prot · GK0964 · 1997-02-12 00:00:00 — Rummel övervä-ger , sedan nya fakta blivit kända, att också räknamassvälten i under det stora språnget framåt,som det hette, som democide.Med reservation för hur denna kinesiska katastrofskall bedömas presenterar Rummel statistik över1900-talets mest mordiska regimer och härskare.Totalt har kanske 170 miljoner människor avlivats idemocide . Det är fyra gånger såmånga som de som dött på slagfälten i 1900-taletskrig. De fyra stater och regimer som mördat flest ärSovjetunionen, Nazityskland, under kommunis-terna och under . Räknar man en-skilda härskare kommer , , och Chai-ang i särklass, följda av , Tojo, somvar diktator under kriget, , Yahya Kahni och . I förhållande till det berörda lan-dets folkmängd kommer i en klass för sig -av befolkningen mördades underden tid då de röda khmererna styrde Kambodja.Detta är en första bild av det man finner om manstuderar politiskt motiverade massmord . Kritik och fördjupningar på olika punkter ärnödvändigt. Redan nu kan man dock konstatera attdemocide direkt hör ihop med regimernas karaktär.98 % av massmorden har begåtts av diktaturer. Dessaformer av democide, som har utförts av demokratiskastater, handlar i huvudsak om civila som har fallitoffer för bombningar och matblockader under krig.Detta är naturligtvis inte särskilt överraskande.Ingen demokratisk regering skulle överleva ens enkvart, om den behandlade sina medborgare på det sättsom vår tids diktaturstater behandlat sina. Ändå ärRummels forskning om politiska massmord epokgö-rande i den meningen att ingen förut har sammanställtoch analyserat ett motsvarande material. En annan avRummels teser innebär att en misstanke som längevuxit sig stark - så långt sådant är möjligt - nu ocksåkan beläggas empiriskt, nämligen att demokratiskastater inte går i krig med varandra. Demokratier ska-par sinsemellan en sfär av inbördes fred, där konflik-ter mellan stater löses på samma sätt som konflikterinom stater, genom förhandlingar och kompromisser.Av 353 krig har 198 ut-kämpats mellan olika diktaturer, 155 mellan diktatu-rer och demokratier i olika kombinationer och 0 mel-lan demokratier. Detta säger däremot ingenting omkolonialkrig eller om katastrofer för enskilda demo-kratiers anseende, som , utan just baraatt krig där demokratier bekrigat varandra inte före-kommit.Men detta är viktigt nog. Redan anade på1700-talet att, som han sade, en värld av liberalarepubliker skulle få denna konsekvens i fråga om deinternationella relationerna. Tanken har senare ut-vecklats av många, i bl.a. av . Efter kommunismens fall står det klart att Sveri-ges egna säkerhetsintressen är direkt beroende av attden nya demokratiska ordning som har upprättats iEuropa kan bestå.Demokratins stabilitet och fortsatta utbredning börenligt min och mening vara det överord-nade målet för all svensk internationell politik. Det ärdetta som ytterst ligger bakom vårt stöd för Europa-tanken och vår vilja att öppet diskutera också nyasäkerhetspolitiska lösningar, som kan bidra till attstabilisera demokratins landvinningar sedan 1989.Men demokratin har inte bara en avgörande bety-delse för fred och för människors egen säkerhet. Denberömde Harvardekonomen har bl.a.studerat svältkatastrofer under vårt århundrade ochfunnit att alla exempel på utbrott av massvält kommerfrån diktaturstater. Det betyder inte att elände ochhunger inte finns i med demokratiska förhål-landen. Men massvält är något speciellt. Den senasteriktiga svältkatastrofen i inträffade under detbrittiska styrets sista tid. I har kanske 30 miljo-ner människor svultit ihjäl under kommunisternasstyre. Förklaringen finns i de risker som fria val ochfri information alltid innebär för de styrande i endemokrati. Deras egenintresse driver dem att förhind-ra åtminstone denna typ av lättfattliga och politisktförödande katastrofer. Detta säger något viktigt omdemokratins värde i fattiga länder. Hur långt tesenhåller på andra områden bör naturligtvis utredas. Detär inte säkert att det är lika entydigt när det gällerjämställdhet, behandling av etniska minoriteter ellerfelnäring, som är något annat än svältkatastrofer. Mendet är väl inte heller troligt att demokratin skulle för-svåra för att ta itu med den typen av pro-blem.Också i biståndspolitiken bör därför demokratioch mänskliga rättigheter tillmätas en central roll ochsäkert centralare än , om man skall ta dessa resultatpå allvar. Vi vet alla att så inte har varit fallet. Vi vetockså att svensk utrikespolitik ofta präglas av andraföreställningar än dem som jag här har skisserat, t.ex.att småstater har speciella gemensamma intressen,oavsett vilken karaktär de i övrigt har, att stabilitetmellan de två gamla stormaktsblocken borde priorite-ras framför demokratisering av Sovjetblocket ochannat i samma stil.Biståndsministerns inlägg i imåndags visar att det fortfarande tycks vara svårt fören del att se vari det problematiska med sådana attity-der består. Inte bara svensk socialdemokrati och inteens bara socialdemokratin utan också företrädare förandra politiska riktningar i prioriterade längestabilitet framför solidaritet eller stabilitet framförSolidarnosc, skulle man kan kunna säga, för det varprecis vad det gällde. Precis detta fenomen har juanalyserats , mest framträdande av denbrittiske historikern - den kan-ske främste auktoriteten på historia underde senaste 15 åren.Det är synd att dessa attityder fortfarande dröjerkvar. De hindrar oss från att se klart. när både deninternationella utvecklingen som sådan och nya insik-ter bland många forskare och alltfler andra som syss-lar med internationella förhållanden gör det möjligt,borde vi utnyttja tillfället att på nytt tänka igenom vadsom är allra viktigast för svensk utrikespolitik.Anf. 49 ():Herr talman! Jag tänker använda en del av kam-marens tid till, vad jag skulle vilja kalla, några per-sonliga reflexioner när det gäller användningen avolika utrikespolitiska medel eller instrument för attlösa problem och konflikter. Detta gör jag efter någrabesök som jag har gjort i olikaländer.Men först vill jag säga att det är väldigt bra i den utrikespolitiska deklarationen noterar vik-ten av att stärka banden med . Jag skulle då viljase att det omfattade mer än , nämligen helaStillahavsregionen. Om vi ser till handelsutvecklingenär det ingen tvekan om att handeln i Stillahavsregio-nen nu håller på att gå om den handel som sker kringAtlanten och bandet USA-Europa.I dag är handeln större i , ävenom investeringsströmmarna över fortfarandeär större. Jag tror att vi måste inse betydelseoch att det inte är fråga om vilken utveckling somhelst, utan att det är en ganska avancerad teknologiskutveckling som sker där. Därför tror jag att det ärviktigt att vi från svensk sida ägnar detta områdemycket större intressen än vad vi hitintills har gjort.Jag är också glad över att man i utrikespolitiskadeklarationen nämner projektet . Jag ärövertygad om att vi måste bli mycket bättre på attmöta olika trosbekännare, i det här fallet muslimer.Det är viktigt för utvecklingen här hemma i ,vilket borde vara uppenbart, men det är också viktigtför våra utrikesrelationer. Allmänt sett är vi väldigtdåliga på att förstå hur man tänker i andra kulturer.Där har vi mycket att lära.Jag noterar också att man i den utrikespolitiskadeklarationen tar upp vikten av att eliminera massför-störelsevapen. Det är väldigt viktigt, men det är ocksåangeläget att vi inriktar oss på att minska vapenhan-deln över huvud taget och att vi ser detta som en del ien nedrustningspolitik. Därför är det angeläget attSverige går före när det gäller vapenexportfrågorna.Det är onekligen så att dessa frågor ofta belastar utri-kespolitiken. Därför är det viktigt med en stram poli-tik på det här området och att vi har höga ambitioner.Genom den frågan har jag kommit in på det härmed medlen i utrikespolitiken. Jag vill alltså hävda atthur vi hanterar vapenexporten är en väldigt viktigmedelsfråga i utrikespolitiken.Med det går jag över till reflexioner omkring någ-ra besök som jag har gjort i olika länder. Det blir litetspontana reflexioner, men för mig säger de ganskamycket.Jag besökte tidigt . Folket där lider,minst sagt, brist på mat, mediciner osv. Orsaken ärnaturligtvis regimens hantering av situationen i områ-det och alla de krig man har medverkat till. Men jagvill också hävda att FN:s sanktioner har bidragit tillsituationen. Sanktionerna har gällt sedan våren 1991.Det har varit en total blockad av . Därför är detväldigt positivt att det nu äntligen har blivit ett hål iden här blockaden genom uppgörelsen om att säljaolja mot mat och mediciner.Dröjsmålet är naturligtvis att beklaga, och regimenhar stor del av skulden till det. Vad vi kan konstateraär att folket har fått lida. Sanktionernas syfte var na-turligtvis att avväpna , och det målet har till delsuppnåtts. Men det var också rimligen i någon mån attvälta den diktatoriska regimen i . Där har resulta-tet blivit det motsatta. Jag vill hävda att har stärkt sin ställning.Internationella rödakorsfederationen har gjort enmycket lärorik studie över situationen. Jag tycker attdet är angeläget med en översyn av hur vi användersanktionsinstrumenten. Jag vet att deltar iarbetet kring detta i FN. Det är viktigt att vi är dri-vande i den här frågan. Vi behöver bättre sanktionsin-trument som är effektivare och som når avsedda mål.Sanktionsintrumenten får inte vara kontraproduktiva.Under utrikesutskottets resa passerade vi Tanza-nia. Där kom vi bl.a. i samtal om de flyktingströmmarsom kommer från de område och sombelastar i allra högsta grad. Det är intressantatt konstatera att FN i samband med detta folkmordhar kommit in . Har FN varit inne, har mangjort som i - man har dragit sig ur. FN valdeju också att backa från den militära operationen. Omdet kan man ha många åsikter, men vad vi allmänt settkan konstatera är att det är väldigt viktigt att vara ute itid, att förebygga. Där har en bra position isin politik. Jag vill understryka hur angeläget det ärmed diplomatiska aktiviteter för att förebygga attkonflikter uppstår och lösa dem innan det har gått förlångt.På den här resan passerade jag också det lilla lan-det . Det var intressant. Det var ett landsom hade kommit mycket långt i sin utveckling. Detvar på väg upp, men var ännu inte framme. I det lägethade, som jag uppfattade det, EU valt att minska sittstöd. Vad man kan dra för slutsats av det är väl att detfinns en risk att den positiva utvecklingen kan vända,och att den utveckling mot demokrati som finns ilandet kanske stannar upp. Med det vill jag ha sagt attdet är oerhört viktigt att man har uthålliga stödinsatseri utrikespolitiken, i det har fallet biståndet. Det ärSverige också bra på. Det är viktigt att biståndet förett land från en dålig situation till fast mark. Vi kanjämföra med hur vi har hanterat Moçambique.Under vårt besök i var det väldigt spän-nande att få möta under Des-mond . Där lärde jag mig att konflikter kan lösagenom försoning. Att döma är inte alltid bästa vägen.Att lyfta fram det onda men förlåta och gå vidare kanvara en mycket bra metod. Det är svårt, men det ärklokt.Låt oss se på och på hur man hanterarsituationen där. Oförsonliga förhållningssätt har lettparterna till ständiga strider. Det finns ett undantag iden diskussion som har varit. Det står socialdemokra-ten Hume för, med sin markering av hur viktigt det ärmed försoning och dialog. Jag tycker att britterna harvalt fel väg, en väg fylld av krav och villkor. Enfredsprocess har gått i stå. Denna utveckling hart.o.m. bidragit till nytt våld.Jag vill alltså hävda att det kan vara mycket ange-läget med villkorslösa förhandlingar . Vi kanlära oss en del av utvecklingen i . Jagskulle i det här fallet önska att tryckte på fören lösning av konflikten. Det är egentligen sorgligt attvi inom Europaunionen skall leva med en sådan fort-farande olöst konflikt.Jag har besökt . Jag kan konstateravilken enorm utveckling det landet genomgår. Det ären explosion i handel och byggande. Men jag kanockså se vilka enorma brister det finns i fråga ommänskliga rättigheter och på demokratiområdet. Hurskall vi kunna nå fram? Hur skall vi påverka? En delhävdar att man skall isolera. Det tror jag inte alls på.Jag tror på dialogen i det fallet, och på att man utnytt-jar handeln som instrument för att förändra ett land.Jag tror att övergången till marknadsekonomi i Kinasfall kan öppna samhället. Det är alltså angeläget medett intensivt besöksutbyte på olika nivåer.Det är också bra att använda biståndet som enmetod att påverka. Jag ser att man i den utrikespoli-tiska deklarationen nämner de insatser som gör. Jag tror att man skall fortsät-ta på det sättet om möjligheter bjuds. En konstruktivdialog kan alltså vara vägen till framgång, men själv-fallet skall man tala klartext om det man inte gillar,t.ex. situationen när det gäller mänskliga rättigheter.Jag tycker att regeringen har agerat klokt i valet avmetoder i sin Kinapolitik.Tidigare i höstas besökte jag . Detnordkoreanska folket lider på grund av översväm-ningar. Man har haft översvämningar , mycketsvåra översvämningar. Det råder en enorm brist pålivsmedel, och infrastrukturen är förstörd. Naturligtvishar regimens politik medverkat till detta, men det somär intressant att notera är ju att situationen för detnordkoreanska folket är oerhört allvarlig, även omregimen alltså har ett stort ansvar. Världen tar dockinte detta på allvar. Man vill inte ha med Nordkoreaatt göra. Men vad kan en situation med svältandemänniskor leda till i en sådan region när dessa männi-skor blir desperata? Jag vill hävda att den säkerhets-politiska situationen kring Koreahalvön allvarligt kanförsämras om man inte från världssdamfundets sidaställer upp i större utsträckning.Under trycket av naturkatastrofer öppnar sig nuockså . I det läget kan det inte vara rätt attvälja isoleringens väg. har givit ett rejältbistånd - även om jag tycker att man bör ge ännu meri den situation som råder just . Men harockså en unik position som jag inte tycker att vi harutnyttjat. Vi har diplomatisk representation på plats.Det är det väldigt få länder som har. Detta tycker jagatt man skall se som en möjlighet att bidra till öppen-het och konfliktlösning i regionen. Man skall utnyttjade kontakter, den ställning, som har och intemissa möjligheten när det nu visar sig tecken på öp-penhet. bör alltså bidra till att påverka världs-samfundet att bryta den isolering som haroch utnyttja öppenheten till att bidra till att minskakrigsriskerna.Jag kan summera vad jag vill ha sagt med minapersonliga reflexioner efter de här resorna - utöver förhoppningsvis kan lära sig en del som riksdags-ledamot. Vi kan och skall förebygga konflikter. Viskall se över sanktionsinstrumenten. Vi skall verka förett uthålligt bistånd. Det är viktigt med försoning ochmer av villkorslösa förhandlingar. Handel kan föränd-ra en situation. Slutligen kan man lära sig att dialognästan alltid är bättre än isolering.Anf. 50 ():Herr talman! , landområdet vidMedelhavets , har alltid stått i händelsernascentrum; ekonomiskt, politiskt och religiöst. Det varhit karavanvägarna gick från meddyrbar last av siden, kryddor och andra värdefullavaror. Här lastade man om från kamelryggar till far-tyg. Fenicierna i nuvarande var under en tidMedelhavets främsta sjöfarare. Sedan kom romarnaoch ockuperade och lade i ruiner.Judendom, kristendom och senare islam blev världs-religioner som utgick från området. Européerna för-sökte under några blodiga århundranden under me-deltiden att sätta sin prägel på vad man kallade detheliga landet. Det var under korstågstiden.Så är vi framme vid vår egen tid. Efter andravärldskriget har israeler, palestinier och araber käm-pat om makten. Tre eller fyra krig, beroende på omman räknar med Suezkrisen, utkämpades under denförsta 25 åren. har det faktiskt inte varit krig -kanske inte helt och hållet fred heller, men inget re-gelrätt krig - under de senaste 25 åren.En hållbar fred som kan accepteras av de bådafolken och av världssamfundet har ännu inte etable-rats. Men det finns numera ljuspunkter. Fredsproces-sen har pågått under , och den fortsättertrots allt.Startpunkten inträffade i i islutet av 70-talet, då ingick ett fredsavtal medEgypten och återlämnade . Och det är beteck-nande vilket roll har spelat och fortfarande spe-lar i fredsprocessen.Den viktigaste överenskommelsen och själva för-utsättningen för fredsprocessen var det ömsesidigaerkännandet mellan och PLO, principdeklara-tionen om palestinskt självstyre 1993.Principdeklarationen innebar att parterna Israeloch PLO enats om ett ramverk för förhandlingar omett palestinskt självstyre, som i förlängningen skallkunna leda till en tvåstatslösning.För att detta skulle bli möjligt måste parternakomma till tals med varandra. Detta skedde för förstagången i den regionala iMadrid 1991. Där inleddes en dialog mellan israeleroch palestinier men också mellan och de när-maste arabiska grannländerna , ochJordanien. har träffat ett fredsavtal medJordanien.1995 kom fas två i principöverenskommelsen omdet utvidgade palestinska självstyret på Västbankenoch i . Det är denna överenskommelse som nugenomförs. Den är mycket omfattande och gäller sjuspeciella områden, t.ex. israeliskt-palestinskt samar-bete, frisläppande av palestinska fångar och palestins-ka val.Under några månader efter överenskommelsen ut-rymdes samtliga städer på , förutom , av israelerna och överlämnades till palestinskasäkerhetsstyrkor.Valet - det första palestinska - ägde rum den 20januari , alltså . EUfick i uppdrag att övervaka och bistå med viss råd-givning. Jag var själv med som valövervakare iNablus. Valet förlöpte väl. Inga allvarliga incidenterinträffade, och det betyder att palestinierna harett råd och en ordförande, eller president, som ärvalda i demokratisk ordning. Det är förstås en styrka idet kommande fredsarbetet.Den senaste överenskommelsen som träffades förbara gäller staden , somisraelerna nu utrymmer till . Uppgörelsen varmycket försenad på grund av valet och det följandemaktskiftet i , men är överenskommelsenträffad.Efter fas två följer nu fas tre i principdeklaratio-nen, som blir den verkligt svåra förhandlingen. Dithör framtida status, bosättningarna ochflyktingfrågan. börjar dessa för-handlingar.När det gäller har både israeler och pa-lestinier ett krav. Staden skall vara respektive folkshuvudstad. Ett delat , ungefär som vi upp-levde innan muren föll, vore mycket olyckligt.Den öppenhet som trots allt råder i i dagmed tillträde till historiska och religiösa platser måstebestå hur det än blir med framtida status.När man nu på allvar börjar diskutera ärdet viktigt att man i en framtida överenskommelseinte bygger in konflikter och anledningar till konflik-ter.Bosättningarna är en annan fråga som blir fö-remål för förhandlingar. När man reser i områden därman ser palestinska byar i dalgångar och judiskabosättningar på de omkringliggande höjderna utannågra egentliga kontakter mellan de båda folken, inserman lätt de oerhörda svårigheterna som förhandlarnakommer att ställas inför.I känner de 400 bosättarna ett hot frånpalestinierna, som är fler än 100 000, medan palesti-nierna på många andra platser känner sig hotade avbosättarna. Hot, rädsla och osäkerhet om vad andraskall ta sig till är en farlig grogrund som lätt födervåld. Att hitta praktiska lösningar som håller även försvåra påfrestningar är nödvändigt. Men parallellt meddessa samtal måste man skapa förtroende som omöj-liggör osäkerhet om vad den andra sidan vill och somminskar rädslan och som möjliggör en framtida sam-existens.Herr talman! I dagens regeringsdeklaration ägnasfredsprocessen i några rader, bl.a. meden hänvisning till att nu utser en grupp somskall ingå i en internationell närvaro i undervåren. Av de nordiska länderna är det som bekantNorge som är mest aktivt i fredsprocessen. harju spelat en mycket viktig roll i den senaste processen.Israel har numera avtal med och Jordani-en. Ett avtal med ser emellertid ut att varaavlägset, även om uttalanden från både utri-kesminister och premiärminister antyder att man vill lösa fråganom under princip: landför frihet.Så sent som i söndags träffades premiär-minister och palestiniernas president till ett toppmöte i positiv anda vid gränsstationenErez, som man kan läsa om.Netanyahu sade efter mötet att det var en lovandebörjan för den fortsatta fredsprocessen, och han tilla-de att man arbetar i en anda av samförstånd.Det finns alltså, herr talman, åter ett visst fog föratt se med optimism på fredsprocessen i Mellanöstern.Anf. 51 ():Herr talman! Jag är glad över att kabinettssekrete-rare och utrikesministern är här i kam-maren. Jag har nämligen några frågor, vilket utrikes-ministern säkert förstår. Vi hardebatterat detta tidigare.Östtimor är ett glömt kapitel i världens historia,tycker jag, eftersom man inte har löst frå-gan om självbestämmande. Det är det glömda folket.Folkmordet begicks 1975-1976. Då dräptes ungefär200 000 människor på ett mycket grymt och satanisktsätt.Jag tycker att det som sägs i deklarationen om skall intensifiera relationerna och handeln medAsien låter bra. Men jag undrar: På vems villkor? Denfrågan kan jag även ställa till . Är detnya kärnkraftverk som vi skall exportera? Det vill jutyskarna gärna göra. Jag har här en liten redovisningför hur det skall gå till. Det är en rapport som heterThe nuclear power plant : for the shake ofcivilization. Man vill alltså bygga kärnkraftverk ochexportera till , som i dubbel bemärkelse ärvulkaniskt.Jag kommer alltså direkt från och är fort-farande väldigt uppfylld och upprörd över det som jaghar varit med om. Man kan säga att jag wallraffademig in. Om jag hade sagt att jag var politiker skullejag nog inte ha varit välkommen in. Min kamrat frånEU-parlamentet, , försökte tidigareett år att ta sig in, och hon blev stoppad i Bali.Jag kände mig fruktansvärt illa till mods och lam-slagen när jag kom till Dili. Ockupationen var påtag-lig, och det är märkligt, som jag sade tidigare, att manefter inte har gjort mer i säkerhetsrådet eller igeneralförsamlingen. När jag kom hem läste jag attPortugals ambassadör i har tagit upp att manredan 1975 tog upp resolution 3485 i generalförsam-lingen och resolutionerna 384 och 389 i säkerhetsrå-det om att man skulle arbeta för att skulle fåsjälvbestämmande och att en folkomröstning skulleanordnas om detta. Jag har resolutionerna med mig,som jag har beställt från utredningstjänsten.Nu har jag så enormt stora förhoppningar till Sve-rige, eftersom jag anser att nu har en chansnär man har kommit in i säkerhetsrådet att verkligenförverkliga dessa målsättningar. Det är väl målsätt-ningar? Och löften skall väl hållas? Jag frågar utri-kesministern: vi överens om att är ocku-perat av ? Är vi överens om att människor-na där har rätt till folkomröstning? Det är mina förstafrågor.Jag anser att vi har ett ansvar. Hur skall vi förvaltadet ansvar som vi har, när vi tillsammans med Norgehar delat ut fredspris just till två människor som käm-par för rätt, nämligen biskop träffade biskop i . Han kundebara intyga att våldet hade trappats upp efter att dessamän hade fått fredspriset.Jag hörde att biskop hade åkt runt iÖsttimor i de olika delarna - i Ermeradistriktet, iBaucau, i Viqueque och i - och upptäckt attdet var fruktansvärt. Terrorn kändes in på bara krop-pen. Och människor försvinner. Jag har en lång listamed namn på människor som bara har försvunnit ochsom man inte vet var de finns, och familjerna får intekomma och besöka dem på t.ex. militärsjukhus, om dehar tagits in där.När jag var där uppmanade katolska kyrkan migatt här i den svenska ta upp frågan om attinrätta åtminstone en underkommission för mänskligarättigheter som FN står för. Det var en av de högstaprioriteringarna.Den man som jobbade med MR-frågor, somhjälpte dem som blev förda till rättegång eller tillpolisstationen och som skrev akter om de 18-20-åringar som försvunnit och skulle stödja dem vidrättegången var ensam om nio-tio fall . Denhär institutionen inrättades . Många män-niskor på kände inte ens till att den existera-de.