sou · GKB3158d1 · 1997-01-01 00:00:00 — Det innebär att arbetstagarna måst e ha en mycket svag förhandlingsposition för att arbetsgivaren sk a 18Se (1992). 19Se (1989) eller (1994). Ett motsvarande resonemang kan föras om priser: om företag bestämmer sina priser , måste de ta hänsyn till att andra företag redan fastställt sina priser. För att inte hamna alltför långt ifrån konkurrenterna kan de därför inte helt anpassa priserna till förändringar i efterfrågeläget. 20Se Holden (1994), Holden & (1995) och Akerlof, (1996). 210 Arbetsmarknaden och EMU kunna tvinga fram nominella lönesänkningar. Det kan också var a så att löneförhandlingssystemet i t ex tenderar att ge et t inbyggt golv för de nominella löneökningarna, därför at t löneförhandlingarna förs på flera nivåer, och det finns stark a incitament för varje facklig nivå att mo tivera sin existens genom att uppnå nominella lönelyft.21 Ett sådant golv spelar liten roll vid hög inflation, eftersom denna ger möjlighet till stor a reallöneanpassningar redan genom att den nominell a lönestegringstakten dras ner under prisstegringstakten. Golvet kan däremot bli bindande vid låg inflation. Resonemanget i detta avsnitt är inte tillämpligt bara på kollek- tivavtal. Även sådana löner som bestäms genom individuell a överenskommelser gäller . Dessa kan vara lättare at t ändra än kollektivavtal, men det kan ändå finnas betydande trög - heter. Ett enskilt företag kan vara obenäget att anpassa lönen til l arbetsmarknadsläget därför att man är angelägen att ha rätt lön i förhållande till andra arbetsgivare. Empiriska studier av nominell pris- och löneflexibilitet Tyvärr finns inga enkla och allmänt accepterade mått på nominell löne- och prisflexibilitet. En uppfattning om hur stor flexibiliteten är kan man få genom att studera hur ofta priser och löner ändra s och hur synkroniserade dessa förändringar är. Priser ändras normalt en eller . Detta bör ge upphov till endast ganska kortsiktig nominell stelhet. 22 Löneavtal har längre varaktighet. , och även internationellt, är längden normalt mellan ett och tre år.23 Historiskt har löneavtalens läng d i samvarierat med variabiliteten i inflationen: under periode r av låg och stabil inflation har avtalen tenderat att bli längre. Detta framgår av diagram 8.3. De flesta nu gällande avtal är två- eller treåriga. 1995 fick av LO-medlemmarna avtal som löper p å runt tre år.25 21Se Calmfors (1993a). 22Se (1989) och Blinder (1994). 23Fregert (1994) innehåller en omfattande analys av löneavtalen i . 24Historiskt finns ett starkt samband mellan inflationstakten och variabiliteten i inflationen. När inflationen är hög, ökar också osäkerheten om framtida priser. 25Elvander (1996). Arbetsmarknaden och EMU 211 Diagram 8.3: Inflationens variabilitet och löneavtalens längdi Kommentar: Variabiliteten för inflationen är ett glidande medelvärde av dess standardavvikelse. Vi tackar för tillstånd att reproducera diagrammet. Källa: Fregert (1994) Löneavtalen har traditionellt också varit väl synkroniserade i , dvs avtalsperioderna för olika grupper har i stort set t sammanfallit. De avtal som slutits efter 1991- Rehnbergsavtal har dock varit mindre synkronisera de än tidigare (se tabell 8.3). Att döma av den diskussion som förs i samband med lönerörelserna , påverkas lönekraven inom en sektor i mycket hög grad a v jämförelser med andra grupper. Detta ökar – som framhölls ovan – risken för att mindre synkroniserade avtalsperioder ska innebära mindre flexibilitet i den nominella löneutvecklingen. 212 Arbetsmarknaden och EMU Tabell 8.3: Löneavtalens utlöpningstidpunkt på LO-området26 Kommentar: Flertalet avtal som löper ut kan sägas upp till . Källa: LO. Genom statistiska studie r av makroekonomiska data kan man få en uppfattning om hur snabbt den allmänna pris- och lönenivå n anpassar sig till efterfrågeläget. Ett mått på trögheten i prisanpass- ningen är den s k uppoffringskvoten ("sacrifice ratio"), som anger vilken temporär minskning av produ ktionen (eller sysselsättningen) som krävs för att inflati onstakten ska minska med en procentenhet. Olika skattningar av sådana kvoter har gjo rts och resultaten varierar beroende på vilken metod som används. I en nyligen gjord studi e finner man betydande variationer såväl mellan olika länder so m mellan olika tidsperioder för ett och samma land. Genomsnittet för uppoffringskvoterna är 1,4 för kvartalsdata och 0,8 för årsdata . Dessa skattningar betyder at t en minskning av inflationstakten med en procentenhet skulle kräva att BNP minskar med omkring e n 26 För TCO och SACO-grupper inom den kommunala och statliga sektorn går avtalen i allmänhet ut eller . Undantag är avtalen för lärare och sjuksköterskor, som gäller till , men löneutveckling- en ska följa andra grupper inom den kommunala sektorn. Lönebildningen för tjänstemän inom sektorn är mer decentraliserad och avtalspe- rioderna för dessa förefaller mer splittrade. Arbetsmarknaden och EMU 213 procent under ett år.27 Genomsnittet för är 0,45 me n variationen över tiden är betydande. Även om skattningar av uppoffringskvoten är mycket osäkra , visar de ändå att en sänkning av inflationen normalt är kostsam . Men en hög uppoffringskvot behöver inte nödvändigtvis vara et t tecken på stor nominell stelhet. Kostnader (i termer av förlora d produktion och sysselsättnin g) för en minskning av inflationstakten kan vara ett uttryck för att antiinflationspolitiken sakna r trovärdighet. Ju det tar att övertyga företag oc h fackföreningar om att penningpolitiken varaktigt ändrats, dest o större blir kostnaderna för en minskning av inflationstakten . Historiskt förefaller snabba minskningar av inflationstakten i regel ha inneburit mindre kostnader i termer av förlorad produktion ä n långsamma inflationsminskningar. Detta kan tolkas som att e n kraftfull antiinflationspolitik får större trovärdighet och därme d snabbare påverkar pris- och lönebildning. Jämförelser mellan länder ger visst stöd för att avtalens längd påverkar graden av nominell stelhet. 29 Så t ex finner man i denn a typ av studier att uppoffringskvoten är hög för och låg fö r . Detta brukar förklaras med att man i har treårig a överlappande löneavtal, medan avtalen i är ettåriga oc h synkroniserade. Studier av lönebildningen i fram til l krisen visar att små uppgångar i arbetslösheten varit tillräckliga för att åstadkomma betydand e minskningar i reallönernas stegringstakt. 30 Dessa reallöneanpassningar har emellertid till en del åstadkommits genom devalveringar och inflation i situationer med växande arbetslöshet. När arbetslösheten ökade kring 1977 och 1982 sjönk den nominella lönestegringstakten, men devalveringarna bidrog till att håll a 27Se (1994). Skattningarna i denna studie är betydligt lägre än de som gjordes för av Okun (1978). Mankiw (1994) anger kvoten 5 som en typisk skattning för . Historiska jämförelser tyder på att graden av nominell pris- och lönestelhet varit i stort sett oförändrad i , men att nominella löner var mycket mer flexibla (Hanes, 1993). Beräkningar av uppof- fringskvoten förutsätter att man jämför den faktiska produktionsutvecklingen med den potentiella (dvs den som nås när sysselsättningen är vid sin jämviktsnivå). I den redovisade studien antas att produktionen återgår till sin jämviktsnivå efter det att inflationsminskningen skett. De uppskattade uppoffringskvoterna bör därför tolkas som mått på de kortsiktiga kostnaderna för en inflationsminskning men bortser ifrån eventuella långsiktseffekter. 28Ball (1994). 29Ball (1994). 30Se t ex Calmfors & (1990) och Calmfors & Nymoen (1990). 214 Arbetsmarknaden och EMU inflationen uppe och påskyndade sannolikt anpassningen a v reallönerna 1977-78 och 1981-83 (se diagram 8.4). Diagram 8.4: Nominella och reala löneökningar i Nominella löneökningar i näringslivet Reala löneökningar i näringslivet Källor: , IMF Enkätundersökningar bekräft ar att det finns ett starkt motstånd mot nominella lönesänkningar och att detta inte är ett specifikt svenskt fenomen.31 Om vi ser på erfarenheterna frå n är det anmärk- ningsvärt att de genomsnittliga lönehöjningarna inte understeg ens under de svåraste krisåren (s e diagram 8.4). I var man dock 1991 mycket nära att i d e centrala förhandlingarna komma överens om nominella lönesänk- ningar. Innan avtalet var helt klart, ledde emellertid spekulatio n mot den finska marken till en valutadepreciering. Följden blev att några nominella lönesänkningar aldrig kom till stånd. I stället slöts avtal om oförändrade nominallöner. Den reallönesänkning so m uppstod genom valutans deprec iering accepterades således, men en 31 Sådana studier har gjorts av Blinder & (1990) för och Agell & (1995) för . accepterade fackföreningar i en del krisdrabbade branscher i sänkta nominella löner eller andra försäm- ringar för medlemmarna ("concession bargaining "). (1984) diskuterar detta och noterar att "...den avgörande faktorn i en fackförenings beslut att gå med på eftergifter är om existerande löneavtal hotar sysselsättningen för en betydande del av medlemmarna. En förändring i efterfrågan på arbetskraft som minskar nyanställningarna eller leder till att man permitterar nyanställda leder troligen inte till eftergifter, men potentiella minskningar av sysselsättningen – speciellt hotande nedläggningar – som riskerar jobben för seniora arbetare leder sannolikt till eftergifter." Arbetsmarknaden och EMU 215 nominell lönesänkning lyckades man inte genomföra. Det är dock oklart vilka slutsatser man ska dra av detta: eftersom en gemensam valuta utesluter sådan valutaspekulation som i slutända n omintetgjorde nominallönesänkningarna i , bör e n valutaunion öka möjligheterna till sådana. Trögrörliga priser och löner är en förutsättning för att penning- politiken ska påverka produktion oc h sysselsättning (se avsnitt 5.1). Undersökningar av penningpolitikens effekter är därför en indirekt metod att uppskatta betydelsen av nominella stelheter. Ett stor t antal sådana studier har gjorts för . Man har där funnit tydliga och kvantitativt betydelsefulla effekter a v penningpolitik, som dock i huvudsak klingat av inom två à . 32 Med tanke på att i många länderjämförelser framstår som ett land med inflexibla priser och löner, kan eventuellt dess a skattningar tolkas som en övre gräns för hur anpassningen av nominella löner och pris er kan ta. En liknande studie av finner visserligen att produktionen stiger vid e n penningmängdsökning, men effekterna är mycket osäkra. Prisstabiliserande penningpolitik och nominell flexibilitet Centralbankerna i de flesta länder för nu en penningpolitik som i mycket högre grad än tidigare är inriktad på prisstabilitet. Det bör innebära att osäkerheten om den framtida inflationen minskat. Det blir därför lättare att förutsäga vilken reallöneutveckling som avtal om nominella lönelyft innebär. Detta kan få till följd att avtals - perioderna blir längre. Som diskuterades ovan blir också hinder för nominella lönesänkningar mer betydelsefulla vid låg inflation . Dessa faktorer bör verka i riktning mot mindre flexibilitet i de n nominella löneutvecklingen såväl om den monetära unione n kommer till stånd som om den inte gör det. Inriktningen på prisstabilitet medför emellertid – som diskuter- ades i kapitel 5 – sannolikt också att penningpolitiken kommer att motverka störningar i mindre grad . Detta kan skapa en tendens till större flexibilitet i den nominella löneutvecklingen. Om håller fast vid sitt inflationsmål även vid negativ a utbudsstörningar (t ex oljeprishöjningar), måste reallöneanpass - ningen ske genom att den nominella lönestegringstakten minskar. 32Blanchard (1989, 1990b), Gali (1993) respektive Romer & Romer (1994). 33Englund, Vredin & Warne (1994). 216 Arbetsmarknaden och EMU Genom att välja korta avtalsperioder kan parterna ök a möjligheterna till anpassning vid sådana störningar. Som påpekades ovan kan dock anställda med relativt säkra jobb ha litet intresse av en sådan flexibilitet eftersom de sysselsättningsvariationer so m uppstår vid en stel nominell lön främst drabbar löntagare me d svagare förankring på arbetsmarknaden. En penningpolitik som i högre grad än tidigare inriktas p å prisstabilitet kan således leda till mer eller mindre nominell stelhet beroende på vilka effekter som dominerar. Det finns emellerti d enligt vår bedömning ingen grund för att tro att en trovärdi g låginflationspolitik nödvändigtvis kommer att göra de nominell a lönerna mer flexibla. Medlemskap i den monetära unionen och nominell flexibilitet Deltagande i den monetära unionen innebär att vi avhänder os s möjligheten att föra en självständig peningpolitik och genomför a växelkursanpassningar. Därmed minskar möjligheterna at t motverka makroekonomiska störningar som drabbar bara oss . Slutsatsen blir att kravet på nominella löne- och prisanpassningar blir starkare. Två frågor blir då centrala. Kommer ett deltagande i den monetära unionen i sig att leda till att priser och löner blir mer flexibla? Vilka ekonomisk-politiska åtgärder och institutionell a förändringar skulle kunna leda till ökad nominell flexibilitet oc h därmed underlätta anpassningen till störningar vid ett svensk t deltagande? En bedömning på dessa punkter kräver en diskussion om på vilket sätt priser och löner skulle kunna bli mer flexibla. Det är knappast troligt att företagens prissättningsbeteend e förändras så att den nominella flexibiliteten ökar på någo t avgörande sätt. Däremot skulle man i princip kunna tänka sig at t löneavtalens utformning ändras. Detta skulle i teorin kunn a åstadkommas genom mer komplicerade löneavtal dä r löneutvecklingen görs beroende av olika tänkbara störningar so m kan drabba ekonomin . Sådana löneavtal skulle t ex kunna stipulera att lönen sänks om oljepriset stiger eller efterfrågan faller kraftigt i . Detta är emellertid knappast realistiskt. Vinstdelningssystem – enligt vilka ersättningen till de anställda betalas ut i form av en baslön plus en viss andel av vinsten – ka n vara en metod att bibehålla hög sysselsättning vi d makroekonomiska störningar. Systemet innebär en automatis k sänkning av ersättningen till de anställda i ett företag när detta går sämre och utgör på så sätt ett skydd mot avskedanden . Arbetsmarknaden och EMU 217 Vinstdelningskontrakt förekommer ibland i krisdrabbade företag , vilket kan tolkas som att sådana system faktiskt använts på dett a sätt. Men i allmänhet motiveras de snarare med att man vil l stimulera de anställdas deltagande i och intresse för verksamheten. Troligen föredrar emellertid majo riteten av de anställda en helt fast lön framför en ersättning som fluktuerar med företaget s lönsamhet.34 Det är därför osannolikt att vinstdelning blir så vanlig att den kommer att spela någon större roll för de n makroekonomiska anpassningen till störningar. En vidar e utbredning kräver förmodligen att vinstandelar beskattas lägre ä n vanliga löneinkomster. Detta diskuteras närmare i avsnitt 13.2. Ett sätt att åstadkomma flexibilitet i den nominella löneutveck- lingen – och därmed underlätta anpassningen till störningar – kan vara att löneavtalen sluts för korta (t ex ettåriga) perioder och att de synkroniseras (dvs gäller för samma tidsperio der för olika grupper). Traditionellt har det varit arbetsgivarna som föredrar långa avtals- perioder. Ett viktigt skäl till detta är att varje löneförhandlin g medför risk för en arbetskonflikt och därmed också för störningar i produktionen.35 Åtgärder som gör konflikter dyrare för facket kan generellt minska konfliktbenäg enheten och därför bereda vägen för kortare avtalsperioder. Det är däremot mer oklart hur den nominella löneflexibiliteten påverkas av hur centraliserade löneförhandlingarna är. Å ena sidan är en fördel med centraliserade avtal att koordineringen i löne - bildningen blir större. Detta kan göra det lättare att åstadkomm a neddragningar av den nominella lönestegringstakten i krissitua - tioner: lägre löneökningar för en viss grupp accepteras lättare, j u säkrare man kan vara på att ökningarna blir mindre också för andra. Många menar att den snabba nedväxlingen av löneökningstakten förmodligen inte hade varit möjlig uta n 1991-92 som just innebar en koordinering av olika avtal. Å andra sidan finns argumentet att centraliserade avtal med nödvändighet innebär flera förhandlingsnivåer, vilket kan lägga ett golv för de nominella löneökningarna om det finns en minst a möjlig ökningstakt på varje nivå. D etta golv skulle kunna tänkas bli lägre vid decentraliserade avtal på företagsnivå som eliminerar de högre förhandlingsnivåerna. 36 Möjligheten att i akuta krislägen som hotar verksamhetens fortbestånd få till stånd nominell a 34Se också Estrin, Grout & Wadhwani (1987) och (1988). 35Fregert (1994) redogör för diskussionerna i frågan . 36Se Calmfors (1993b) för en diskussion om detta. 218 Arbetsmarknaden och EMU lönesänkningar i enskilda företag ("concession bargaining") bö r också bli större vid en sådan decentralisering. I ett läge där ECBs penningpolitik inriktas på prisstabilitet och möjligheten till valutadeprecieringar vid en sysselsättningskris i inte längre finns, vore det logiskt om nominella löne - sänkningar blev mer accepterade. Som påpekades ovan förefaller det dock vara en utbredd social konvention att nominella löner inte sänks, varför man knap past kan vänta sig några större förändringar i detta avseende. Även om avtalsperioder, löneförhandlingssystem osv int e förändras, bör löneanpas sningen vid störningar som endast drabbar gå snabbare om löneförhandlarna vet att kan föra en självständig penningpolitik. Det blir uppenbart att anpassningen måste ske genom förändringar i nominella priser och löner. Förväntningarna om hur anpassningen ska gå till bö r således ändras. Det är dock svårt att bed öma hur stora effekterna av detta kan bli.37 De små effekterna på lönebildningen av det svenska försöket till normpolitik ger knappas t anledning till någon optimism i detta avseende (även om man kan hävda att denna ekonomisk-politiska omläggning aldrig va r tillräckligt trovärdig). Sammanfattningsvis är det möjligt att nominallönerna kan bl i mer flexibla vid ett svenskt deltagande i den monetära unionen . Men eftersom nominell löne- och prisstelhet är generell t förekommande företeelser, bör man räkna med en betydand e trögrörlighet även . Det förefaller inte realistiskt at t räkna med att ett deltagande i den monetära unionen i sig medför avsevärt ökad nominell löneflexibilitet. Med en penningpoliti k inriktad på prisstabilitet kan fl exibiliteten rentav komma att minska i förhållande till nuläget. Vår slutsats är därför att mer flexibl a nominallöner inte kan väntas kompensera för förlusten a v penningpolitisk självständighet vid ett medlemskap i den monetära unionen. 37 Egebo & Englander (1992) ställer frågan om de länder som deltog i fick någon trovärdighetsvinst som gjorde det mindre kostsamt att reducera inflationen än det annars skulle ha varit. De finner att så inte var fallet: hjälpte till att disciplinera penningpolitiken, men påverkade inte pris- och lönebildningen på något avgörande sätt. Deras tolkning är att företag och fackföreningar har ofullständig kunskap om ekonomins funktionssätt och därför främst grundar sina förväntningar på tidigare pris- och löneutveckling. Se också Goodhart (1990) för en diskussion om dessa frågor. Arbetsmarknaden och EMU 219 220 Arbetsmarknaden och EMU Orsaker till bestående arbetslöshet Man brukar framhålla två typer av orsaker till att e n konjunkturmässig uppgång i arbetslösheten kan bli bestående.38 Den ena utgår ifrån att fackliga o rganisationer främst representerar dem som har jobb – s k "insiders" – inte de arbetslösa. När syssel - sättningen minskar, ökar risken att "insiders" ska förlora jobbet . Men när arbetslösheten väl stabiliserats på en högre nivå, upplever de som har sysselsättning inte att risken a tt förlora jobbet ökat. Med detta resonemang är arbe tslöshetsrisken för en enskild arbetstagare mer knuten till förändringar av arbetslösheten än till arbetslös - hetsnivån. En permanent hög a rbetslöshet behöver därför inte ha så stor effekt på lönebildningen. Lönerna sätts på en nivå som innebär att de som har jobb kan behålla dem, men de faller inte tillräckligt för att de som blivit arbetslösa åter ska få sysselsättning. En annan orsak till bestående arbetslöshet är att de som ä r arbetslösa kan förlora yrkesku nskaper och motivation att söka tillräckligt energiskt efter arbete. Detta gör det svårt fö r dem att konkurrera om jobben. Långtidsarbetslösa kan ocks å komma att sorteras bort av arbetsgivarna i anställningsprocessen , därför att lång arbetslöshetstid uppfattas som en signal om att den arbetssökande har låg produktivitet. Tendensen att uppkommande arbetslöshet blir beståend e förefaller vara mycket större i EU-länderna än i . Detta beror troligen på skillnader i arbetsmarknadernas funktionssätt. Genom lagstiftning och förhållandevis star ka fackföreningar är de anställda i i regel mer skyddade mot konkurren sen från de arbets- lösa. Eftersom fackliga organisationer i de flesta EU-länder – til l skillnad från i – sluter kollektivavtal på större delen a v 38Blanchard (1991) och Bean (1993) utgör översikter över forskningen på området. 39Se t ex (1986), (1987), (1988) respektive (1991). Arbetsmarknaden och EMU 221 arbetsmarknaden, är det troligt att de redan anställdas intresse n spelar större roll för lönebildningen. 40 En mer generös arbets - löshetsförsäkring i de flesta EU-länder än i innebär at t personer som blir arbetslösa inte på samma sätt tvingas ta de jobb som finns – även sådana som är avsevärt säm re än det man förlorat. Därmed ökar risken för långtidsarbetslöshet. Den nuvarande arbetsmarknadssituationen i är djup t oroande. Efter det kraftiga sysselsättningsfallet under 1991-93, har den öppna arbetslösheten stannat på . Samtidig t omfattas ytterligare av arbetskraften av arbetsmark- nadspolitiska åtgärder. Det finns anledning befara att de n utveckling som tidigare ägt rum i övriga ska upprepas i vårt land. Det finns knappast något som tyder på att den kraftiga betoningen på aktiv arbetsmarknadspolitik och utbildning ska göra någon avgörande skillnad. I så fall riskerar den höga arbetslösheten i att bli bestående. Det finn s också några preliminära empi- riska studier som tyder på att den s k jämviktsarbetslösheten håller på att anpassa sig till den höga faktiska arbetslösheten. Trots den höga arbetslösheten räknar med att de svenska timlönerna ökar med i genomsnitt ungefär fe m procent , s amtidigt som priserna stiger med och produktivitetstillväxten i näringslivet är något över en procent. Lönehöjningar i denna stor- leksordning ger inte utrymme för de nya jobb som skulle behövas för en minskning av arbetslösheten. Strukturella förändringar i syfte att skapa sysselsättning För att arbetslösheten inte ska bli bestående i krävs me d stor sannolikhet institutionella förändringar på arbetsmarknaden . Sådana reformer bör ha två huvudsyften. Dels måste lönerna i 40I de nordiska länderna är huvuddelen av de anställda fackföreningsanslutna, men i de flesta EU-länder är andelen mindre än hälften. Fackföreningar spelar dock en större roll i lönebildningen än vad medlemsantalet visar också i dessa länder, eftersom de avtal som sluts gäller också för oorganiserade. Vid en uppskattning av fackföreningarnas betydelse bör man alltså skilja mellan facklig organisationsgrad och kollektivavtalens täckningsgrad. Layard, Nickell & Jackman (1991) uppskatt- ade att mer än tre fjärdedelar av de anställda i EU-länderna omfattades av kollek- tivavtal , medan motsvarande siffra för var mindre än en fjärdedel. 41Se (1995), (1995) och (1996). 222 Arbetsmarknaden och EMU mycket högre grad än spegla arbetsmarknadsläget, dels måste tendenserna till långtidsarbetslöshet motverkas. Det finns anledning att tro att lönebildningen i störr e utsträckning kommer att påverkas av arbetsmarknadsläget, o m kostnaderna för arbetslösheten i högre grad bärs a v arbetsmarknadens parter i den sektor där arbetslösheten uppstått.