prot · GL0911 · 1997-10-07 00:00:00 — Även pati-enter skriver och är förtvivlade.Samtidigt finns det en entydig bild: Man vill intetillbaka till en gammal ordning där man var inlåst.Man vill inte se sig beskriven som någon i en grupplivsfarliga galningar.Vi har alla ett ansvar att se till att vi skaffar ossmer information.För den här kvinnan går det att se att det behövsen rad insatser. Naturligtvis behöver primärvården tatag i detta - dit hon förmodligen går regelbundet ochhar en läkarkontakt som skriver ut recept. Man kundeönska att det fanns en form av öppenvård för hennedär också besöker henne.Vid olika besök ute i landet får jag fram goda ex-empel på hur det går att bygga upp en sådan verksam-het, ett boende som stödjer och är till god hjälp förpersoner med den sortens problem och sjukdomar,hur det går att ordna kontakterna med socialtjänst ochpsykiatri på ett bra sätt och hur det går att ordna ak-tiviteter. Det är viktigt att vi tar fram den sortensförebilder och exempel. Man skall också förstås kun-na hänvisa till kamratstödjande verksamhet - fleraorganisationer har det. Det handlar ju om att få hjälpnär det känns litet jobbigt och en social kontakt.Jag har varit ännu tuffare än vad . Jag har i en artikel sagt att man kanske intevinner några val på att prata för de psykiskt sjukasrättigheter och möjligheter. Däremot kan man förloraval på att lägga ned ett akutsjukhus. Icke desto mindremåste vi vara många som pratar för de psykiskt sjuka,när de inte själva alltid kan tala med egen röst ellerorganisera sig eller mobilisera ett samhälle.Jag tänker göra allt vad jag kan för att följa uppfrågan och se till att pengarna styrs till att ordna ettbättre liv för de psykiskt sjuka. Det var det som varmeningen med psykiatrireformen.Anf. 10 ():Fru talman! Det finns en del statistik som bekräf-tar den oro som både socialministern och jag kännerär befogad. Enligt en uppgift ger kommunerna bara1 000 av de 30 000 psykiskt funktionshindrade ettvettigt boende. Jag hoppas att något i den statistikenär fel. Enligt vet inteen tredjedel av kommuner hur många psy-kiskt sjuka det finns i kommunerna. Över hälften avSveriges kommuner har inte ordnat med det särskildaboendet för psykiskt handikappade. I Läkartidningensledare nr 18/97 skriver författaren att det är oroandeatt bristerna förblivit så stora trots det treåriga extrastatsbidraget på 1,2 miljarder. Detta stimulansbidragupphör 1998. Då kan man fråga sig hur kommunernakommer att klara sig.Jag vill genast nu säga till , attjag är väldigt glad för de pengar som regeringen haravsatt för kommuner och landsting. vet att vi kristdemokrater har talat mycket fördetta . Men frågan är hur man skallkunna klara av detta så att det verkligen blir en priori-tering av dem som verkligen har de största behovenmen inte orkar efterfråga dem.Jag är också litet orolig över den likriktning somofta sker i svensk sjukvård. Det var tusentals platserpå mentalsjukhusen när de lades ned. Vi är överensom att många av människorna har fått det mycketbättre. Men vi behöver fortfarande en viss mängdslutenvård, vi behöver öppna vårdformer och vi be-höver rehabiliteringsteam. Vi behöver en mängdkompetens.Om det finns en stor mångfald, får människor platsi den vårdform som passar just dem bäst. Därför villjag fråga socialministern om det inte är viktigt att visom politiker och beslutsfattare och ansvariga fördessa frågor talar mer för denna mångfald, så attmänniskor verkligen kommer på rätt vårdnivå. Denskall varken vara för låg eller för hög.Jag är glad för att i sitt svarlyfte fram de ideella organisationerna. Jag har självbesökt natthärbärgen här i . Jag beundrarden verksamheten. Det gör också.Man får pengar att utveckla en sådan verksamhet förde hemlösa. Det tycker jag är jättebra. Men vi kanskekan sträcka ut handen på fler nivåer i samhället för attjust få den bredd som behövs för dessa människor. Deär ofta bortglömda, ensamma och i ett stort behov avmedicinsk vård med gott kunnande.Jag är ibland litet rädd för att lika väl som kom-munerna undervärderar de sjukdomar som de äldrehade när ädelreformen genomfördes, anser kommu-nerna att de inte behöver den psykiska kompetensen.Det är endast som får möta dessa be-hov. Jag tror att det är viktigt att den psykologiskaoch psykiatriska kompetensen finns som en del i pri-märvården. Jag vill fråga socialministern vad hontycker om det.Anf. 11 Socialminister ():Fru talman! Som ni hör är vi alltid lika vänliga ochartiga mot varandra. Så försökte spetsa till frågorna litet, och det var väl på tidenatt vi talar om vad det egentligen handlar om. Jag harvarit mycket kritisk till uppgiften att det faktiskt baravar en tredjedel av kommunerna som visade sig ha enordentlig inventering. Min bedömning är att det fak-tiskt var en något för optimistisk tidsplan för refor-men. Det är en så stor reform och den handlar om såkänsliga frågor, att jag tror att man överskattade för-mågan att både överbrygga skillnaderna mellan psy-kiatri och socialtjänst och överbrygga de kulturskill-nader som finns. Det har tagit tid att hitta samverkans-former. Det har jag märkt när jag varit på olika konfe-renser där man försöker mötas och samtala kringpatienterna. Det är säkert en del av förklaringen.Inte desto mindre skall jag naturligtvis följa uppdetta mycket noga. Jag tror också att det satte litet fartatt vi pekade ut den här frågan i budgetpropositionenoch vårpropositionen tidigare och säger att man nuförst och främst måste se till att man har en bra inven-tering och en bra grund så att man vet hur man skallbygga vidare. Tanken är att man med den som grundskall kunna avgöra rätt vårdnivå, att man skall hamnapå rätt vårdnivå. Det totala utbudet måste finnas.Självklart spelar psykiatrin en mycket viktig roll. Därkommer med en utvärdering underhösten som säkert kommer att hjälpa till att bådeskapa debatt och kanske hjälpa psykiatrin framåt.Sedan finns uppgifterna att ordna boende. Men denuppgift som angav är nog felaktig.Enligt vad rapporterar finns igruppboende av dem som man säger är medi-cinskt färdigbehandlade. De finns i gruppboende. Jagvet att man söker efter olika vettiga boendeformer, fördär handlar det också om att grannarna säger ifrån attde inte vill ha några tokiga människor här. De vill inteha sådana som är psykiskt sjuka här, utan de får bonågon annanstans. Hur skall vi då ordna en integre-ring i samhället? Hur skall vi hitta former som ärkloka och bra, och hur skall vi få en information tillallmänheten som gör att man inte känner den härrädslan?Jag har sett bra exempel. Jag var i , därman hade använt det som var studentbostäder.Det finns fler exempel där man hittat bra mellanfor-mer och bra sätt att hantera detta.Uppgifterna finns, det är bara att börja att bockaav. Men det var som sagt litet väl optimistiskt. Detkan behövas blåslampa på kommunerna i fortsättning-en också.Anf. 12 ():Fru talman! Det här inlägget vill jag ägna åtsjälvmordspreventionen. Jag vet mycket väl att Cent-rum för suicidforskning gör ett fantastiskt bra arbeteoch att man verkligen har gjort en nationell hand-lingsplan. Enligt de siffror som jag har i minnet är detungefär 1 500 personer som tar sitt liv. Det äralltså många fler än vad trafiken skördar. Jag trorockså att det ungefär är 500 dödsfall där man interiktigt kan säga om dödsorsaken är självmord eller omdet är någon annan orsak. Vi vet att det är mångatusen, uppåt 10 000, som försöker ta sina liv.Det här är siffror men bakom varje siffra finns enkaotisk situation, kanske i släkten, familjen, ensamhe-ten, relationen. Det här är ändå en jättestor fråga. Jaghar ibland undrat över sådana här tabubelagda frågor:På vilket sätt skall man med mjukhet och tydlighet fåut dem i samhället så att det blir inne att arbeta meddem? Det här är ju ett jättebra sätt. Men jag undrarom det skulle vara ett bra sätt om man antog en hand-lingsplan här i , om man lyfte upp det till enverkligt stor folkhälsofråga. Det kanske skulle gålättare för enskilda människor att tala om det. Mankanske kunde starta olika grupper, utbilda fler och fleri primärvården. Jag tror att väldigt mycket av preven-tionen ändå måste ges i basen av sjukvården, nämli-gen i primärvården, och i skolorna. Jag tror att detfinns många andra ställen.Jag vill fråga om det vore ettsätt att antog en nationell handlingsplan.Anf. 13 Socialminister ():Fru talman! Hur ger man dessa frågor status? Det är viktigt att lyfta upp democh säga att det är bra att man arbetar med dessafrågor. Det har att göra med forskning, med specia-listutbildning och hela strukturen i ett samhälle hurman behandlar dessa frågor. Jag tycker ändå att viskall ge folkhälsomål enchans. Den har uppdraget att just väcka en debatt, attse till att vi får folkupplysning kring de här frågorna.Låt oss se först vad den kan åstadkomma. Som ettresultat av det arbetet kan kanske en sådan hand-lingsplan eller dagordning komma som vi kan anta.Till sist vill jag bara kommentera det där medsjälvmorden. Det förekom ett tag alldeles hårresandeuppgifter om självmord. Det har vi granskat väldigtnoga. Vi är enligt den senaste statistiken från1995 nere i 1 348 personer. Det är alltså en minskningjämfört med när det var som mest,1 625 personer. Det finns inget som helst belägg föratt självmordsfrekvensen bland psykiskt funktions-hindrade skulle ha ökat , enligt Soci-alstyrelsen, utan det kanske snarare är tvärtom. Troli-gen kan det vara så att andelen andra grupper sombegår självmord har ökat. Trots allt har vi haft enminskning totalt sett. Det går inte att påstå, som detgjorts i några tidningsartiklar, att det skulle vara enkatastrofal ökning av självmord, att var och varannantar livet av sig. Så är det alltså inte. Den undersökningsom man har hänvisat till handlar egentligen inte ompsykiatrireformen utan om en tioårig uppföljning avett antal patienter från tre mentalsjukhus i depression leder ofta till en så tragiskutgång. Därför måste man ingripa tidigt.Överläggningen var härmed avslutad.5 § Svar på interpellation 1997/98:4 om perso-ner med funktionshinderAnf. 14 Socialminister ():Fru talman! de har frå-gat dels vad jag avser att göra för att funktionshindra-de som anlitar andra arbetsgivare än kommunen försin personliga assistans även framöver skall kunnagaranteras möjligheten till detta, dels om jag avser attlyssna på samrådsgruppens synpunkter och därmedsnarast ändra beslutet om schablonisering.Personlig assistans har förbättrat livsvillkoren förmånga av dem som fått del av stödreformen. Menreformen var från början kraftigt underfinansierad.Såväl personkretsens omfattning som det genomsnitt-liga antalet assistanstimmar underskattades - när detgäller timmarna mycket kraftigt. Den reform somenligt den dåvarande borgerliga regeringen skulle fåkosta kostar numera nästan . Det är den socialdemokratiska re-geringen, som trots det statsfinansiella läget, sett tillatt tillföra de medel som krävs för reformens nuva-rande omfattning. Det är också min och regeringensavsikt att finna en långsiktig och stabil lösning förstödformen personlig assistans. Diskussioner försdärför bl.a. med handikapporganisationer och företrä-dare för kooperativen.Vad gäller fråga omden schabloniserade assistansersättningen, som införtsden , kan vi inom Socialdeparte-mentet genom de kontakter vi haft med såväl handi-kapporganisationer som brukarkooperativ konstateraatt det inte finns en enhetlig uppfattning om ersätt-nings- och uppföljningssystemen. har ock-så ganska , , haft möjlighet attpröva frågan om en schablon. I de fall den schabloni-serade ersättningen inte ger den assistansberättigadepersonen kostnadstäckning för hans eller hennes per-sonliga assistans finns möjligheten att med hänvisningtill särskilda skäl ansöka om högre ersättning. Denhögsta timersättning som kan lämnas är pertimme.Några brukarkooperativ har framfört att de kom-mer att få problem till följd av den schabloniseradeassistansersättningen eller snarare till följd av att manmåste ansöka om utökad timersättning utifrån denenskildes behov. Brukarkooperativ tog tidigare ut enavgift för att anordna personlig assistans. Denna av-gift var satt så att den skulle motsvara ett genomsnittav medlemmarnas kostnader. Vissa av dem hadealltså högre kostnader och andra lägre i relation tillavgiften, men kooperativet kunde utjämna kostnader-na mellan sina medlemmar. Vad man i praktikengjorde var alltså att tillämpa ett slags schablon förkooperativets medlemmar. Detta är nu inte lägre möj-ligt, då prövningen av en timersättning utöver scha-blonen med hänvisning till särskilda skäl - liksomredovisningen - sker på individuell basis.En slutsats av detta skulle kunna vara att det inteär en schabloniserad ersättning i sig som är proble-met. En viktig fråga är bl.a. nivån eller nivåerna i enschabloniserad ersättning. Detta väcker ytterligarefrågor om ersättningssystemet och dess konstruktion irelation till såväl lagens intentioner som möjligheter-na att följa upp hur ersättningen används. Det finnsolika uppfattningar om detta också bland handikap-porganisationernas och brukarkooperativens företrä-dare. Vissa förordar ersättning för faktiska kostnader,vilket förutsätter redovisning på individnivå, medanandra är emot detta och förordar en annan eller andramodeller.Jag vill i anslutning till detta och med anledningav första fråga under-stryka att jag tycker det är viktigt att värna om såvälmångfalden när det gäller assistanssamordnare somden enskildes möjligheter att fritt välja på vilket sätthan eller hon vill få sin service. Det innebär bl.a. attassistansersättning som lämnas till den assistansberät-tigade skall grundas på dennes behov och vara neutrali förhållande till på vilket sätt den enskilde väljer attanordna sin assistans.Jag kan också försäkra de att dialogen med handikapporganisationernaoch brukarkooperativen kommer att fortsätta.Anf. 15 ():Fru talman! Så har jag fått svaret som jag med sto-ra förväntningar och förhoppningar har väntat på.Tyvärr grusas mina förhoppningar om att socialminis-tern skulle ha förstått och varit beredd att ändra sig.När den borgerliga regeringen genomfördehandikappreformen, dvs. LSS och , var det enrevolution på handikappområdet. Det var första gång-en som de funktionshindrade - precis som vi andra -kunde välja och fick självbestämmande och integritet.Det var första gången de kunde välja vem som skullekomma hem till dem och hjälpa till med väldigt inti-ma saker, t.ex. med att gå på toaletten. Det skulleockså bli kontinuitet till skillnad från hur det var inomhemtjänsten där många olika människor springer inoch ut. skulle de handikappade få samma männi-skor som kom och hjälpte dem.Sedan den socialdemokratiska regeringen tillträd-de har man med pedantisk noggrannhetändrat, inte en gång och inte två gånger utan tre fyragånger i de olika lagarna. Det har inte varit fråga omförbättringar utan det har varit försämring-ar. Den senaste försämringen fattades det beslut om ivåras och den trädde i kraft . Detgällde assistansersättningen som har schabloniseratsoch sänkts. Dessutom har man lagt kostnaderna för deförsta på kommunerna och underfinanse-rat detta, eftersom man inte har gett kommunernapengar för att klara av det.Vad blir då konsekvenserna? Många kooperativmåste naturligtvis säga upp sin personal. Assistanser-sättningen räcker inte. En del har redan sagt upp sinpersonal. Då frågar jag socialministern: tog kon-tinuiteten vägen?Visst kan man ansöka om särskilda skäl, men oftafår man nej av . Och vad händer denenskilde medan han eller hon väntar påbeslut? Konsekvensen blir faktiskt att funktionshind-rade som har stora behov kommer bara att kunna hakommunen som anordnare av assistans framöver. Varttog valfriheten vägen? Vart tog självbestämmandetvägen? För mig är det här en form av smygkommuna-lisering. Dels lägger man kostnaderna för de första 20timmarna på kommunen, dels gör man det omöjligtför den enskilde - speciellt för den som har väldigtstora behov - att välja någon annan anordnare änkommunen. Det innebär en smygkommunalisering.I budgetpropositionen säger :"anser att personlig assistans i vissakommuner fortfarande präglas av vär-deringar och arbetsförutsättningar." Man säger verkli-gen att kommunerna kanske inte är de bästa att ordnaassistans för gravt funktionshindrade.När beslutet om att införa schablonen fattades för-säkrade man att den inte skulle innebära att någonenskild drabbades. Alla skulle i fortsättningen kunnaanlita andra assistansanordnare än kommunen.När man skall ansöka om särskilda skäl skall manvända ut och in på sitt liv. Inte bara för de sista kro-norna utan man skall från den första kronan angevarför man skall ha dessa särskilda skäl. Då frågarjag: Vart tog integriteten vägen?Jag tycker absolut inte att jag har fått svar på minviktigaste fråga. Vad avser socialministern göra för atten funktionshindrad som anlitar andra än kommunenäven framöver skall kunna göra det? Socialministernhar svarat med många fina ord om mångfald och val-frihet, men dessa ord räcker inte. Verkligen är att desom har anlitat t.ex. kooperativ kommer inte att kunnaha kvar sina assistenter. Vad avser socialministerngöra för att det inte skall bli så och för att alternativenäven skall kunna anordna assistans förgravt funktionshindrade?Anf. 16 Socialminister ():Fru talman! Jag skall vara mycket kort. Så här serverkligheten ut:1994 beräknade man att rörde sig om 7 000 per-soner. 1997 handlar det om 7 300 personer, varav1 200 är barn att jämföra med 210 barn 1994. Dåberäknade man att det skulle vara pervecka. Dåberäknade man kostnaden till 2,4 miljarder kronor.Nu kostar det 4 ½ miljarder kronor. Till detta kommernog ytterligare 1 miljard och man räknar de pengarsom kommunerna går in med. Så illa beräknadeskostnaden för reformen. Så dåligt hade man grundatför att reformen skulle kunna vara långsiktigt hållbar.För oss räcker det inte med att bara använda vack-ra ord. Vi skall betala reformen, och det gör vi. Vi hartagit fram pengarna. Dessutom upptäcker vi kon-struktionsfel i reformen som har gjort att det överhuvud taget inte går att göra några beräkningar. Dethör ju till att man kan redovisa också för skattebeta-larna hur pengarna används. Sker det på ett sådant sättatt de verkligen kommer till nytta för dem som behö-ver hjälpen allra mest? Hur fördelas pengarna?Därför måste vi se till att vi kan garantera refor-mens överlevnad på lång sikt för att man skall slippaden här situationen från budget till budget, att det blirdyrare än beräknat och att beräkningarna inte håller.Det är viktigt att skaffa sig en insyn och en inblick.Det är också viktigt att kooperativen hjälper till ochger oss underlag så att vi kan se på hur kostnadernafördelas. Det handlar också om att man får skära nedkanske på administrationen och lokaler - vad vet jag.Det är alltså viktigt att vi får titta på detta så att vi kansäga att pengarna verkligen går till dem som behöverpengarna allra mest.Vi är helt eniga om reformens betydelse. Men dethandlar också om att vi skall se till att den kan beta-las. Vi skall dessutom garantera de handikappade attvi kan betala även på lång sikt så att det skapas entrygghet. Vi skall fortsätta dialogen. Jag tänker interiva upp dessa beslut . måste vi se tillatt vi får koll på kostnaderna och att vi får en ordningsom kan bestå. Då behövs det också hjälp av organi-sationerna och kooperativen. Allt kan inte baseras påderas behov. Man skall komma ihåg hur fördelningenser ut. Kommunerna har hand om nästan 5 500 ären-den och brukarkooperativen har hand om 945 ären-den. Det finns också några som är sina egna. De harkänt det väldigt betungande och bett om hjälp för attkunna administrera det hela.Anf. 17 ():Fru talman! Det är synd att socialministern och re-geringen inte har haft någon dialog med handikappor-ganisationerna och kooperativen innan man fattadebeslut. Det har inte fattats bara ett beslut utan det harvarit fråga om många beslut som förändrat och för-sämrat i reformen. upptäcker man att den senasteförändringen kanske inte var så klok. Då skall man haen dialog efteråt. Det är som att slänga in jästen efterdegen. Man borde ha haft den dialogen tidigare.Vad hjälper det de funktionshindrade som är ikooperativ som måste säga upp sina assistenter? Jaghar redan fått signaler om att de håller på att säga uppsina assistenter därför att de får nej av försäkringskas-san när det gäller särskilda skäl. Vad hjälper det dematt det förs en dialog efteråt? Den dialogen skulle haförts innan.Man kan inte ha en reform som inte är så många årgammal men som redan, efter ett par , har utsattsför så många förändringar.Då undrar jag återigen om socialministern kansätta sig in i den ständiga oro som de funktionshind-rade lever med genom de ständiga förändringarna. Jaghar hört att många har blivit sämre därför att de stän-digt går och oroar sig: kommer jag att ha min assistenti morgon eller inte?För den som är handikappad är det en del om-ständigheter runt omkring som är annorlunda än förden som är frisk. Man måste planera sin tillvaro gans-ka noga. Man kan nästan aldrig göra något spontant.Man skall beställa färdtjänst och se till att ha någonmed sig. Det är många sådana saker. Till detta skallinte behöva komma att man ständigt skall gå och oroasig för om det fungerar runt omkring. Man vill ju levaett så normalt liv som möjligt - eller hur?Det skall inte heller behöva vara en ständig kampmed myndigheter och överklaganden för att man skallfå sin rättighet.Allt detta som socialministern räknar upp, dvs. hurmånga det är som får ersättning och hur många tim-mar det gäller, känner jag till. Vi moderater har ocksåfinansierat detta fullt ut, till skillnad från socialdemo-kraterna.Återigen efterlyser jag mer än fina ord och pratom valfrihet och mångfald. Det krävs något mer omman menar allvar med att det är andra än kommuner-na som skall kunna stå för assistans till gravt funk-tionshindrade. Det är i första hand de som kommer attdrabbas när schabloniseringen och det lägre beloppetnu har införts och man har gett de 20 första timmarnatill kommunerna, när man inte heller har finansieratdet fullt ut utan kommunerna inte har fått pengar så attdet räcker.Fru talman! Min fråga kvarstår: Vad avser soci-alministern att göra för att leva upp till det som honsjälv skriver i svaret till mig, dvs. att valfriheten ochmångfalden skall finnas kvar?Jag förstår att man nu desperat försöker ha en dia-log med handikapporganisationerna och kooperativen,men det är ju , när man har fattat beslutom detta här i på förslag från regeringen.Jag väntar mig nu att få ett svar till alla dem somgår och är mycket oroliga. Jag antar att socialminis-tern, precis som jag, har fått många brev, många tele-fonsamtal och mycket via Internet från enskilda han-dikappade och naturligtvis från kooperativ som påolika sätt har beskrivit vilka problem de har. Man kaninte låta det fortgå, utan det behövs en ändring redannu.Återställ det till det som gällde innan! Om manbörjar med det kan man sedan ha den konstruktivadiskussionen med kooperativen för att försöka hitta enlösning. Jag är medveten om att allt inte är perfektsom det är , men det är att kasta sig ut på ganskadjupt vatten att fatta ett beslut innan man har haftdialogen och innan man ser att det håller. Det är, somsagt var, inte första gången som man ändrar i den härreformen utan tredje eller fjärde gången på ett par år.Återställ det till det som gällde innan och ha sedandialogen och kom fram med något nytt!Anf. 18 Socialminister ():Fru talman! Det är just en sådan här inställningsom har gjort att vi har haft att brottas med ett re-kordstort budgetunderskott, dvs. inställningen att mantycker att man kan ta till tjusiga ord men inte betalareformerna. Det är anledningen till att vi nu kämparförtvivlat för att se till att få fram pengar till reformeroch rättighetslagstiftning. Det är vad vi gör: Vi ser tillatt plocka fram pengarna.Det har blivit dubbelt så dyrt jämfört med beräk-ningarna .