana verksamheter anges försvaret, polisen och viss civilskyddsverksamhet. Medlemsstaterna torde alltså ha visst utrymme att själva välja i vilken utsträckning bestämmelserna i ramdirektivet och därmed även avseende arbetstidsdirektivet, skall tillämpas inom nämnda områden. Medlemsstaterna skall dock i sådana fall iaktta de allmänna skyddsprinciper som direktivet ger uttryck för (artikel 2, punkt 2 andra stycket i ramdirektivet). Då arbete i arbetsgivarens hus- håll är undantaget från ramdirektivets tillämpningsområde omfattas sådant arbete inte heller av arbetstidsdirektivet. Artikel 1 undantar dock från direktivets tillämpningsområde: luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter, havsfiske liksom annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs av läkare under utbildning (punkt 3). Artikel 2 innehåller definitioner. Här vill vi peka på en olikhet mellan den engelska och den svenska versionen beträffande begreppet "arbetstid" (artikel 2). Enligt den engelska versionen av direktivet anges att med arbetstid avses: "... any period during which the worker is working (anm. vår understrykning) , at the employers disposal and carrying out his activity or duty..". Motsvarande text enligt den svens- ka versionen lyder: "...all tid (..) då arbetstagaren står till arbetsgiva- rens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter." Den engelska versionen utrycker alltså tydligt att det krävs att arbete utförs för att arbetstid enligt direktivet skall anses föreligga. Detta framgår inte lika tydligt av den svenska versionen. Dygnsvila – artikel 3 Artikel 3 har föreskrifter om att varje arbetstagare skall ha rätt till minst 11 timmars sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod. Från denna bestämmelse kan göras avvikelser enligt de förutsättningar som anges i artikel 17. Raster – artikel 4 Artikel 4 anger att varje arbetstagare som har en arbetsdag längre än har rätt till en rast. Direktivet beskriver dock inte närmare hur rasten skall vara utformad. Rastens utformning, bl.a. dess längd och förläggning, skall i stället bestämmas genom kollektivavtal eller, då sådana avtal inte kommer till stånd, genom nationell lagstiftning. Från denna bestämmelse kan göras avvikelser enligt de förutsättningar som anges i artikel 17. Veckovila – artikel 5 Artikel 5 anger att alla arbetstagare under varje period , skall ha rätt till minst 24 timmars sammanhängande ledighet plus de arbetstagaren har rätt till i form av dygnsvila. I princip skall veckovilan omfatta söndag. Om sakliga, tekniska eller arbetsorganisa- toriska förhållanden berättigar det får en ledighet om minst tillämpas. Veckovilan kan genomsnittsberäknas . bestämmelsen om veckovila kan göras avvikelser enligt de förutsätt- ningar som anges i artikel 17. Begränsning av veckoarbetstiden – artikel 6 Enligt artikel 6 skall veckoarbetstiden begränsas genom lagar och andra författningar eller genom kollektivavtal. Den genomsnittliga arbetsti- den inklusive övertid för en arbetstagare får inte överstiga per sjudagarsperiod. Den genomsnittliga arbetstiden får beräknas . Beräkningsperiodens längd får utsträckas till sex eller i vissa fall enligt de förutsättningar som anges i artikel 17. Avvikelsemöjligheter anges i artikel 17.1 samt i artikel 18.1 b, i. Årlig semester – artikel 7 I artikel 7 föreskrivs att varje arbetstagare skall ha rätt till en årlig betald semester i enlighet med vad som före- skrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester. Artikeln innehåller också en regel om att semestern inte får bytas mot kontant ersättning utom då anställning- en upphör. Nattarbetets längd – artikel 8 Enligt artikel 8 får inte den normala arbetstiden för en nattarbetande överstiga i genomsnitt . Om en nattarbetande har ett arbete som innebär särskilda risker eller stor fysisk eller mental ansträngning, får arbetstiden för den arbetstagaren inte överstiga då nattarbetet utförs. Vad som skall anses vara sådant särskilt betungande arbete skall definieras i nationell lagstiftning eller genom praxis eller i kollekti- vavtal. Vid sådana definitioner skall hänsyn tas till nattarbetets särskil- da konsekvenser och risker. Från bestämmelsen om nattarbete kan göras avvikelser enligt de förutsättningar som anges i artikel 17. Regler om genomsnittsberäkning finns i artikel 16. Hälsoundersökning och omplacering av nattarbetande till dagarbete Nattarbetande skall enligt artikel 9 ha rätt till en kostnadsfri hälsoun- dersökning innan de börjar anställningen. Därefter skall den nattarbe- tande ha rätt till regelbundna sådana hälsoundersökningar. undersökningar skall omfattas av lagstadgad tystnadsplikt och får ut- föras inom den offentliga sjukvården. Om den nattarbetande har häl- soproblem som kan visas bero på nattarbetet skall han om möjligt om- placeras till dagarbete. Garantier för nattarbete – artikel 10 Artikel 10 medger att medlemsstater, som så vill, får meddela särskilda regler, enligt villkor i nationell lagstiftning eller praxis, för vissa kate- gorier av nattarbetande som riskerar hälsa eller säkerhet genom sitt nattarbete. Anmälan om regelbunden sysselsättning av nattarbetande – artikel 11 I artikel 11 anges att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att de arbetsgivare som regelbundet sysselsätter nattarbetande, anmäler detta till behöriga myndigheter om dessa begär det. Skydd av hälsa och säkerhet – artikel 12 Enligt artikel 12 skall nattarbetande och skiftarbetare ha ett hälso- och säkerhetsskydd som motsvarar arten av deras arbete. För dessa arbets- tagare skall vidtas skyddsåtgärder och finnas skyddsanordningar mot- svarande de som finns för andra arbetstagare och anordningarna skall vara tillgängliga på alla tider av dygnet. Arbetsrytm – artikel 13 En arbetsgivare som avser att organisera arbetet enligt en viss rytm skall enligt artikel 13 ta hänsyn till den allmänna principen om att an- passa arbetet till arbetstagaren, särskilt i syfte att lindra effekterna av monotona arbetsuppgifter och av arbete i ett förutbestämt tempo. Arbetsgivaren skall också ta hänsyn till kraven på hälsa och säkerhet för arbetstagarna, särskilt beträffande avbrott . Mer detaljerade gemenskapsbestämmelser – artikel 14 I artikel 14 läggs det fast att arbetstidsdirektivet inte skall tillämpas då det finns mer detaljerade krav beträffande vissa yrken eller arbeten i andra EG-bestämmelser. Gynnsammare bestämmelser – artikel 15 I linje med artikel 118a i sägs det i artikel 15 att arbets- tidsdirektivet inte får hindra medlemsstaterna att ha ur skyddssynpunkt längre gående bestämmelser nationellt. Sådana bestämmelser kan fin- nas i författning, administrativ praxis eller i kollektivavtal. Beräkningsperioder – artikel 16 Artikel 16 anger att medlemsstaterna i fråga om vissa av de ovan angivna bestämmelserna får tillämpa olika beräkningsperioder. Sålunda medges beträffande tillämpningen av bestämmelsen om veckovila (artikel 5) en beräkningsperiod om . Angående bestäm- melsen om begränsning av veckoarbetstiden (artikel 6) sägs det att medlemsstaterna får tillämpa en beräkningsperiod som inte överstiger . Vid beräkning av arbetstiden under en sådan fyra-måna- dersperiod skall perioder av betald semester (som avses i artikel 7) och sjukfrånvaro antingen inte inkluderas i beräkningsperioden eller lik- ställas med arbetstid. När det gäller nattarbetets längd (artikel 8) får staterna tillämpa en beräkningsperiod vars längd skall fastställas efter samråd med arbetsmarknadens parter på nationell eller regional nivå. Veckovilan om minst (artikel 5) skall inte inkluderas vid be- räkningen av genomsnittet. Avvikelser – artikel 17 I artikel 17 kan utläsas tre huvudsakliga kategorier av avvikelser: 1.en generell avvikelsemöjlighet för medlemsstaterna från artiklarna 3, 4, 5, 6, 8 och 16 för vissa speciella kategorier av arbetstagare, närmare bestämt de vars arbetstid inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av arbetstagarna själva. En icke uttömmande uppräkning av sådana arbetstagarkategorier görs i artikel 17.1; 2.avvikelser från artiklarna 3, 4, 5, 8, och 16 för vissa arbetsområden. En icke uttömmande uppräkning av arbetsområden som omfattas finns i artikel 17.2.1. Enligt artikel 17.2.2 får avvikelser göras från nämna artiklar även vid onormala och oförutsedda händelser utom arbetsgivarens kontroll (punkt a), samt vid olycksfall eller då risken för olycksfall är överhängande (punkt b). Vidare kan avvikelser gö- ras enligt artikel 17.2.3 från artiklarna 3 och 5 i fråga om skiftarbete i vissa fall samt i beträffande arbete som delas upp i perioder under dagens lopp, särskilt städarbete. Dessa avvikelser kan göras anting- en av medlemsstaten direkt i lag eller andra författningsbestämmel- ser eller genom kollektivavtal; 3.avvikelser från artiklarna 3, 4, 5, 8, och 16 för samtliga arbetsområ- den. Dessa avvikelser får dock enligt artikel 17.3 endast göras ge- nom kollektivavtal. Artikel 17.3 innehåller vidare föreskrifter angå- ende arten av kollektivavtal som avses samt hänvisningar till olika nationella system för kollektivavtals verkningar. Av detta torde framgå att direktivet avser att ge utrymme för nationella variationer p.g.a. de olika system som finns i medlemsstaterna avseende kol- lektivavtal, deras status och verkningar. Vid avvikelser enligt artikel 17.1 gäller som förutsättning att medlems- staterna måste iaktta de allmänna principerna för arbetstagarnas säker- het och hälsa. Vid avvikelser enligt artiklarna 17.2 och 17.3 gäller som förutsättning att arbetstagarna måste få motsvarande kompensationsle- dighet eller – i undantagsfall när det av objektiva skäl inte är möjligt att bevilja sådan kompensationsledighet – lämpligt skydd. Enligt artikel 17.4 får avvikelse enligt 17.2 och 17.3 inte leda till för beräkning av veckoarbetstiden än . Om de allmänna principerna till skydd för arbetstagarnas säkerhet och hälsa iakttas, skall dock medlemsstaterna om sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska skäl finns - ha möjlighet att tillåta kollektivavtal om beräkningsperioder som inte överstiger . Slutbestämmelser – artikel 18 Enligt artikel 18 skall medlemsstaterna ha antagit de lagar eller andra författningar som är nödvändiga för att bestämmelserna i direktivet skall vara genomförda. Medlemsstaterna kan även överlåta till arbetsmarknadens parter att fastställa de nödvän- diga bestämmelserna. Om så sker är dock medlemsstaterna de an- svariga för att direktivets bestämmelser efterlevs (punkt 1. a). Direktivet ger en möjlighet för medlemsstaterna att inte tillämpa be- stämmelsen i artikel 6 om begränsning av veckoarbetstiden. Om så sker skall dock medlemsstaten iaktta de allmänna principerna om skydd av arbetstagarnas säkerhet och hälsa. Dessutom föreskriver artikel 18 (punkt 1. b, i) en rad ytterligare förutsättningar som medlemsstaten har att iaktta om den väljer att inte tillämpa artikel 6. Här kan nämnas att det krävs ett samtycke av den enskilde arbetstagaren att arbeta i genomsnitt . betstagaren får inte tillfogas skada av arbetsgivaren om han inte är beredd att ge sådant samtycke. Medlemsstaterna medges också en möjlighet att inte ha bestämmelser om årlig betald semester som motsva- rar artikel 7. Medlemsstaterna kan enligt artikel 18 (punkt 1. b, ii) om högst ha bestämmelser som endast ger rätt till tre veckors betald semester (och med samma villkor som i artikel 7 i övrigt). Övriga bestämmelser i artikel 18 är av karaktären anvisningar för genomförandet av direktivet. Av dessa skall här endast nämnas punkten 3, vilken föreskriver en s.k. icke-regressionsbestämmelse. Där anges att direktivet inte får utgöra skäl att genomföra en sänkning av den all- männa skyddsnivån för arbetstagarna i nationella bestämmelser. Det är däremot tillåtet att anta olika bestämmelser som följer av ändrade om- ständigheter, så länge direktivets minimiskydd efterlevs. 6.2.3 Språkliga skillnader i direktivet Vi har konstaterat att det föreligger vissa språkliga skillnader i med- lemsländernas versioner av direktivet. Det gäller flera av direktivets artiklar men det främsta intresset kan knytas till artiklarna 3-5 om dygnsvila, raster och veckovila. Beträffande dessa vill vi fästa upp- märksamheten på att vi i beskrivningen ovan använt oss av den engels- ka versionen av direktivet. I den engelska versionen av direktivet sägs angående artiklarna 3-5 att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till: ".. that every worker is entitled to a minimum daily rest period of 11 consecutive hours ..." (för raster: "... a rest break ...", för veckovila: "... a minimum uninterrupted rest period of 24 hours plus the 11 hours daily rest ..."). I den svenska versionen i denna del används uttrycket "får". Det sägs att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till: " ... att varje arbetstagare får minst 11 timmars sammanhängande ledig- het ..." ("... en rast..", respektive "... minst 24 timmars sammanhängan- de ledighet plus den 11 timmars dygnsvila ..."). I artikel 9, angående hälsoundersökning, använder den engelska versio- nen åter ordet entitled. I den svenska versionen används i detta sam- manhang orden ha rätt till . Genom att även jämföra de engelska, franska och svenska versionerna i tre EG-direktiv: arbetstidsdirektivet samt direktiven om skydd för unga arbetstagare (94/33/EEG) och säkerhet och hälsa för arbetstagare som är gravida, har fött barn eller ammar (92/85/EEG), har vi kun- nat konstatera vissa olikheter också i de språkliga versionerna i samtli- ga direktiv. Vad det handlar om är alltså hur de rättigheter respektive skyldigheter som anges i EG-direktiven kommer att lyda i de olika medlemsländer- nas språkversioner av direktivet. Det torde vara så att i varje enskilt fall görs den språkliga behandlingen av direktiven utifrån medlemsstaternas ibland olika metoder för att ange rättsliga förhållanden. Det som t.ex. enligt brittisk synsätt tydligen anges som en rättighet ("entitled to") för arbetstagaren blir enligt svenskt synsätt en skyldighet för ar- betsgivaren. Det är visserligen så att direktiven vänder sig till medlemsländerna som, enligt den svenska versionen, "har att se till att varje arbetstagare får ..." etc. Detta kan naturligtvis i den införlivande svenska lagtexten enklast uttryckas så att arbetsgivaren åläggs en skyldighet att ... etc. Ett exempel på detta är EG:s arbetstidsdirektiv. Arbetsmiljöbestämmelser till skydd för arbetstagarnas säkerhet och hälsa finns i offentligrättslig lagstiftning (främst arbetsmiljö- och arbetstidslagarna) enligt vilken arbetsgivaren är skyldig att följa de i lagen angivna bestämmelserna. Staten tillser lagens efterlevnad och förfogar över ett sanktionssystem. Det är enligt svenska förhållanden så att den personliga och kroppsliga integriteten är grundlagsskyddad, vilket innebär att läkarun- dersökningar enligt artikel 9 i arbetstidsdirektivet måste bygga på fri- villighet och därmed uttryckas som en rättighet för arbetstagaren. I vår redogörelse för artiklarna ovan har vi valt att utgå från den inne- börd av direktivtexten som bygger på den engelska versionen, och som vi uppfattat som mest grundläggande. Vi återkommer till dessa aspekter på hur lagstiftningen skall uttrycka arbetstagarnas och arbetsgivarnas rättigheter respektive skyldigheter, när vi i nästa kapitel behandlar eventuella lagändringar. Vi har i detta kapitel redogjort för vårt delbetänkande om konsekven- serna av EG:s arbetstidsdirektiv samt direktivets huvudsakliga innehåll. I den översyn och förändring av den svenska arbetstidslagstiftningen som vi skall göra måste vi beakta EG-reglerna. Som nämndes i avsnitt 5.5 utgör EG:s arbetstidsdirektiv en anledning i sig till att göra tämli- gen genomgripande förändringar i den svenska arbetstidslagstiftningen. Vi återkommer i kapitel 7 till förslag om hur vi anser att EG-reglerna bör inarbetas i den svenska arbetstidslagen. I kapitel 10 redogör vi för på vilket sätt vi menar att de förslag som presenterats innebär att EG- direktivet kan anses införlivat i den svenska lagstiftningen. 7Förslag till nya lagregler om arbets- tid och semester Mot bakgrund av våra överväganden i de föregående kapitlen övergår vi nu till att ange vilka förändringar som bör göras i regelsystemet så att en större flexibilitet kan uppnås. Innan vi börjar skall emellertid något sägas om vilka utgångspunkter vi har valt för eventuella förslag till förändringar. Som nämndes i avsnitt 5.7 anger våra utredningsdirektiv att en central utgångspunkt för kommittén skall vara att arbetstidsfrågorna även i fortsättningen så långt möjligt regleras i avtal mellan arbetsmarknadens parter. Därvid, sägs det, måste beaktas den enskilde arbetstagarens möjligheter till medinflytande och valfrihet vad gäller arbetstidens förläggning. Då lagstiftningen på området är att betrakta som en skyddslagstiftning till förmån för arbetstagarna, framhöll vi i kapitel 5 att det inte kan bli fråga om att urholka detta skydd för att uppnå en större flexibilitet. Detta innebär att klarhet så långt möjligt måste vinnas beträffande vilka regler som verkligen kan anses föranledda av hälso- och säkerhetsmotiv. Lagstiftningen syften och ändamål måste alltså klarläggas och renodlas. Vi konstaterade i kapitel 4 att kollektiva arbetstidsförkortningar främst bör genomföras i avtal mellan arbetsmarknadens parter. Vi kommer att utveckla våra överväganden angående detta i förevarande kapitel. Kapitlet är disponerat enligt följande. Vi diskuterar först hur lagstiftningen kan förändras så att flexibiliteten ur både den enskilde arbetstagarens och verksamhetens intressen stärks (7.1). Detta avsnitt inleds med en allmän redogörelse för individuella rättigheter i arbetsrättslig lagstiftning (7.1.1). Vi föreslår därefter vilka förändringar som bör göras i arbetstidslagen, för att stärka den enskilde Förslag till nya lagregler om arbetstid och semester arbetstagarens inflytande över sina arbetstidsförhållanden (7.1.2). Vi övergår sedan till ett förslag om att arbetstagaren skall ges en möjlighet att förfoga över sparad semesterledighet och sådan ledighet som överstiger på annat sätt än som (7.1.3). I det följande tar vi upp flexibiliteten ur verksamhetssynpunkt (7.1.4), dispositiviteten i annan arbetsrättslig lagstiftning (7.1.5) och ger förslag om att möjligheten att i kollektivavtal anpassa lagens regler skall finnas på verksamhetsnivå (7.1.6). Därefter går vi i genom de nuvarande reglerna och möjliga förändringar med avseende både på reglernas syften och innehåll (7.2). Vi inleder avsnittet med en diskussion om regler som syftar till arbetstagarnas säkerhet och hälsa (7.2.1). När denna del i lagstiftningen är klarlagd, övergår vi till att diskutera de övriga reglernas syften och innehåll utifrån en annan utgångspunkt, nämligen arbetsmarknadsparternas ansvar för arbetstidsfrågorna (7.2.2). Därefter diskuterar vi förändringar i de regler som inte kan anses vara föranledda av arbetstagarens säkerhet och hälsa (7.2.3). Avslutningsvis i detta avsnitt redogör vi för ett antal överväganden som kan rubriceras som politiska signaler till arbetsmarknadens parter (7.2.4).