prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — Slutsatsen av dom i "" (domen är redovisad i promemoria De upphovsrättsliga skyddstiderna Ds 1994:127, s. 27 f.) synes bli att en EU-medlemsstats (eller annat EES-lands) lagstiftning inte får utesluta andra samarbetsländers medborgare från sådana rättigheter som lagen ger åt den egna statens medborgare. Detta måste beaktas i frågan om vilka som enligt svensk rätt skall kunna förvärva växtförädlarrätt här i landet. Eftersom EU inte ratificerat konventionstext, och två av EU:s medlemsstater (och ) fortfarande står utanför UPOV, är en lagstiftning som bygger på nationell behandling i förhållande till andra UPOV- stater inte någon garanti för icke-diskriminering i förhållande till andra EU- medlemmar. Växtförädlarrättslagen får alltså inte utesluta medborgare från andra EES-länder från möjligheten att förvärva växtförädlarrätt i . Även måste beaktas. Detta avtal, som trätt i kraft och därvid blivit bindande för bl.a. , bärs upp av principen om nationell behandling på immaterialrättens område. Man kan därför fråga sig om det finns en skyldighet för att när det gäller växtförädlarrätt erbjuda nationell behandling för alla som är medborgare i någon stat som är medlem i WTO. Enligt artikel 1 (2) i avses med uttrycket immaterialrätt i avtalet endast de kategorier av immaterialrätt som omfattas av avsnitt 1 - 7 i del II. Växtförädlarrätt hör inte till dessa kategorier och skyddet för växtsorter nämns endast i ett sammanhang som i övrigt reglerar patenträtten. Det är i artikel 27 (2) (b) där det föreskrivs att medlemmarna skall tillhandahålla skydd för växtsorter antingen genom patent eller genom ett effektivt fristående system av eget slag (sui generis) eller en kombination av dessa båda. Eftersom växtförädlarrätt således inte synes omfattas av något av de angivna avsnitten utan endast nämns som ett alternativ till patent i det avsnitt som handlar om patent torde inte allmänna bestämmelser vara tillämpliga på växtförädlarrätt. Skyldigheten enligt artikel 3 i att tillämpa nationell behandling för andra WTO-medlemmars rättssubjekt skulle alltså inte gälla här och detsamma gäller reglerna om mest gynnad nation. Det skall dock sägas att denna uppfattning är föremål för diskussion på det internationella planet. Överhuvud taget finns det anledning att noga följa utvecklingen på det internationella planet när det gäller andra länders ställningstagande till "" och deras införlivande av . En möjlig lagteknisk lösning för dessa och motsvarande situationer kan vara att, såsom föreslogs i promemorian, införa en regel motsvarande den som finns på andra håll inom immaterialrätten (se 15 § lagen, 1992:1685, om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter och 62 § lagen, 1960:729, om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk). Konstruktionen har som framgått godtagits i flera tidigare lagstiftningsärenden, på immaterialrättens område senast i prop. 1994/95:151, bet. 1995/96LU1, rskr. 1995/96:34. Regeringen föreslår att en sådan ordning får gälla också på växtförädlarrättsområdet. En regel av detta slag går ut på att regeringen skall få meddela föreskrifter om lagens tillämpning med avseende på andra länder under förutsättning av ömsesidighet eller om det följer av ett sådant avtal med en främmande stat eller en mellanfolklig organisation som godkänt. Med ett sådant bemyndigande från kommer regeringen att ha formell kompetens att meddela de föreskrifter som är eller visar sig bli nödvändiga till följd av växtförädlarrättskonventionen, , , och andra internationella avtal. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En ettårig nyhetsfrist införs. Enligt en | | särskild övergångsbestämmelse tillåts avsteg från nyhetskravet under| | efter ikraftträdandet i samma omfattning som | | gäller för EG-växtförädlarrätten. Det skall anges i lagen att en| | registrering för EG-växtförädlarrätt skall utgöra | | registreringshinder och hävningsgrund. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens såvitt avser införande av nyhetsfrist och en övergångsreglering men innehåller inget om att en registrering för EG-växtförädlarrätt skall utgöra registreringshinder och hävningsgrund. Remissinstanserna: Det helt övervägande flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. , Skogsindustrierna samt har dock anfört att de föreslagna skyddsvillkoren gör växtförädlarrätten mindre lämpad för skydd av skogsförädlingsprodukter. Hovrätten över och har föreslagit att det i lagen anges att en registrering skall hävas om EG- växtförädlarrätt beviljas för sorten. Skälen för regeringens förslag: Liksom tidigare konventionstexter anger den att villkoren för skydd är att sorten är ny, särskiljbar, enhetlig och stabil. För att en sort skall anses som ny får den inte tidigare ha avyttrats till andra (se avsnitt 5.3). Enligt konventionstext skall man dock bortse från vad som har hänt före ansökans ingivande. är i fråga om tillhandahållande inom det land där ansökan gavs in och fyra (i vissa fall sex) år i fråga om tillhandahållande i andra länder än där ansökan gavs in. Under de angivna perioderna kan alltså sorten ha exempelvis sålts till andra utan att detta utgör ett nyhetshinder. Detta förhållande måste återspeglas i den svenska lagen. konventionstext innebär, till skillnad från tidigare konventionstexter, att en växtsort skall kunna skyddas oberoende av vilken art eller vilket släkte den tillhör. En särskild fråga är då vad som skall gälla övergångsvis beträffande de växtsorter som inte kunnat skyddas. Om dessa har förts ut på marknaden i tidigare än före den nya lagens ikrafträdande innebär nyhetskravet att de inte kan få skydd. När den nu gällande växtförädlarrättslagen infördes föreskrevs i övergångsbestämmelserna att om en växtsort hade tagits in i rikssortlistan före ikraftträdandet och ansökan om växtförädlarrätt gjordes efter ikraftträdandet, skulle vid tillämpningen av nyhetskravet ansökningen anses gjord med intagningen i rikssortlistan. Motivet till detta var att man ville undvika att förädlare höll tillbaka sorter av betydelse för folkhushållet i avvaktan på möjligheten att söka rättsskydd (prop. 1971:40 s. 82). Även om folkhushållets behov inte är ett intresse som gör sig gällande med samma kraft nu som 1971, bör man fortfarande inte bortse från denna aspekt. Förväntningarna om en ny, starkare ensamrätt kan också bli ett incitament att vänta med att föra ut nya sorter närmast före ikraftträdandet av den nya lagen. Det skulle vara olyckligt om marknaden av detta skäl inte försågs med nya växtsorter. konventionstext har tagits in en bestämmelse (artikel 6 (2)) som innebär att det beträffande de växtsorter som inte kunnat skyddas är tillåtet att göra avsteg från den ettåriga nyhetsfristen i samband med att växtförädlarrättens tillämpningsområde utsträcks. Nyhetsfristen kan alltså sättas längre än . Den får dock inte vara hur lång som helst utan växtsorten skall ha framställts "". I EG-förordningen har denna möjlighet utnyttjats så att det i stället för den ettåriga nyhetsfristen föreskrivs en fyraårig nyhetsfrist. Detta gäller i fråga om ansökningar som görs efter ikraftträdandet. Det framstår som lämpligt att en motsvarande ordning får gälla beträffande en ny svensk växtförädlarrättslag. I promemorian har den anförda ordningen kommit till uttryck i en bestämmelse som anger att om en ansökan om registrering avser en växtsort på vilken äldre bestämmelser inte var tillämpliga skall under en övergångstid gälla en fyraårig nyhetsfrist i stället för en ettårig. har framfört önskemål om att bestämmelsen skall omfatta även växtsorter på vilka äldre bestämmelser var tillämpliga, dvs. som kan skyddas enligt den gällande växtförädlarrättslagen. konventionstext synes emellertid inte ge möjlighet till detta. Enligt vad som anges i artikel 6 (2) kan en medlemsstat övergångsvis föreskriva en längre nyhetsfrist beträffande växtsorter på vilka staten tidigare inte tillämpade konventionstext eller en äldre akt. För växtsorter på vilka äldre akter, exempelvis 1961 eller konventionstext, tillämpats är däremot den aktuella undantagsbestämmelsen inte tillämplig. När det gäller EG- förordningen har denna problematik inte varit aktuell, eftersom det tidigare inte funnits någon EG-växtförädlarrätt. Men på det nationella planet torde konventionstexten inte medge ett instämmande i synsätt. Vad sedan gäller särskillnadskravet innebär detta att en växtsort för att kunna få skydd måste skilja sig tydligt från alla andra sorter som är allmänt kända för ansökan (artikel 7). I tidigare konventionstexter angavs att särskiljandet skulle ske genom "ett eller flera viktiga kännetecken". Detta krav finns inte med text. I stället får bedömningen av om en växtsort skiljer sig från tidigare kända göras med beaktande av samtliga karaktärer. Detta måste givetvis återspeglas i den svenska lagen. I övrigt innebär konventionen inte några sakliga förändringar såvitt gäller skyddskriterierna. De skogliga remissinstansernas yttranden ger vid handen att de skyddsförutsättningar som anges konventionstext inte skulle passa för den förädling som sker på skogsbruksområdet. Om en skogsodling utförs med frö från fröplantager eller kontrollerade korsningar mellan olika föräldrar blir variationerna mellan olika plantor så stora att det inte går att identifiera särskiljbara, enhetliga och stabila sorter. Däremot torde enskilda, vegetativt förökade kloner kunna uppfylla kriterierna. Enligt gällande regler för klonskogsbruk (SKSFS 1991:1) får emellertid en skogsplantering inte bestå av plantor av en och samma klon. Bestämmelserna kräver blandningar som består av minst 29 olika kloner. Om någon klon skulle betraktas som en växtsort och registreras för växtförädlarrätt, skulle det i praktiken bli ogörligt att kontrollera i vad mån klonen utnyttjas i olika blandningar för skogsplantering. Det som har sagts gäller för normalt skogsbruk. Annorlunda förhåller det sig när det är tillåtet att använda en eller ett fåtal kloner, vilket är fallet i julgransodlingar, energiskogar av salix och och odlingar av träd för prydnadsändamål. Där kan växtförädlarrätten möjligen bli praktiskt tillämpbar. Att växtförädlarrätten inte blir något instrument för att skydda resultaten av förädlingsarbeten på skogsområdet synes de närmast berörda remissinstanserna inte betrakta som något problem. Det förefaller inte finnas något uttalat behov av ensamrätter vare sig för att stimulera till fortsatt forskning eller för att ge ekonomiskt utbyte av gjorda investeringar. Däremot är det viktigt att skyddade växtsorter fritt får utnyttjas som källa för genetiskt utgångsmaterial inom skogsträdsförädlingen. Detta har bl.a. framhållit. Principen om den fria tillgången till genetiska resurser för utveckling av nya växtsorter slås fast i artikel 15.1 konventionstext och den kommer också till uttryck i 2 kap. 3 § 3 i promemorians lagförslag. Sammanfattningsvis kan sägas att ett växtförädlarrättssystem utformat i enlighet med konventionstext å ena sidan inte tillför något av värde för skogsträdsförädlingen men å andra sidan inte heller synes vålla några problem för denna verksamhet. Det förefaller inte finnas något större behov av immaterialrättsligt skydd på området. De skyddsförutsättningar som anges i konventionstexten är därför enligt regeringens mening godtagbara även med hänsyn taget till skogsträdsförädlingens särskilda förhållanden. Förbudet mot dubbelt skydd Hovrätten över och har aktualiserat en annan fråga med anknytning till skyddsförutsättningarna, nämligen förbudet mot dubbelt skydd i artikel 92 i EG-förordningen. Enligt den artikeln är en förutsättning för nationell växtförädlarrätt att sorten inte är registrerad för EG-växtförädlarrätt. Som hovrätten påpekat torde förekomsten av en sådan registrering utgöra hinder för bifall till en ansökan om nationell växtförädlarrätt redan på grund av artikel 92.1 i EG-förordningen. Om detta registreringshinder uttryckligen anges i lagtexten, innebär det alltså endast ett förtydligande av vad som ändå gäller. Som hovrätten framhållit är det dock inte särskilt troligt att någon som redan har EG-växtförädlarrätt skulle söka svensk växtförädlarrätt, varför registreringshindret främst har teoretisk betydelse. Däremot kan den som har nationell växtförädlarrätt tänkas vilja utvidga denna till hela EG. Om sortinnehavaren beviljas EG-växtförädlarrätt, får han eller hon enligt artikel 92.2 inte åberopa de rättigheter som följer av den nationella registreringen så länge EG-växtförädlarrätten gäller. Denna bestämmelse torde inte innebära att den nationella registreringen upphör utan snarare att rättigheterna som följer av registreringen suspenderas. Hovrätten över och har anfört att det bör övervägas om det inte vore lämpligt att uttryckligen föreskriva att registreringen skall hävas om EG-växtförädlarrätt beviljas. Enligt artikel 189 i skall en förordning till alla delar vara bindande och direkt tillämplig i varje medlemsland. En EG-förordning varken skall eller får inkorporeras i eller transformeras till nationell rätt för att bli bindande. Detta utesluter dock inte att det i nationell lagstiftning i klarhetens intresse tas upp frågor som i och för sig följer av en EG-förordning (se t.ex. Lagrådet i prop. 1995/96:26 s. 79). Som angetts ovan gäller som villkor för registrering av en växtförädlarrätt enligt konventionstext att växtsorten är ny, särskiljbar, enhetlig och stabil. Dessa villkor skall givetvis anges i lagtexten. Men av EG-förordningen följer dessutom att växtsorten inte får registreras i , om den redan är föremål för EG-växtförädlarrätt. Enligt regeringens mening framstår det som lämpligt att också detta förhållande kommer till direkt uttryck i den svenska lagen, dels som ett villkor för registrering och dels som en hävningsgrund om registrering skett trots att växtsorten för ansökan var registrerad för EG-växtförädlarrätt. Som berörts ovan kan en växtsort som har registrerats i senare göras till föremål för en EG-växtförädlarrätt. I sådant fall gäller enligt artikel 92 (2) i EG-förordningen att innehavaren inte kan åberopa de rättigheter som följer av den nationella registreringen så länge EG-växtförädlarrätten gäller. Den svenska lagen bör lämpligen innehålla en erinran också om detta förhållande. Det bör dock framhållas att det i dessa fall inte blir fråga om en hävning av den svenska registreringen utan endast om att den nationella växtförädlarrätten inte kan göras gällande EG-växtförädlarrätten upprätthålls. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Viss befattning med förökningsmaterial - | | bl.a. rensning - som kunnat ske fritt skall fordra | | sortinnehavarens samtycke. Under särskilt angivna förutsättningar| | skall även användning av skördeprodukter falla inom gränserna för| | ensamrätten. Slutprodukter som framställts av skördat material | | skall däremot inte omfattas. Vissa andra sorter än den | | registrerade, däribland väsentligen avledda sorter, skall | | inbegripas i skyddsomfånget. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 115). Remissinstanserna: Remissinstanserna har genomgående tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har dock motsatt sig att användningen av skördeprodukter faller inom ensamrätten. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 5.5 ovan innebär konventionstext en väsentlig höjning av lägsta tillåtna nivå för ensamrättens omfattning i förhållande till 1961 respektive texter. Först och främst måste sådan befattning med förökningsmaterial som anges i artikel 14 (1) fordra förädlarens tillstånd, såvida det inte är fråga om icke- kommersiell användning eller någon annan av undantagsreglerna i artikel 15 (se avsnitt 5.5.3) är tillämplig. Således inbegrips all kommersiell produktion och reproduktion (uppförökning) av förökningsmaterial i tillståndskravet. Behandling av förökningsmaterial för förökningsändamål, bl.a. rensning, får inte heller ske utan samtycke, även om den som vidtar åtgärden inte förfogar över förökningsmaterialet. Så kallad legorensning, som utförs på uppdrag av den som äger det skördade materialet, omfattas alltså också av tillståndskravet (jfr dock avsnitt 7.7 om jordbruksundantag). Utbud till försäljning, försäljning och annan marknadsföring, export och import av förökningsmaterial är också åtgärder som fordrar förädlarens tillstånd enligt artikel 14 (1). Slutligen innefattar kravet på samtycke även lagerhållning för ändamål som i sig fordrar tillstånd. Under vissa förutsättningar skall enligt artikel 14 (2) även användning av skördat material omfattas av ensamrätten. Till skördat material räknas säd, frukt, bär, blommor, blad, sav och virke. En första förutsättning för att utnyttjande av sådant material skall omfattas av ensamrätten är att materialet har erhållits genom att förökningsmaterial av den skyddade sorten har använts utan sortinnehavarens tillstånd. Vidare krävs att sortinnehavaren inte haft någon rimlig möjlighet att utöva sin rätt såvitt gäller det förökningsmaterial som använts. Således utvidgas ensamrätten till skördat material när sortinnehavarens rätt inte har kunnat skyddas på ett tidigare stadium i hanteringen. Den användning av det skördade materialet som fordrar tillstånd är samma slags åtgärder som vid befattning med förökningsmaterial, dvs. produktion, försäljning och övriga åtgärder som anges i artikel 14 (1). har motsatt sig en utvidgning av ensamrätten till användning av skördat material. Föreningen har gjort gällande att konsekvensen i praktiken kan bli en form av bilaterala handelssanktioner mot länder som inte är anslutna till konventionen. Detta kan, menar föreningen, främst drabba länder i tredje världen, eftersom dessa i allmänhet inte är medlemmar i . Regeringen håller med om att utvecklingsländernas export till inte bör försvåras. Bestämmelsens betydelse i sammanhanget får dock inte överdrivas. Importen fördyras endast om sorten registreras här i landet. framstår det inte som sannolikt att förädlare i någon större omfattning kommer att välja att här registrera sorter av växtslag som inte kan odlas i vårt klimat. nämnda åtgärder är sådana som täcks av miniminivån av ensamrättens omfattning enligt artikel 14 (1) och (2) konventionstext. Om ansluter sig till konventionen måste alltså den svenska lagen föreskriva att dessa åtgärder bara får vidtas med sortinnehavarens tillstånd. Konventionsstaterna har emellertid möjlighet att ytterligare utöka skyddets omfattning. Enligt artikel 14 (3) får staterna föreskriva att växtförädlarrätten under vissa omständigheter skall innefatta också användning av slutprodukter som framställts direkt av skördat material. Promemorians förslag går ut på att inte skall utvidga växtförädlarrätten i enlighet med den fakultativa bestämmelsen i artikel 14 (3). Som skäl för detta anförs bl.a. att redan den obligatoriska utökningen av skyddets omfattning innebär en så pass väsentlig förstärkning av förädlarens rätt att det inte finns skäl att ytterligare utvidga ensamrätten i situationer där detta inte krävs enligt konventionen. I promemorian pekas också på att EG- växtförädlarrätten inte omfattar slutprodukter. Visserligen ges i artikel 13.4 ett bemyndigande som gör det möjligt att i särskilda fall låta ensamrätten omfatta slutprodukter men det bemyndigandet har inte utnyttjats. Remissinstanserna har genomgående anslutit sig till promemorians synsätt. Flera remissinstanser har anfört att det just när det gäller ensamrättens omfattning är särskilt viktigt att utforma det nationella systemet i överensstämmelse med EG-växtförädlarrätten. Regeringen delar denna uppfattning. En remissinstans har ifrågasatt om inte lagen borde ge regeringen ett bemyndigande efter mönster från EG-förordningen. Av regeringsformen 8 kap. 2 § torde emellertid följa att frågor om vilken omfattning som en förädlares ensamrätt skall ha kräver reglering i lag. Regeringsformen medger inte att normgivningsmakten på det civilrättsliga området delegeras till regeringen i andra fall än såvitt avser moratorium (8 kap. 8 §). Regeringens kompetens i övrigt avser enbart meddelande av verkställighetsföreskrifter (8 kap. 13 §). Något bemyndigande för regeringen att i förordning föreskriva om en utvidgning av omfattningen av ensamrätten kan således inte komma i fråga. Sammanfattningsvis är det således regeringens uppfattning att växtförädlarrättslagen inte skall föreskriva att också användning av slutprodukter som framställts direkt av skördat material skall omfattas av ensamrätten. Däremot finns det naturligtvis skäl att noga följa utvecklingen inom EU. Skulle ett ianspråktagande av bemyndigandet i EG-förordningen aktualiseras får frågan om en ändring i den svenska lagen också övervägas. Som framgår av avsnitt 5.5.2 ovan innebär konventionstext även ett utvidgat skyddsomfång. Detta innebär att ensamrätten förstärks inte bara med avseende på vilka förfaranden som förutsätter tillstånd utan också med avseende på skyddets utsträckning till andra växtsorter än den som är föremål för växtförädlarrätt. I enlighet med artikel 14 (5) skall kravet på sort- innehavarens samtycke omfatta inte bara användning av den skyddade växtsorten, utan också väsentligen avledda sorter. Likaså skall sorter som i förhållande till den skyddade sorten inte uppfyller särskillnadskravet falla inom skyddsomfånget. Att man på detta sätt låter skyddsomfånget korrespondera med särskillnadskravet förekommer också inom immaterialrätten i övrigt, bl.a. i mönsterskyddslagen. Slutligen skall enligt artikel 14 (5) även sorter vars framställning kräver upprepad användning av den skyddade sorten inkluderas i skyddsomfånget. Dessa förhållanden bör återspeglas i den nya lagen. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ensamrätten inskränks så att jordbrukare | | tillåts att använda sådant växtmaterial som de skördat på den jord| | de själva brukar till nytt utsäde inom den egna brukningsenheten| | (jordbruksundantag) i den omfattning och på de villkor som | | gäller för sorter som omfattas av EG-växtförädlarrätt. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens (se promemorian s. 119). I promemorian uttalades dock att rensning och betning i syfte att mot betalning framställa utsäde åt annan, s.k. legorensning, inte skulle omfattas av jordbruksundantaget. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat utan erinran förslaget om ett jordbruksundantag utformat enligt EG- växtförädlarrätten. liksom har funnit det inkonsekvent att växtförädlarrätten omfattar alla släkten och arter, medan jordbruksundantaget begränsas till vissa särskilt angivna växtslag. har förordat ett generellt jordbruksundantag utan inskränkningar i fråga om växtslag och utan ersättningsskyldighet för jordbrukarna. Några remissinstanser, däribland Hovrätten över och , Föreningen och Spannmål samt , har ifrågasatt promemorians tolkning av artikel 14.3 i EG-förordningen (se promemorian s. 124). Dessa remissinstanser har menat att om en uppdragsgivare som omfattas av jordbruksundantaget lämnar in säd för rensning, även rensaren skall vara befriad från kravet på att inhämta sortinnehavarens samtycke. Andra har gjort den motsatta tolkningen. Till dem hör Statens utsädeskontroll och . Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 15 (2) lydelse av växtförädlarrättskonventionen har konventionsstaterna möjlighet att inskränka växtförädlarrätten genom en form av jordbruksundantag (se avsnitt 5.5.3). En sådan inskränkning måste dock enligt artikeln ske inom rimliga gränser och under förutsättning av att förädlarens legitima intressen tillgodoses. Syftet får inte vara något annat än att tillåta jordbrukare att på de egna ägorna för förökningsändamål använda vad de skördat på dessa ägor.