sou · GKB3145d3 · 1997-01-01 00:00:00 — Även beträffande detta uttryck ges parterna ansvaret att i kollektivavtalen definiera den närmare innebörden. Na- turligtvis måste det "lämpliga skyddet" innebära att man håller sig inom arbetsmiljölagens ramar. I det tredje stycket anges en möjlighet att utsträcka den beräkningsperi- od som gäller för 48-timmarsregeln i 19 §. Perioden får förlängas upp . Detta är i enlighet med EG:s arbetstidsdirektiv. Di- rektivet anger att perioden får förlängas från sex av sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska skäl. Det får närmast betraktas som en självklarhet att sådana skäl föreligger i dessa fall. Nå- gon uttrycklig lagregel är därför inte nödvändig, utan parterna ges det fulla ansvaret för att det föreligger godtagbara skäl när en förlängning görs av beräkningsperiodens längd från . I det fjärde stycket ges en möjlighet för parterna att i kollektivavtal, med beaktande av arbetstagarnas säkerhet och hälsa, avgöra vilka ar- beten som skall anses vara av sådan art som avses i 20 § andra stycket. Den erinran som lämnas innebär att parterna förutsätts göra en bedöm- ning av nattarbetets särskilda risker. Det ansvar som på detta sätt ges till parterna kan medföra att arbetsmiljöfrågorna får ett större utrymme i parternas fackliga verksamhet och bör leda till att man på båda sidor stärker kunskapen om olika hälso- och säkerhetsrisker i arbetsmiljön. I fjärde stycket ges även en möjlighet för parterna att i kollektivavtal komma överens om hur stor del av årsarbetstiden som skall vara för- lagd till natt för att arbetstagaren skall anses vara nattarbetare. I denna paragraf ges vissa möjligheter för arbetsgivaren att utan kol- lektivavtal besluta om avvikelser från bestämmelserna i 10-14 §§ och 20 §. Det är emellertid endast möjligt i vissa fall, vilket anges som "om det är nödvändigt med hänsyn till verksamhetens natur eller om det i annat fall föreligger särskilda skäl". Denna paragraf är inte avsedd att tillämpas i frågor som reglerats i kollektivavtal. 10 § motsvarar den bestämmelse som finns i 12 § i den nuvarande ar- betstidslagen. Från denna bestämmelse får enligt gällande bestämmel- ser (andra meningen i 12 §) göras undantag och därmed besked lämnas i förväg än , "om verksamhetens art eller händel- ser som inte har kunnat förutses ger anledning till det". Enligt motiven (SOU 1981:5 s 104-107) fanns det ett behov av att utforma regeln så att det beaktades att möjligheten att planera arbetstidens förläggning i för- väg varierar mellan olika slag av verksamheter. Inte heller fick regeln göras så stel att den skulle medföra problem att bemästra uppkomman- de situationer. Vissa undantagsmöjligheter skulle därmed finnas. undantagen skulle generellt gälla som förutsättning att det var fråga om förhållanden som inte bort förutses inom ramen för en tillfredsställande arbetsplanering. konstaterades att även i en i och för sig godtagbar arbetsplanering kan vissa moment falla bort och att hänsyn måste tas till detta. Det framhölls vad gäller undantaget för verksam- hetens art att det finns aktiviteter där det inte är meningsfullt att upp- rätta ett arbetstidsschema eller liknande så i förväg som . Anledningen är att behovet av arbetskraft varierar från dag till dag och att man därmed skulle vara tvungen att så gott som göra ändringar i schemat. Verksamhetens art synes alltså avsett verk- samheter där man över huvud inte på ett meningsfullt sätt kunnat an- vända arbetstidsscheman. Detta bör gälla även i fortsättningen och skall anses omfattat av lydelsen verksamhetens natur. Vad gäller den andra delen av möjligheten att göra undantag från den gällande bestämmelsen om arbetsgivarens skyldighet att informera om ändringar etc. (dvs om "händelser som inte har kunnat förutses ger an- ledning till det"), skall denna fortsättningsvis anses omfattad av vår fö- reslagna lydelse "om det i annat fall föreligger särskilda skäl". Beträffande möjligheterna att göra avvikelser från bestämmelserna i 11-14 §§ och 20 § skall detta kunna ske om det är nödvändigt både med hänsyn till verksamhetens natur och om det föreligger särskilda skäl. Med "verksamhetens natur" avses verksamheter som är av den arten att behov av att anpassa de i lagen angivna bindande bestämmelserna är nödvändiga. Det kan dels gälla verksamheter som tillgodoser viktiga samhällsintressen eller allmänhetens behov, dels avse verksamheter i vilka det av tekniska eller arbetsorganisatoriska skäl är nödvändigt att kunna göra vissa anpassningar. Exempel på den första kategorien är sjukvård, brandförsvar, polis och försvar. Som exempel på den andra kategorien kan nämnas arbete inom processindustrin samt viss om- sorgsverksamhet i hemmet. "Särskilda skäl" avser t.ex. sjukdom eller andra oförutsedda händelser utom arbetsgivarens kontroll samt nöd- fallssituationer. Vid avvikelser från bestämmelserna i 11-14 §§ (raster, arbetspauser, dygns- och veckovila) och 20 § första och andra stycket (en genom- snittlig arbetstid , samt be- gränsningen av nattarbetspassens längd då nattarbetet utförs för arbetstagare vars arbete innebär särskilda risker eller stor fy- sisk eller mental ansträngning, skall iakttas att arbetstagarna erhåller motsvarande ledighet eller, i undantagsfall, lämpligt skydd. Detta är samma förutsättning som gäller för avvikelser enligt 21 § och det finns anledning att förmoda att vad parterna kommer att avtala i kollektivav- tal blir ledande även för icke-kollektivavtalade avvikelser. Vissa påpe- kanden bör dock göras. Både "motsvarande ledighet" och "lämpligt skydd" ställer krav på att arbetsgivaren vidtar någon åtgärd i stället för exempelvis den uteblivna viloperioden eller det längre arbetspassen för de nattarbetande. Beträffande arbetspauser anges i den nuvarande bestämmelsen att i stället för sådana pauser får arbetsgivaren i vissa fall ("om arbetsför- hållandena kräver det") lägga ut särskilda arbetspauser. Arbetsgivaren skall då på förhand ange de särskilda arbetspausernas längd och för- läggning så noga som omständigheterna medger. Detta bör även i fort- sättningen vara en giltig kompensation för en avvikelse från rätten till de arbetspauser som behövs och kan betecknas som motsvarande le- dighet. Avsikten är emellertid att avvikelsemöjligheten från bestäm- melsen om arbetspauser skall följa samma mönster som enligt nuva- rande lag. Det torde alltså inte höra till det normala att avvikelser sker med hänvisning till att "det är nödvändigt med hänsyn till verksamhe- tens natur" i 22 §. Endast undantagsvis torde situationen vara sådan att "verksamhetens natur" gör det nödvändigt för arbetsgivaren att avvika från dessa bestämmelser. Mer vanligt, och därmed mer i linje med nu- varande avvikelsemöjligheter torde vara att "... det i annat fall förelig- ger särskilda skäl". I "särskilda skäl" bör nämligen rymmas de förut- sättningar som anges för att särskilda arbetspauser skall kunna läggas ut. För avvikelser från bestämmelserna om dygns- och veckovila kan inte göras motsvarande hänvisningar till nu gällande regler. Den nuvarande arbetstidslagen innehåller inte någon dygnsvileregel och för lagens re- gel om veckovila kan, som tidigare nämnts, göras undantag tillfälligtvis utan att något krav ställs på kompensation för arbetstagarna. Det är inte möjligt att i lag eller förarbeten ange vad innehållet i de bägge förut- sättningarna skall vara. Till att börja med kan inte förutses alla tänkba- ra situationer och olika omständigheter som kan råda då frågan om av- vikelse uppkommer. Den flexibilitet som ligger i en allmänt utformad regel skulle avsevärt inskränkas om lagen angav detaljer för hur avvi- kelser skall kompenseras. Vidare skulle arbetsmarknadsparternas av- talsfrihet inskränkas. Vad parterna avtalar bör i stället bli vägledande även på arbetsplatser utan kollektivavtalen. Endast vissa allmänna på- pekanden kan göras. Att 22 § ställer krav på förutsättningar (i form av "motsvarande ledighet" och "lämpligt skydd") innebär att något skall erbjudas i stället för den uteblivna viloperioden. Detta torde innebära att arbetsgivaren måste vidta någon åtgärd i syfte att kompensera ar- betstagarna för den uteblivna vilan alternativt det längre arbetspasset för den nattarbetande. Vidare bör framhållas att "lämpligt skydd" är subsidiärt i förhållande till "motsvarande ledighet". Om beslut fattas om avvikelse skall alltså arbetsgivaren först erbjuda motsvarande le- dighet vid annat tillfälle. Normalt måste det vara möjligt för arbetsgiva- ren att finna en sådan kompensation. Det måste vara möjligt för arbetsgivaren att av objektiva skäl ta till det "lämpliga skyddet". Ett sådant skäl skulle kunna vara att den motsvarande ledighet som kan er- bjudas måste förläggas vid en så tidpunkt att den inte läng- re kan anses på ett rimligt sätt kompensera arbetstagaren för den vila som avveks i från. I detta fall kan objektivt sett det lämpliga skyddet vara lämpligare än den motsvarande ledigheten. I denna paragraf slås fast att den arbetsgivare som bryter mot någon be- stämmelse i lagen kan bli skadeståndsskyldig för både ekonomisk och ideell skada. Paragrafen innebär i princip att lagen i sin helhet är ska- deståndssanktionerad. Den är utformad efter mönster från annan arbets- rättslig lagstiftning. Det ligger i sakens natur att vissa bestämmelser är av ett sådant slag att brott mot dem inte kan ligga till grund för skade- ståndsanspråk. Exempel på sådan regel är uppmaningen till arbets- marknadens parter att träffa kollektivavtal om arbetstid i 6 §. I likhet med annan arbetsrättslig lagstiftning skall mål om tillämpning- en av lagen handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbet- stvister. Författningskommentar till förslaget om ny 23 a § i semesterlagen I ett nytt avsnitt, som placeras efter 23 §, under en ny rubrik Semester- ledighet på annat sätt än som , föreslås en ny paragraf, vil- ken är avsedd att gälla vid sidan av de nuvarande bestämmelserna om förläggning av semesterledighet. Enligt första stycket ges arbetstagaren rätt att komma överens med sin arbetsgivare om att ta ut sådan semes- terledighet som överstiger och den ledighet som sparats (enligt 18 § första stycket), på annat sätt än som . Arbetstagarens önskemål om förläggningen av semesterledighe- ten enligt första stycket, regleras på samma sätt som arbetstagarens önskemål om arbetstidens längd och förläggning enligt 9 § i den före- slagna nya arbetstidslagen. I paragrafens tredje stycke föreslås att ar- betstagaren har rätt att komma överens med sin arbetsgivare om att inte tillämpa reglerna i 18 § andra och tredje styckena, om att sparad se- mesterledighet skall läggas ut och att semesterledighet inte får sparas under semesterår då arbetstagaren får ut semesterledighet som sparats . I övrigt hänvisas till avsnitt 7.1.3. Författningskommentar till förslaget om ändring i 27 § första stycket semesterlagen Ändringen innebär att arbetstagare som utför arbetet i sitt hem inte på den grunden längre är undantagna från lagens bestämmelser om se- mesterledighet enligt 4 §. Liksom den föreslagna ändringen i arbets- tidslagens tillämpningsområde, skulle därmed fortsättningsvis endast undantas arbetstagare vars arbete utförs under sådana förhållanden att det inte kan anses vara arbetsgivarens uppgift att vaka över hur arbetet är ordnat. Ändringen innebär en språklig modernisering av bestämmelsen så att den, i detta avseende, blir likalydande med mot- svarande bestämmelse i arbetstidslagen. I övrigt hänvisas till kapitel 9. Författningskommentar till förslaget om ändring i 14 § andra och tredje styckena i föräldraledighets- lagen I 14 § andra stycket föräldraledighetslagen föreslås en ny lydelse, vil- ken innebär att arbetsgivaren är skyldig att förlägga ledigheten i enlig- het med arbetstagarens önskemål, såvida inte sådan förläggning medför påtaglig störning för arbetets behöriga gång. Även i tredje stycket före- slås en ändring med anledning av ändringen i andra stycket. I övrigt hänvisas till kapitel 8. Reservationer och särskilda yttranden () och Acko Ankarberg () Särskilda yttranden av ledamöterna Acko Ankarberg () Reservationer och särskilda yttranden har bland annat haft i uppdrag att undersöka på vilket sätt flexibla arbetstidsregler kan införas i svensk lagstiftning. Tyvärr tvingas man konstatera att kommittén har misslyckats med detta uppdrag. Den lägger nu fram ett betänkande som kommer att vara hopplöst omodernt redan när det kommer ut från trycket. Den av socialdemokraterna dominerade majoriteten sitter fast i gam- malt tänkande, från vilket den inte mäktat frigöra sig. Den talar visser- ligen om att det är i de små och medelstora företagen som alla de nya arbetstillfällen måste skapas, som är i så desperat behov av för att kunna häva arbetslösheten, men är oförmögen att tänka annat än i den tayloristiska storskalighetens banor, där människor är homogena, lätt utbytbara komponenter och där maktkampen mellan arbetsgivare och arbetstagare är en central del i föreställningsvärlden Den prioriterade uppgiften för kommittén har varit att stärka incita- menten för att sluta kollektivavtal och därmed ytterligare förstärka organisationernas makt och inflytande. är mycket kritiskt mot att tankar på att stärka incitamenten för företagan- de och nyanställningar däremot helt saknas. Arbetsmarknaden genomgår nu stora förändringar. Arbetsformer, anställningsvillkor och arbetstider omprövas och anpassas till en ny tids förutsättningar. Förändringarna är resultatet av en gradvis utveck- ling som drivs av företagens och medarbetarnas intressen. Allt detta är en process som pågår i en globaliserad värld där konkurrensen hårdnar. Politikerna kan naturligtvis, som kommitténs majoritet, bestämma sig för att de inte tycker om det nya arbetslivet och därför försöka ingripa i processen och försvåra och bromsa utvecklingen. Genom att skärpa den lagstiftning som omgärdar arbete och anställning kan man försöka ge den gamla ordningen en konkurrensfördel. Det är emellertid uppenbart att denna strategi inte kommer att hålla i längden. Priset kommer också att bli högt. Interventionen kommer att leda till att chanser till expansi- va företag och nya jobb går om intet. Reservationer och särskilda yttranden Arbetslösheten i ligger nu kring . Omkring en miljon människor i står utanför den ordinarie arbetsmarknaden. I en sådan situation måste rimligen alla ambitioner inriktas på att underlätta företagande, att lätta på rigida regler som gör att företagare drar sig för att nyanställa. I stället har kommittén valt att i huvudsak inrikta sig på att skapa ännu större tr ygghet för dem som har ett arbete, the insi- ders, på bekostnad av dem som inte har arbete, the outsiders. Motiven för arbetstidsförkortningar har skiftat över tiden. De tidiga arbetstidsförkortningarna motiverades främst av hälso- och skyddsskäl. Efter hand blev motiven allt mer välfärdsbetonade och det ansågs att ökad produktivitet skulle tas ut i mer fritid och inte bara i högre lön. I takt med detta överfördes de rena arbetarskyddsfrågorna främst till Arbetsmiljölagen, som i motsats till Arbetstidslagen inte är dispositiv. När kommittén nu avstår från att modernisera arbetstidslagstiftningen, under förebärande av hälso- och säkerhetsskäl, framstår detta som att vrida klockan tillbaka. Kommittén har haft i uppdrag att dels undersöka på vilket sätt flexibla arbetstidsregler kan införas i svensk lagstiftning, dels att implementera EG:s arbetstidsdirektiv. Tyvärr innebär förslagen att man i stort sett lagrar de två systemen ovanpå varandra - utan att utnyttja de möjligheter till flexibla lösningar som EG-direktivet innefattar. Resul- tatet blir snarare mindre flexibilitet än vad som gäller . Arbetstids- lagen skärps på flera punkter, bl a genom den fortsättningsvis skall omfatta grupper som inte omfattas av lagen och genom att den fria kollektivavtalsrätten blir väsentligt inskränkt. Arbetstagarens önskemål och behov (8 och 9 §§) Kommittén konstaterar att olika rättigheter i den svenska arbetsrättsliga lagstiftningen av tradition tillkommer organisationerna, inte individen. Genom de föreslagna reglerna om att arbetstiden - utifrån verksamhe- tens krav - skall förläggas med hänsyn till arbetstagarens olika önske- mål och behov menar sig kommittén ha satt den enskilde arbetstagaren i centrum. Detta framhålls i betänkandet som en av de viktigaste frå- gorna när det gäller flexibilitet ur individens synpunkt. Jag ifrågasätter om inte detta i stort är en skenreform. Kommittén betonar nämligen att ett ingånget kollektivavtal inte skall kunna rätts- Reservationer och särskilda yttranden Finns det ett kollektivavtal om arbetstidens förlägg- ning är det alltså dessa avtalsbestämmelser som ytterst avgör om den enskilde arbetstagaren, vars arbete faller inom avtalsområdet, kan få sina önskemål tillgodosedda. Det finns exempel på rent kontraproduktiva kollektivavtal, framför- handlade utifrån en facklig maktposition. Kommitténs uppgift borde ha varit att försöka hitta och föreslå en lämplig balanspunkt. För är det en självklar utgångspunkt att det skall vara möjligt att ingå individuella avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare inte bara inom ramen för, utan också vid sidan om kollek- tivavtalet. Kommittén anser att kollektivavtalen bör vara en central del i en ökad flexibilitet. Vi menar att historien tvärtom visar att dinosaurierna på arbetsmarknaden tenderar att cementera det bestående och motverka förnyelse. Förslaget innebär egentligen bara en byråkratisering av regler som redan är självklara i varje modern arbetsorganisation. och rast m m (11 - 14 §§) EG-direktivet är uppb yggt på att arbetstagarna har rä ttigheter av olika slag, varöver de själva äger disponera - that every worker is entitled to.... Kommittén föreslår att arbetstagaren skall ha ifrågavarande rättigheter. Arbetsgivaren blir vid skadeståndsansvar skyldig tillse att viloperioderna tas ut av de anställda. Förslagen präglas av en otidsenlig regleringsiver. Det är motsägelse- fullt att tala om att arbetstagarnas behov och önskemål skall beaktas och prövas sakligt och föreslå dessa detaljstyrningar som väsentligt minskar arbetstagarnas valmöjligheter. Arbetstidens omfattning (15 §) Förslaget att den ordinarie arbetstiden får uppgå till i genomsnitt bör enligt min uppfattning kompletteras med om ej annat överens- kommits i det enskilda anställningsavtalet. Reservationer och särskilda yttranden omfattning föreslås vara dispositiv till förmån för kollektivavtal. Jag anser det rimligt att man också i det enskilda anställningsavtalet kan komma överens om annan ordinarie arbetstid. Det finns krafter i vårt samhälle som propagerar för en lagstiftad gene- rell arbetstidsförkortning. På sina håll har förväntningar väckts att skulle komma med förslag i denna riktning. delar kommitténs uppfattning att någon generell arbetstidsförkortning inte skall genomföras. Även om de ekonomiska förutsättningarna för en allmän arbetstidsförkortning skulle finnas - vilket de inte gör - bör det inte komma i fråga att genom politiska beslut förbjuda människor att arbeta så mycket som de skulle vilja. De enda restriktioner som bör finnas är skyddsreglerna i Arbets- miljölagen. Att införa sex timmars arbetsdag med bibehållen åttatimmarslön skulle innebära en löneökning . Det säger sig självt att något sådant vore en ekonomisk omöjlighet. Svenska företag skulle då snabbt konkurreras ut från världsmarknaden. Målet kan aldrig vara att vi skall dela på arbetslösheten. Målet måste i stället vara att sänka kostnaderna på arbete så att någon vill betala för alla de arbetsuppgifter som ligger och väntar på att bli utförda. Föreställningen att mängden arbete är begränsad och bör ransoneras har inget stöd i vare sig teori eller historiska fakta. Det finns inget stöd för teorierna om att en generell arbetstidsförkortning skulle generera fler arbetstillfällen. Företagen måste i stället kunna utvecklas och växa för att fler människor skall få arbete i . Arbetslösheten kan varaktigt pressas ned endast genom en ökad ekonomisk aktivitet i vårt land. Jag kan alltså dela kommitténs uppfattning att en arbetstidsförkortning lämpar sig bättre för en avtalsförhandling än för lagstiftning, eftersom den senare är ett trubbigt instrument som inte kan ta hänsyn till varia- tioner i ekonomiska förutsättningar inom olika branscher eller företag eller till skiftande önskemål hos olika individer. I ett fritt samhälle bör emellertid vare sig politikerna eller facket bestämma hur mycket varje enskild person skall arbeta. Det borde vara självklart att individen själv får sluta avtal om sin egen arbetstid. Kommittén är emellertid ambivalent i frågan om arbetstidförkortning och vågar inte riktigt stå för sin egen slutsats. Reservationer och särskilda yttranden avsnittet Politiska signaler till arbetsmarknadens parter, från vilket jag tar avstånd. I avsnitt 7.2.4 skriver kommittén: Ett mer ändamålsenligt sätt att genomföra t ex en arbetstidsförkort- ning blir därmed genom avtal mellan arbetsmarknadens parter på den nivå de själva bedömer vara lämplig. Detta innebär emellertid inte att det saknas ett allmänt intresse i denna och andra arbetstidsfrågor även om de inte blir föremål för direkta lagregler (min kursivering). De överväganden vi vill framhålla vad gäller politiska intressen gäller jämställdhet, familjeliv och socialt liv i övrigt, sysselsättning och flexibilitet. För det första kan det i ett rättssamhälle inte finnas utrymme för lag- stiftaren att besluta om något annat än direkta lagregler. Det som inte uttryckligen är påbjudet i lag är fri mark, öppen för olika lösningar i individuella avtal eller kollektivavtal. Några pekpinnar därutöver skall lagstiftaren inte utdela. För det andra anser jag att det som kommittén uttalar om allmänt intresse för jämställdhet, familjeliv och socialt liv i övrigt är ett uttryck för sådan social ingenjörskonst som borde förpassas till historiens skräpkammare. Här är fråga om vad man brukar kalla bortompolitiska faktorer; d v s alla samhällsproblem är inte lösbara inom det politiska systemet. Politikerna bör följaktligen hålla fingrarna borta och anförtro åt människorna att själva besluta hur de vill anordna sitt familjeliv. Även under avsnitten om jämställdhet har jag en rad allvarliga invänd- ningar mot kommitténs resonemang. Även här kommer den sociala ingenjörskonsten till tals. Att tala om att arbetstiden bör förkortas av välfärdsskäl måste i ett läge med 13 procents arbetslöshet anses som närmast utmanande. Det finns inte heller någon allmängiltig definition av begreppet välfärd. För den ene är välfärd att gå ner på femtimmarsdag när barnen är små, för den andre är välfärd att arbeta för att kunna tjäna ihop till ett eget hus. Av forskningsrapport som fogats till vårt betänkande framgår att kvinnor i stor utsträckning arbetar inom den offentliga sektorn och att många har deltidsarbete, medan männen företrädesvis arbetar heltid inom det privata näringslivet. Någon rörlighet mellan dessa sektorer finns inte. Vidare framgår det av rapporten att litet talar för att utvecklingen , som inneburit att kvinnor- Reservationer och särskilda yttranden na arbetar mer och männen mindre, har medfört att männen avlastat kvinnorna i hushållsarbetet. Ändå talar kommittén om att en arbetstids- förkortning kan medföra att männen arbetar mindre och att kvinnorna därmed kan ges förutsättningar att arbeta mer. Svenska kvinnor - som redan håller på att arbeta ihjäl sig - skulle därmed ytterligare klämmas mellan två sköldar eftersom en avlastning i hemmet inte kan kommen- deras fram genom politiska beslut. Övertid (17 och 19 §§) I 17 § föreslår kommittén en halvering av övertidstaket från 200 per arbetstagare och år. Detta motiveras av sysselsätt- ningsskäl. Förslaget får, om det genomförs, mycket allvarliga konsek- venser för de företag som saknar kollektivavtal, vilket utgör av företagen i och som har av alla anställda.