frs · GL12763 · 1997-12-31 00:00:00 — har frågat mig vilka åtgärder regeringen avser vidta för att förhindra att människor sänds tillbaka till Kosovo från via ett tredje land med stöd av . tar i sammanhanget upp ett fall där en kosovoalban enligt uppgift återsänts till enligt , varifrån han kommer att återsändas till Kosovo. Jag kan inte kommentera det enskilda fallet, men vill i stället nämna något om den svenska inställningen rörande asylsökande från Kosovo och kortfattat redogöra för det samarbete som har med andra EU-stater enligt . Rörande asylsökande från Kosovo vill jag erinra om vad jag svarat den 8maj på hennes fråga om Kosovo (fråga 1997/98:693). Jag underströk att myndigheterna gör en noggrann prövning i det enskilda fallet. Jag sade också att det förekommer att asylsökande kosovoalbaner får uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov enligt svensk lagstiftning, vilket innefattar skyddsbehoven enligt internationella konventioner. Även i förekommer det att kosovoalbaner beviljas uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov. Vidare har jag med anledning av en interpellation (1997/98:209) den 24mars sagt att det inte är aktuellt att myndigheterna i verkställer avvisningsbeslut till Kosovo och att vi därmed följer UNHCR:s rekommendation. Vad gäller samarbetet enligt så har alla medlemsstater i EU ratificerat och tillämpar Genèvekonvention om flyktingars rättsliga ställning, vilket är en grundläggande och avgörande förutsättning för ett sådant samarbete. För att understryka betydelsen av slås det i ingressen till fast att medlemsstaterna skall garantera flyktingar skydd i enlighet med sina åtaganden enligt . Förutsättningarna från svensk sida för ett sådant samarbete som det enligt måste vidare vara, och är, att de involverade staterna är demokratiska rättsstater som respekterar de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Så är fallet vad gäller medlemsstaterna i EU och det finns inte någon anledning från svensk sida att tro att medlemsstaterna skulle avvika från den standarden. Alla medlemsstater i EU har ratificerat och tillämpar den europeiska konventionen angående de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Tillämpningen och efterlevnaden av konventionen övervakas av i . När Amsterdamfördraget träder i kraft, vilket möjligen blir , så förstärks och betonas ytterligare skyddet för mänskliga rättigheter inom EU. I fördraget sägs att medlemsstaterna och unionen förbinder sig att respektera allmänna principer om frihet, demokrati, mänskliga rättigheter, grundläggande friheter och rättsstaten. Efterföljandet av de principerna ställs i och med Amsterdamfördraget uttryckligen under kontroll. Reglerna i fastställer vilken av EU:s medlemsstater som har skyldighet att pröva en asylansökan och reglerar på så sätt inom EU hur första asyllandsprincipen skall tillämpas. Konventionen innebär inte i sig någon plikt att sända en asylsökande till den stat som enligt konventionen skall pröva en ansökan. Jag menar att det finns starka skäl att som regel tillämpa i enlighet med dess syfte. Att tillämpa första asyllandsprincipen mellan EU:s medlemsstater är legitimt eftersom den givna utgångspunkten är att de berörda staterna uppfyller internationella förpliktelser i fråga om flyktingrätt och mänskliga rättigheter. En väl fungerande Dublinkonvention ger också ett utrymme, som vi vill värna om, för enskilda medlemsstater att gå utöver minimikraven när det gäller att ge skyddsbehövande en . Vi vill kunna hävda vår syn i den svenska utlänningslagstiftningen rörande vad som skall ge rätt till skydd som vi verkar för en rimlig ansvarsfördelning mellan EU:s medlemsstater då det gäller att ta emot asylsökande. Detta ger oss också den bästa utgångspunkten för att inom EU som helhet verka för en solidarisk och generös flyktingpolitik.