sou · GKB3158d1 · 1997-01-01 00:00:00 — Detta skapar tendenser till räntesänkningar (så att det blir mindre dyrt att hålla pengar i stället för räntebärande värdepapper) och till ett fall i priset p å kronor i förhållande till andra valutor, dvs en depreciering a v växelkursen. Om vill hålla räntan och valutakurse n , blir den tvungen att minska utbudet av pengar. S å småningom kommer då priser och löner i att ök a empiriska forskningen tyder på att riskpremier förekommer, men kunskapen om deras storlek och bestämningsfaktorer är så liten att vi bortser från dem ovan (se också avsnitt 4.2). Makroekonomiska störningar och... långsammare eller kanske rent av att sjunka. Men det finn s anledning tro att en sådan deflationsprocess blir utdragen och at t kostnaderna i form av arbetslöshet blir höga. Alternativet till denna politik är att sänker räntan . Detta är möjligt så länge vi inte är med i en monetär union. För att en räntesänkning i ska vara förenlig med jämvikt på d e finansiella marknaderna måste kronan depreciera. Om priserna på svenska och utländska produkter är oförändrade i respektive valuta, leder en depreciering av kronan till att svenska produkter bli r billigare i förhållande till utländ ska och svenska producenter vinner marknadsandelar. Anpassar Riksbank en räntan och valutakursen på detta sätt, lindras effekterna av minskad efterfrågan i och fallet i produktion och sysselsättning blir mindre än annars. Man kan således se deprecieringen av kronan 1992-93 som en logisk penningpolitisk reaktion på den svenska lågkonjunkturen . Deprecieringen skedde visserligen efter det att spekulation mo t kronan tvingade att överge den fasta växelkursen (s e vidare kapitel 12). Det torde dock vara en allmänt accepterad uppfattning att krisen hade blivit ännu djupa re om hållit fast vid den fasta kronkursen, eftersom minskningen av inhems k efterfrågan blev större än vad de flesta hade förutsett. Det viktiga budskapet är att förändringar i valutakursen kan vara befogade ur stabiliseringspolitisk synvinkel (även om de ibland framtvingas av "marknaderna"). Ett annat exempel på hur växelkursfö rändringar kan behövas för att stabilisera ekonomin är . De n höjda aktiviteten i den tyska ekonomin efter återföreningen kunde ha varit förenlig med en fast D-markkurs om inflationen tillåtit s stiga i . Detta stred emellertid mot den tyska penning - politikens grundläggande prioriteringar. I övriga var man å sin sida inte beredd att gå genom en deflation för att de n nödvändiga relativprisökningen på tyska produkter skulle komma till stånd. Därför blev en appreciering av D-marken nödvändig. Ett apprecieringstryck på D-marken hade dessutom redan byggts upp . Inflationen var då stadigt högre i andra - länder än i , vilket urholkade de förras konkurrenskraft. Valutakriserna – 93 framstod således som logiska mo t bakgrund av utvecklingen av de fundamentala makroekonomisk a förhållandena. 7 Se Froot & Rogoff (1991) liksom diskussionen i avsnitt 12.2 nedan. Makroekonomiska störningar och... Denna – nödvändigtvis kortfattade – diskussion a v erfarenheterna i och visar att valutakursens egenskaper som "stabilisator" ibland kommer väl till pass. På grund av att nominella löner och priser är trögrörlig a påverkar penningpolitiken genom sina effekter på ränta oc h valutakurs efterfrågan och produktion i den reala delen a v ekonomin. Omvänt gäller att hög anpassningsförmåga ho s nominella löner och priser minskar värdet av penningpolitis k flexibilitet. Om blir del av en europeisk monetär union , kommer störningar av en sådan art som inträffade i början av 1990- talet att behöva hanteras genom förändringar av nominella prise r och löner i stället för genom förändringar av valutakurserna. Hu r stora kostnader förlusten av penningpolitisk självständighet medför beror därför på i vilken grad intern anpassningsförmåga ka n kompensera för det förlor ade penningpolitiska handlingsutrymmet. Denna fråga behandlas utförligare i kapitlen 7 och 8. På kort sikt råder alltså inte den tudelning mellan reala oc h monetära fenomen som enligt tesen om pengars neutralitet gälle r på lång sikt. Utformningen av penning- och valutapolitiken ha r central betydelse för produktion och syssel sättning. Olika former av priströgheter gör att valutakursen blir en kanal mellan de finansiella och reala marknaderna. När det sker störningar p å varumarknaderna, utlöses reakt ioner på de finansiella marknaderna som kan leda till stabiliserande valutakursanpassningar. Men den kanal mellan varumarknaderna och de finansiell a marknaderna som växelkursen utgör är inte enbart av godo. Om det inträffar en störning på de finansiella marknaderna, kommer e n rörlig valutakurs att sprida denna till den reala ekonomin. Så t e x kan förändringar i efterfrågan på svenska pengar eller obligationer leda till förändringar i kronkursen som verkar destabiliserande på vår produktion och sysselsättning. Om efterfrågan på pengar ökar i , tenderar det att höja räntenivån och appreciera kronan . Det gör svenska varor relativt sett dyrare. Följden blir minskande produktion och sysselsättni ng. När det sker en sådan störning på de finansiella marknaderna, ä r det bra om penningpolitiken stänger av valutakurskanalen – som blir fallet i en monetär union – så at t effekterna inte sprids till den reala sektorn. Om målet är att sta - bilisera svängningarna i produktion och sysselsättning, är alltså en rörlig valutakurs att föredra vid s k reala störningar, dvs störningar på marknaderna för varor och tjänster, medan en fast valutakur s eller gemensam valuta är att föredra vid störningar på de finansiella marknaderna. Huruvida det i allmänhet är bättre om valutakursen Makroekonomiska störningar och... är fast eller rörlig går inte att avgöra på teoretiska grunder. De t beror på vilka störningar som är av störst betydelse. Makroekonomiska störningar och... Värdet av flexibilitet i penningpolitiken beror enligt resonemangen ovan på vilka störningar en ek onomi utsätts för. Ju vanligare och ju större störningarna på de finansiella marknaderna är, desto mindre önskvärt är det med rörlig valutakurs och penningpolitisk själv - ständighet. De grundläggande s törningar som ligger bakom föränd- ringar i sysselsättning, inflation och valutakurser är svåra att observera direkt och den makroekonomiska utvecklingen kan ofta tolkas på flera olika sätt. Därför vet vi inte med säkerhet om reala störningar är vanligare än finansiella. har det bedrivits mycket empirisk forskning kring konjunkturfluktuationers orsaker. Man har d å vanligtvis – i linje med tesen om pengars neutralitet – definiera t finansiella störningar som sådana som har långsiktiga effekte r enbart på nominella variabler (t ex penningmängden och de n allmänna prisnivån). Flera studier pekar på att finansiella störningar i allmänhet inte är särskilt betydelsefulla för svängningar i produk- tionen men däremot för inflationen. Likväl förekommer såväl finansiella som reala störningar i ekonomin. Därför skulle i princip en fast växelkurs kunna vara att föredra i vissa lägen och en rörlig i andra. Detta kan ses som et t argument för en styrd växelkurs (en s k "managed float"), dvs för att den penningpolitiska självständigheten ska användas till att låta växelkursen reagera på olika sätt beroende på vilken störning det är fråga om. Man kan rikta två invändningar mot de resonemang som fört s ovan. Den första är att möjligheterna att stabilisera kortsiktig a fluktuationer i sysselsättning och produktion är begränsade i prak- tiken. Sådan finjustering av politiken försvåras av de stor a problemen med att förutsäga den makroekonomiska utvecklingen och av att det tar tid att fatta beslut. Vidare tar det tid för politiken att verka och doseringen är osäker. Penningpolitiken kan därfö r endast användas för att motverka stora makroekonomisk a störningar. Värdet av att stå utanför en monetär union skulle i s å fall inte ligga så mycket i friheten att göra små förändringar a v politiken på kort sikt utan mer i den försäkring mot extremt negativa förlopp som självständigheten erbjuder. 9 Vilka störningar som normalt drabbar ekonomin blir därmed mindre viktigt , 8Svenska studier redovisas i underlagsrapporten av (1996). 9Att frågan om medlemskap i den monetära unionen ska ses som ett försäkrings- problem understryks i underlagsrapporten av Mélitz (1996). Makroekonomiska störningar och... eftersom försäkringen har sitt värde främst i samband me d onormala störningar. Den andra invändningen mot resonemangen ovan är att d e konkreta exempel på stora störningar som brukar användas för att exemplifiera behovet av en rörlig valutakurs ofta är förknippad e med den ekonomiska politiken. Så t ex bidrog de stora devalver - ingarna i /82 och senare en otillräckigt restrikti v finanspolitik till den kraftig a överhettningen under andra hälften av 1980-talet.10 Man skulle kunna hävda att ett deltagande i de n monetära unonen bör minska risken för att penning- och finans - politiken ska generera sådana störningar och att behovet a v penningpolitisk självständighet därmed automatiskt blir mindre . kan man peka på andra typer av störningar som ocks å förorsakats av den ekonomiska politiken men som förmodligen är helt oberoende av valutasystemet. Dit hör efterfrågeeffekterna av systemreformer som kreditavreglering (som ocks å medverkade överhettning) och s skattereform (som bidrog till att efterfrågefallet 1991-92 blev s å kraftigt).11 Sammanfattningsvis blir vår slutsats att det finns ett stor t stabiliseringspolitiskt värde i penningpolitisk självständighet so m gör det möjligt att genom ränte- och växelkursförändringar kom - pensera för bristfällig an passning av nominella priser och löner när ekonomin utsätts för stora reala störningar. Sådana uppkomme r från tid till annan. Vår bedömning är därför att förlusten a v penningpolitisk självständighet utgör en betydande kostnad för ett svenskt deltagande i den monetära unionen. 5.3 Hur ser lämpliga valutaområden ut? Diskussionen ovan har på ett principiellt plan behandlat för- oc h nackdelar med penningpolitisk självständighet för ett enskilt land. Vid en helhetsbedömnin g av den monetära unionen och ett svenskt deltagande gäller det att göra en mer exakt värdering av de stabili- seringspolitiska konsekvenserna av att just EU-länderna eller e n mindre grupp av dem övergår till en gemensam valuta. Dett a avsnitt behandlar såväl ekonomisk-teoretiska som empirisk a aspekter på detta. 10Se t ex (1991). 11Se Agell, (1995). Makroekonomiska störningar och... Teorin för optimala valutaområden Diskussionen om huruvida EU eller en del av EU utgör ett lämpligt valutaområde grundas ofta på teorin om s k optimala valuta- områden. Den formulerades i en inflytelseri k artikel av den kanadensiske ekonomen . Mundell som tog upp frågan om vilka villkor som avgör om två (eller flera) länder bör ha en gemensam valuta. 12 Teorin om optimala valutaområden spelar en så betydelsefull roll i debatten om den monetära unionen att det är motiverat att göra en detaljerad genomgång av Mundells resonemang. Mundell presenterade det allmänt accepterade argument fö r penningpolitisk självständighet som diskuterats ovan: om viss a (reala) störningar inte kan mötas med valutakursförändringar, kan kostnaderna i form av arbetslöshet och/eller inflation bli höga. Men Mundells huvudbudskap var närmast ett motargument. Alla stör - ningar kan inte motverkas genom justeringar av nationella valuta- kurser. En del störningar är gemensamma för vissa regioner elle r branscher i olika länder. Om det t ex inträffar någon störning p å den internationella marknaden för skogsprodukter, drabbar dett a kanske de nordligaste regionerna i och på ett likartat sätt och leder till obalanser inom, och inte bar a mellan, länder. Om argumentet att valutakursförändringar behövs för att möta störningar ska tas på allvar, innebär det logiskt set t enligt Mundell, att olika regioner inom ett land också bör ha olika valutor. Med region avses här ett omr åde inom vilket rörligheten av produktionsfaktorerna arbete och kapital är hög. Rörligheten antas däremot vara låg mellan regioner. Mundell tog direkt upp fråga n om huruvida den gemensamma europeiska marknaden uppvisade, eller kunde förväntas uppvisa, en så pass hög intern faktorrörlighet att den utgör ett optimalt valutaområde. Detta var sålunda e n tvistefråga . Mundell menade att vi på teoretiska grunder inte kan hävda att de optimala valutaområdena i världsekonomin utgörs av ett stor t antal små regioner. Han framförde flera argument mot e n balkanisering av det internationella monetära systemet. För de t första skulle den effektivitet i betalningssystemet som skapa s genom pengars roll som resursbesparande bytesmedel minska om antalet valutaområden blev stort. För det andra skulle enskild a spekulanter kunna ha ett stort inflytande på valutakurser mella n 12 Mundell (1961). Makroekonomiska störningar och... För det tredje kunde det grundläggand e antagandet om nominell lönestelhet inte förväntas äga giltighe t oberoende av storleken på valutaområdena. Om arbetstagarna s köpkraft i ett land kraftigt påverkas av valutakursfluktuatione r (därför att en stor del av konsumtionen bestå r av importerade varor) är det troligt att nominallönerna anpassas till dessa. Detta talar för att små utrikeshandelsberoende ekonomier kommer att föredra en fast valutakurs i förhållande till sina handelspartners. 13 Mundell betonade också att gränserna för de valutaområden som existera r oftast sammanfaller med nationsgräns erna och att ett land sannolikt inte kommer att ge upp sin penningp olitiska självständighet (och än mindre dela sig i olika valutaområden) såvida inte den politisk a integrationen (respektive desintegrationen) gått mycket långt. Slutsatserna från teorin om optimala valutaområden tycks vara att två (eller flera) länder utgör ett optimalt valutaområde om något av följande villkor är uppfyllt: Länderna drabbas av gemensamma (symmetriska) störningar . Om störningar inte leder till att relativpriset mellan de varo r som länderna producerar (den reala växelkursen) behöve r ändras, bortfaller behovet av förändringar i valutakursen so m "stabilisator". Störningarna kan i stället mötas genom e n omläggning av den gemensamma penningpolitiken. Så t ex kan en mer expansiv penningpolitik leda till såväl lägre räntor som en depreciering av den gemensamma valutans växelkurs vid en recessionsstörning som drabbar hela valutaområdet. Man bö r dock notera att även störningar som är gemensamma för fler a länder – t ex en oljeprishöjning eller ökad efterfrågan p å skogsprodukter – kan ha olika effekter på olika länders konkurrenskraft, beroende på sk illnader i ekonomiernas struktur (graden av oljeberoende, skogsindustrins andel av produktio n och sysselsättning osv). Den politiska integrationen mellan länderna är stor. Existerande valutaområden (dvs nationer) tycks bestå av regioner som ha r gemensamma stabiliseringspolitiska mål. Detta minskar risken för att politiken i en del av valutaunionen ska utformas på et t sådant sätt att den leder till behov av stora förändringar a v relativpriserna. En långtgående politisk integration kan ocks å göra det möjligt att bygga upp transfereringssystem mella n 13 Liknande argument har också framförts av (1963). Makroekonomiska störningar och... länderna så att inkomstöverföringar mellan dessa kan verk a stabiliserande vid landspecifika (asymmetriska) störningar. Den nominella löne- och prisrörligheten är hög. Även om stör- ningar leder till behov av relativprisförändringar, kan valuta - kursförändringar vara överflödiga om den nominella anpass - ningsförmågan i länderna är stor. Vid t ex en recession i et t enskilt land, kan detta förbättra sitt relativa kostnadsläge oc h sänka sina priser i förhållande till omvärlde n om nominallönerna relativt sett sänks (t ex genom lägre nominallönestegringar ä n utomlands). Handeln mellan länderna och produktionsfaktorernas rörlighet Om länderna är så integrerade att de utgör en enhetli g region i ekonomisk mening, är fördelarna av ett gemensam t betalningsmedel större än behovet av anpassning via valuta - kursjusteringar. Ju mer omfattande handelsutbytet är, dest o mindre relativprisförändringar krävs förm odligen för att rätta till makroekonomiska obalanser mellan länderna och desto lättare blir det därför att åstadkomma dessa genom förändringar a v enbart nominella priser och löner. Om en recession som lede r till arbetslöshet i ett land kan mötas med arbetskraftsutvandring till det andra landet, underlättas också anpassningen. P å motsvarande sätt kan en överhettning med brist på arbetskraft i ett land motverkas genom invandring. I princip skulle det räcka med att ett a v dessa villkor är uppfyllt. är alltså tillräckliga vart och ett för sig. I praktiken kommer dock sannolikt inget enskilt villkor att vara uppfyllt i tillräckligt hö g grad. Man måste därför väga samman dem när man tar ställning till om en grupp länder bör bilda en valutaunion. Villkoren ä r förmodligen inte heller oberoende av varandra: sannolikheten fö r att två länder som är ekonomiskt och/eller politiskt väl integrerade ska drabbas av likartade störningar är stor. Ovanstående lista kan kompletteras med ett argument som inte fanns med i Mundells urspr ungliga analys men som brukar inkluderas. I regioner där produktionen är spridd på många olika, men jämstora branscher, dvs där produktionen är stark t diversifierad, kan störningarna i ekonomin förmodligen i störr e utsträckning hanteras utan pris- och valutakursjusteringar än i mindre väl diversifierade regioner. Med en diversifierad struktu r kan man nämligen vänta sig att tendenser til l produktionsminskningar i vissa sektorer motverkas av ökningar i andra sektorer, så att effekten på ekonomin som helhet bli r Makroekonomiska störningar och... Två starkt diversif ierade ekonomier skulle därför kunna utgöra ett optimalt valutaområde. Två problem begränsar tillämpbarheten av teorin för optimal a valutområden på EU-ländernas planer om en monetär union. Fö r det första ger teorin ingen vägledning om hur lika störningarna bör vara, hur flexibla nominella löner och priser bör vara osv för att en grupp länder ska kunna anses utgör a ett optimalt valutaområde. För det andra har inte teorin preciserats på ett sådant sätt att empiriska undersökningar av ovanstående kriterier kan göras på ett entydigt sätt. Kriterierna ovan är alltså inte särskilt operationella. En ra d empiriska förhållanden har anförts som "test" på hur väl verklig - heten stämmer med teorins villkor, men kopplingen mellan teor i och empiri – liksom mellan de olika empiriska studierna – ha r oftast varit svag. Icke desto mindre ska vi försöka sammanfatta vad vi tror oss veta om EU som ett optimalt valutaområde. Den framtida graden av politisk integratio n mellan EU-länderna beror på hur EMU-planerna förverkligas (s e kapitel 9). Det hittillsvarande samarbetet inom EU har knappas t varit så långtgående att man kan tala om ett optimalt valutaområde i ekonomisk mening. Graden av finanspolitisk samordning ka n dock väntas öka mellan de länder som deltar i valutaunionen. Visst samordningsbehov kan uppstå som en automatisk konsekvens a v den gemensamma penningpolitiken (se kapitel 7), men behovet kan också drivas fram av en önskan att motverka de negativa stabili - seringspolitiska effekterna av penningpolitisk samordning. Exister- ande valutaområden utmärks av en hög grad av finanspolitis k samordning, eftersom der as gränser nästan undantagslöst samman- faller med nationsgränser. Inom existerande nationer sker ocks å betydande inkomstomfördelningar från regioner med goda kon - junkturer till regioner med dåliga sådana, eftersom såväl skatte - betalningar som transfereringsutgifter i en enskild region i hög grad Det finns goda skäl att anta att de mellanstatlig a transfereringarna inom en europeisk monetär union kommer at t vara mycket små, mindre än mellan t ex staterna i . 14 Argumentet framfördes ursprungligen av Kenen (1969) men ifrågasätts i underlagsrapporten av (1996). Makroekonomiska störningar och... ett argument för att EU kommer att vara mindre lämpligt so m valutaområde än . Rörlighet i produktionsfaktore r och priser. Arbetskraftens rörlighet mellan EU-länderna är låg. De nominella pris- och lönestelheterna är i allmänhet betydande. Dessa förhållanden talar mot att hela EU eller ens en mindre grupp av EU-länder skulle vara ett optimal t valutaområde. Dessa frågor behandlas utförligare i avsnitt 8.5. Sannolikheten för att två länder ska drabbas av likartade störningar borde vara beroende av hur lika dera s produktionsstrukturer är. Mått på graden av likhet mella n ekonomins struktur i olika länder talar för att uppvisa r betydande likheter med en del potentiella deltagare i en europeisk monetär union.16 Men likheten med dessa länder är knappast större än med utanförstående länder, som t ex . Produktionsstrukturerna i förefaller vara mer diversi - fierade än i , men det finns också skillnader mellan länderna. Strukturerna i och är enligt vissa mått me r diversifierade än i , , och . So m ovan framhölls har diversifiering setts som ett argument för at t länder är mindre känsliga för störningar och att de då skulle kunna bilda en valutaunion även om produktionens sa mmansättning skiljer sig åt. Det är emellertid mycket svårt att dra några bestämd a slutsatser om vilka länder som skulle kunna tänkas utgöra lämpliga valutaområden utifrån en analys av produktionsstrukturerna i olika EU-länder. Generellt har det varit svårt att påvisa att likheter i produk - tionstrukturer motsvaras av en hög grad av synkronisering a v konjunkturrörelserna (se nedan). En möjlig tolkning av detta är att förskjutningar i efterfrågan från vissa varutyper till andra elle r produktivitetsförändringar som bara drabbar vissa sektorer inte är någon viktig källa till landspecifika (asy mmetriska störningar), utan att dessa framför allt beror på s k aggregerade störningar so m 15I underlagsrapporten av Mélitz (1996) hävdas att den lägre graden av "fiskal federalism" i kompenseras av att den offentliga sektorn är större i EU- länderna än i och att budgetunderskott i större utsträckning kan fungera som "automatiska stabilisatorer". lägger dock restriktioner på den stabiliseringspolitiska roll som finanspolitiken kan spela. Den stabilitetspakt som planeras kan innebära ytterligare begränsningar (se vidare avsnitt 7.2). 16Assarsson & (1993), (1994), (1996). Makroekonomiska störningar och... drabbar hela ekonomier (som en a llmän uppgång av sparandet eller allmänna lönestegeringar utöver produktivitetstillväxten). har ett stort antal studier gjorts av i vilken omfattning EU-länderna utsätts för likartade störningar. Iblan d undersöker man detta genom att helt enkelt mäta graden a v samvariation i makroekonomiska va riabler som BNP eller industri- produktion. Samvariationen är emellertid ett resultat dels av själva störningarna, dels av de mekanismer genom vilka störningarn a påverkar de inhemska ekonomierna. Till sådana mekanismer hö r förhållanden som vi redan har berört: produktionsstrukturer, rörlig- heten hos priser och produktionsfaktorer, pol itikens utformning osv. För att urskilja de underliggande störningarna, som ofta inte ä r direkt observerbara, måste man använda sig av s k ekonometriska modeller. Dessa baseras de ls på vad man på teoretiska grunder tror är en god beskrivning av ekonomin, dels på historiska data över den tidigare utvecklingen. T ekniken är i stora delar densamma som när man försöker göra modellbaserade prognoser för den framtid a makroekonomiska utvecklingen. I sin underlagsrapport till denna utredning har Per bl a uppskattat hur stor andel av de årliga fluktuationerna i BNP i elva EU-länder som kan hänföras till gemensamma (symmetriska) störningar respektive till landspec ifika (asymmetriska) störningar. 17 Resultatet redovisas i tabell 5.1 nedan. Bland de elva länderna har enligt denna studie gemensamma störningar störst betydelse fö r