prop · GK03176 · 1997-01-01 00:00:00 — Kraftproduktionens värde bör kunna bestämmas med utgångspunkt i kostnaden för likvärdig kraft från annan kraftkälla, t.ex. värmekraftverk, eller för inköp av motsvarande kraftkvantitet (, a.a., s. 146). 5.2.4 Expropriationstillstånd I 2 kap. ExL, som handlar om expropriationsändamålen, har i 12 § införts en allmän riktlinje av innebörd att expropriationstillstånd inte får med- delas, om ändamålet lämpligen bör tillgodoses på annat sätt eller olägen- heterna av expropriationen från allmän och enskild synpunkt överväger de fördelar som kan vinnas genom den. I förarbetena till ExL konstateras att expropriation som regel kommer till användning bara när andra utvä- gar att nå det avsedda målet är stängda. I de flesta fall torde den enskilde vara beredd att frivilligt överlåta marken på skäliga villkor till den som vill tillgodose ett expropriationsändamål. Möjligheten till frivillig upp- görelse bör därför först undersökas (prop. 1972:109 s. 218). Denna princip får anses komma till uttryck i lagtexten genom det nämnda stadgandet att tillstånd inte skall beviljas, om ändamålet lämpligen bör tillgodoses på annat sätt. Fråga om tillstånd till expropriation prövas av regeringen. Regeringen kan dock överlämna till eller, när särskilda skäl föreligger, till annan myndighet att pröva en sådan fråga, om ansökningen inte har bestritts eller ärendet från allmän och enskild synpunkt är av mindre vikt (3 kap. 1 § ExL). Som huvudregel gäller att det i tillståndsbeslutet skall bestämmas vad expropriationen skall omfatta. Den omständigheten att expropriationstillstånd beviljas påverkar i och för sig inte fastighetsägarens rådighet över sin egendom. Sedan den exproprierande har erhållit ett sökt expropriationstillstånd, har han själv att avgöra om och i vad mån tillståndet skall utnyttjas. Ett expropriationstillstånd förfaller om saken inte har fullföljts genom ansökan om stämning till domstol från det att tillståndet beviljades. Det krävs särskilda skäl för att tillstånd skall beviljas efter en ny ansökan på samma grund som . 5.2.5 Expropriationsändamål Väckande av talan m.m. Expropriationsmål handläggs i första instans vid fastighetsdomstol. Om fastighetsdomstol och rättegången i mål eller ärende vid sådan domstol gäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet om allmän domstol, i den mån inte annat följer av särskilda författningsbestämmelser. Lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål innehåller vissa allmänna be- stämmelser om förfarande, bl.a. i fråga om undersökning på platsen, syn, uppskjuten huvudförhandling och omröstning. I 5 kap. ExL finns vissa särskilda bestämmelser om domstolens materiella processledning. Fastig- hetsdomstolen är bl.a. skyldig att genom särskilt beslut (utrednings- beslut) meddela parterna vilken utredning som enligt domstolens mening bör förebringas i expropriationsmålet. Talan i expropriationsmål får väckas av den som har sökt eller erhållit tillstånd till expropriation. Talan får även väckas av fastighetsägare och andra sakägare sedan tillstånd har meddelats och fastigheten eller del av denna tillträtts av den exproprierande. ExL:s bestämmelser om stäm- ningsansökningens innehåll innefattar bl.a. en uppgiftsskyldighet beträffande kända sakägare. I princip gäller att den exproprierande får ta egendomen i anspråk först i och med att expropriationsersättningen har slutligt fastställts och betalats. Domstolen kan emellertid tillåta den exproprierande att få tillträde till egendomen på ett tidigare stadium. Det finns två former av s.k. förhandstillträde, kvalificerat och enkelt. Det kvalificerade förhands- tillträdet innebär att egendomen övergår till den exproprierande med samma rätt som om expropriationen fullbordats. Den exproprierande blir således ägare till egendomen och särskild rätt till egendomen upphör i samma utsträckning som vid fullbordad expropriation. Det enkla för- handstillträdet innebär endast att den exproprierande får rätt att ta fastig- heten i besittning i den utsträckning som medges i beslutet om för- handstillträde. Bestämmelserna om förhandstillträde äger tillämpning också vid självständig rättighetsexpropriation. Domstolen får på yrkande medge enkelt eller kvalificerat förhandstillträde, om det är av väsentlig betydelse för den exproprierande. Som regel skall domstolen föreskriva villkor för förhandstillträdet. Villkoren kan avse dels förskott på den slut- liga expropriationsersättningen, dels säkerhet för den del av denna som överstiger förskottet (/Stark a.a. s. 260 f.). Enligt 5 kap. 20 § ExL kan domstol föreskriva att förskott skall utgå på expropriationsersättningen, om den exproprierande har tillträtt egendom som skall avstås genom expropriationen. Tillträdet kan ha skett i form av förhandstillträde eller efter medgivande av fastighetsägaren. Frågan tas upp av domstolen på yrkande av den exproprierande, fastighetsägaren eller annan sakägare, vars rätt berörs av tillträdet. Nedsättning och fördelning av expropriationsersättning Exproprierad fastighet övergår till den nye ägaren i princip fri från be- gränsade sakrätter som tidigare besvärat den. Sker expropriation av en hel fastighet, kommer således panträtt i fastigheten att upphöra helt. Vid expropriation som avser del av fastighet eller särskild rätt till fastighet kan säkerheten försämras. Borgenär som har panträtt i fastigheten är inte att anse som sakägare enligt ExL. Han kan således inte uppträda som part i expropriationsmålet och på detta sätt ta tillvara sina intressen. För att tillgodose panthavarnas intressen har det införts regler om nedsättning av expropriationsersättning hos . Vidare är avtalsfriheten inskränkt så tillvida att ersättning aldrig får bestämmas lägre än som följer av 4 kap. ExL om det inte är väsentligen utan betydelse för borgenärernas rätt. Vid den fördelning som skall ske av nedsatta belopp skall panthavare få del av löseskilling respektive intrångsersättning. Pant- havarna har inte rätt till annan ersättning. Sådan ersättning skall därför inte nedsättas. ExL:s regler till skydd för panthavarna är spridda över flera paragrafer. Den mest centrala är 5 kap. 25 § ExL. Övriga regler finns i 5 kap. 23, 24 och 27 §§ samt 6 kap. 1-3 §§ ExL. Reglerna syftar till att säkerställa att ett så stort belopp av expropriationsersättningen som svarar mot vad fastigheten kunnat inbringa vid en exekutiv försäljning kan bli tillgängligt för att kompensera panthavarna. Enligt 5 kap. 25 § ExL får expropriationsersättningen inte bestämmas till högre belopp än den ersättningsberättigade har begärt. Om fastigheten besväras av beviljad eller sökt inteckning får dock löseskilling och in- trångsersättning inte sättas lägre än som föranleds av lagens allmänna ersättningsregler, även om den ersättningsberättigade skulle ha begärt ett lägre belopp. Domstolen skall dock företa en oskadlighetsprövning, in- nan ställning tas till frågan om det begärda beloppet skall överskridas. Denna oskadlighetsprövning har utformats på samma sätt som den prövning som i vissa fall skall ske enligt fastighetsbildningslagen (1970:988). Finner domstolen att det skulle vara väsentligen utan betydelse för borgenärernas säkerhet, att löseskilling eller intrångser- sättning bestäms till ett högre belopp än som begärts, får det begärda beloppet inte överskridas. Som huvudregel gäller enligt 6 kap. 1 § första stycket ExL att expro- priationsersättning skall betalas genom nedsättning hos i det län där fastigheten är belägen. Det ankommer sedan på att betala ut ersättningen till de berättigade. Ersättning som inte skall ned- sättas betalas ut direkt till den ersättningsberättigade. Kravet på ned- sättning gäller även ersättning till innehavare av särskild rätt, om rättigheten upphör eller begränsas i samband med expropriation av ägan- derätt, nyttjanderätt eller servitutsrätt till en fastighet. Upphör rättigheten utan samband med sådan expropriation, påverkas emellertid inte borgenärernas rätt och nedsättning behövs därför inte. Bestämmelserna om nedsättning och betalning av expropriationsersättning gäller även för- skott. Domstolen skall i sitt beslut om förskott ange i vad mån ned- sättning skall ske. Även i det fall då parterna har träffat en överenskommelse om ersätt- ningens storlek skall viss officialprövning ske. Domstolen kan meddela dom i enlighet med en överenskommelse utan prövning i sak under två förutsättningar. För det första kan detta ske om medgivande har lämnats av samtliga borgenärer som har panträtt i fastigheten. Föreligger inte sådana medgivanden kan domstolen ändå bestämma ersättning i enlighet med överenskommelsen, om den finner att det inte föreligger någon nämnvärd risk för att rättsägare som inte har lämnat medgivande, skall drabbas av förlust. Nedsättning skall sålunda inte ske om fastigheten inte svarar för bevil- jad eller sökt inteckning, om medgivanden föreligger från berörda rätts- ägare eller om expropriationen är väsentligen utan betydelse för rätts- ägare. Det ankommer på domstolen att, i samband med att den bestämmer löseskilling och intrångsersättning, avgöra huruvida och i vad mån nedsättning skall ske. Huvudprincipen är att den exproprierande svarar för både sina egna och motpartens kostnader såväl i ärendet om expropriationstillstånd som i målet vid fastighetsdomstolen och i ärendet vid expropriationsersätt- ningens fördelning. I högre rätt svarar den exproprierande för sina egna kostnader och för kostnader som uppkommit för motpart genom att den exproprierande fullföljt talan. Den som utsätts för expropriation behöver således svara för sina egna kostnader endast när han fullföljt talan och förlorat. Fråga om ersättning för expropriationskostnad prövas av fastig- hetsdomstolen, även om frågan inte gäller kostnad vid domstolen. ExL innehåller även en bestämmelse om förskott på rättegångskostnader. 5.2.6 Utbetalning av ersättning och fullbordande av expropriation Ersättning skall enligt 5 kap. 27 § ExL betalas i pengar och på en gång. Bestämmelsen ingår som ett led i skyddet för panthavarna. Det är alltså inte tillåtet att i expropriationsmålet döma ut ersättning i form av naturaprestationer exempelvis genom leveranser från det företag till vars förmån expropriationen sker. Det är inte heller tillåtet att i expro- priationsmålet fastställa en överenskommelse som strider mot denna bestämmelse. För att expropriationsmålet inte skall uppehållas har det införts en möjlighet att hänvisa sakägare att väcka särskild talan om ersättning, om sådan talan inte lämpligen kan prövas i målet. Expropriationsersättning skall enligt 6 kap. 7 § ExL nedsättas och anmälan om betalning direkt till ersättningsberättigad skall ske från det att dom, som medfört att samtliga frågor i saken avgjorts, vunnit laga kraft. Har fastigheten helt eller delvis tillträtts eller övergått på den exproprierande, skall nedsättning eller anmälan ske inom efter det att den dom, varigenom ersättningen bestämdes, vann laga kraft. I 6 kap. 16 § ExL regleras rätten till ränta på expropriationsersättning. Ränta skall utgå om ersättningen betalas efter utgången av tremånaders- fristen, om den betalas efter det att fastigheten helt eller delvis har tillträtts eller om den betalas efter det att fastigheten helt eller delvis har övergått på den exproprierande genom utnyttjande av medgivande till kvalificerat förhandstillträde. Nedsatta eller uttagna medel skall jämte upplupen ränta utbetalas av till den som är berättigad till medlen (6 kap. 18 § första stycket ExL). Utbetalning sker antingen direkt till de ersättningsberät- tigade eller med tillämpning av bestämmelserna om fördelning av köpe- skilling för fast egendom som sålts på exekutiv auktion. Expropriationen är fullbordad, när samtliga frågor i saken slutligt avgjorts och den ex- proprierande inom föreskriven tid har fullgjort vad som åligger honom (6 kap. 9 § ExL). Den exproprierande har då rätt att genast tillträda egendomen. 6 Elmarknadens uppbyggnad m.m. 6.1 Ellagstiftningen beslutade om en ny ellagstiftning (prop. 1994/95:222, bet. 1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2). Det nya regelverket infördes genom förändringar av och tillägg till lagen (1902:71 s.1), inne- fattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar (ellagen). Beslutet innebar vidare ikraftträdande av en tidigare beslutad ny lag, lagen (1994:618) om handel med el, m.m., elhandelslagen (prop. 1993/94:162, bet. 1993/94:NU22, rskr. 1993/94:358). Det nya regel- verket trädde i kraft . Det nya regelverket innebär konkurrens i handel med el, vilket skapar förutsättningar för en ökad pris- och kostnadspress i elförsörjningen och i princip ökar valfriheten för elkonsumenterna. Nätverksamhet är ett naturligt monopol som regleras och övervakas med stöd av ellagen. En huvudprincip i det nya regelverket är att det skall vara en klar boskillnad mellan å ena sidan produktion och försäljning av el, och å andra sidan överföring av el (nätverksamhet). För att dessa funktioner inte skall sammanblandas har i lagstiftningen införts krav på organisation och ekonomisk redovisning av nätverksamhet. En juridisk person som bedriver produktion av och handel med el får inte bedriva nätverksamhet. All nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas åtskild från annan verksamhet. Syftet med dessa bestämmelser är att undvika s.k. korssubventionering. För att skydda bl.a. små elanvändare föreskrivs i elhandelslagen att det skall finnas en leverantör i varje område som har s.k. leveranskoncession. Den som har leveranskoncession är skyldig att leverera el för normala förbrukningsändamål till alla kunder inom området som inte önskar byta elleverantör. Elanvändarna är därmed garanterade leverans av el till priser som kan prövas av nätmyndigheten. Leveranskoncessionären är även skyldig att köpa el från produktionsanläggningar som är belägna inom området och som kan leverera en effekt om högst 1 500 kW. Det innebär att avsättningen är garanterad för den el som produceras i små produktionsanläggningar. vid () har till uppgift att pröva ärenden om koncessionshavarnas skyldigheter och att utöva tillsyn över ellagens efterlevnad, utom i frågor som rör driftsäkerhet och elsäkerhet. Detta inbegriper tillsyn över bl.a. nätföretag och leveranskoncessionärer. () är s.k. systemansvarig myndighet enligt ellagen. har därmed det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert inom landet och att nätet utnyttjas så rationellt som möjligt så att det kontinuerligt råder balans mellan produktion och förbrukning av el. har också till uppgift att för statens räkning förvalta och driva det svenska stamnätet och de statligt ägda utlandsförbindelserna. är tillsynsmyndighet för elsäkerhetsfrågor. Regeringen har överlämnat ett förslag till ny ellag (prop. 1996/97:136). I propositionen föreslås att bestämmelserna i ellagen och elhandelslagen förs samman till en ny ellag. Lagförslaget innebär i huvudsak en språklig och redaktionell modernisering av den befintliga ellagstiftningen. De nuvarande bestämmelserna förs över till den nya lagen i huvudsak oförändrade. De principer och regler som infördes som en följd av elmarknadsreformen ligger fast. Vissa kompletterande bestämmelser föreslås också beträffande bl.a. reglerna om nätkoncessioner, Svenska kraftnäts befogenheter att utöva systemansvaret, tillkommande utlandsförbindelser och konsumentskydd vid köp av el. Den nya ellagen föreslås träda i kraft . 6.2 Elmarknadens uppbyggnad Företagsstrukturen Det har skett betydande strukturella förändringar på den svenska elmarknaden . Inom elproduktionen kan noteras en viss koncentration av ägandet, bl.a. som en följd av ett ökat kors- ägande. Fyra företagsgrupper svarar för av landets totala produktion. Den utländska ägarandelen i svensk kraftindustri har ökat. har några svenska kraftföretag förvärvat andelar i utländska företag. Även detaljdistributionen har genomgått stora förändringar . De tidigare eldistributionsföretagen har upphört som en följd av den nya lagstiftningen och branschen kan numera indelas i produktions-, elhandels- och nätföretag. fanns ca 250 nätföretag och 230 elhandelsföretag registrerade. Majoriteten av dessa företag har sitt ursprung i den tidigare distributionsverksamheten. Det har också skett en koncentration inom elhandels- och nätverksamheten, bl.a. genom att elproduktionsföretag har köpt upp distributionsföretag. De flesta elhandelsföretagen är bolag som bedriver sin verksamhet med stöd av leveranskoncession. På elmarknaden finns också elhandelsföretag som har bildats gemensamt av exempelvis kommunala företag, industrin eller intresseorganisationer med syfte att säkerställa en effektiv inköpsorganisation. Dessa företag köper el från flera producenter, både för eget behov och för vidareförsäljning. Elmarknadsreformen innebär ändrade former för handeln med el. Huvuddelen av elleveranserna på den reformerade elmarknaden förväntas liksom tidigare ske genom tidsbundna kontrakt mellan kraftproducenter och distributörer eller slutförbrukare. På elmarknaden tillämpas i huvudsak kontrakt som sträcker sig , normalt . Priserna är ofta bundna , med avtalsklausuler om automatisk justering vid bränslepris- och skatteförändringar. En viktig förändring är dock att den regionala uppdelningen av elmarknaden luckras upp genom de ökade möjligheter för elförbrukarna att fritt välja elleverantör som det nya regelverket innebär. Handeln sker mellan flera aktörer; producenter, mäklare, återförsäljare och slutkunder. En annan viktig förändring är utvecklingen av dels den organiserade handel avseende tillfälliga kraftleveranser, dels möjligheterna till prissäkring. Detta möjliggörs genom de handelsplatser som organiseras av den svensk-norska elbörsen (). omsätter el på spotmarknaden (dygnsmarknaden) och terminsmarknaden (veckomarknaden). Spotmarknaden omsätter köp- och säljkontrakt avseende fysisk leverans under en specifik timme det kommande dygnet. Terminsmarknaden är en helt finansiell marknad. På marknaden omsätts det terminskontrakt avseende köp och försäljning av el till ett förutbestämt pris en specifik vecka upp till fram i tiden. Handeln på är anonym. står som motpart i alla kontrakt som ingås på börsen och tar på sig motpartsrisken i dessa kontrakt. Den sammanlagda handelsvolymen på uppgick till ca , varav ca 43 på terminsmarknaden. Syftet med den organiserade handeln är att sänka transaktionskostnaderna i elhandeln och förbättra prisinformationen och beslutsunderlaget för producenter, återförsäljare och förbrukare av el. Den är därmed en viktig förutsättning för en fungerande elhandel och en effektiv drift av elsystemet. Tillsammans med den bilaterala handel med prissäkringskontrakt som förekommer möjliggör den också riskspridning i elhandeln. Större delen av leveranserna sker fortfarande enligt avtal som ingicks före lagändringen . med det nya regelverket har av den svenska elkonsumtionen upphandlats i konkurrens. Dessa inköp har främst genomförts av större elförbrukare, exempelvis industriföretag och återförsäljare av el. Flera industriföretag har slutit avtal om koncernleveranser, vilket innebär att elleveranser sker till skilda uttagspunkter ofta utspridda över hela landet. Industrin och servicenäringen svarar för av landets elkonsumtion. På denna del av elmarknaden finns därmed ett stort utrymmer för ökad elhandel, särskilt när äldre långfristiga avtal har löpt ut. Även konsumenter med låg elförbrukning har visat intresse för att kunna delta i en öppen elhandel. Det gäller exempelvis större fastighetsägare, jordbruksföretag och andra småföretag samt elvärmekunder. Förutsättningarna för elanvändare med låg elförbrukning att dra nytta av de nya förhållandena i elhandeln är dock begränsade av ekonomiska skäl. För dessa kunder motsvarar kostnaderna för elenergin normalt knappt en tredjedel av de totala elkostnaderna. Nätavgifter och skatter svarar för resterande del. Utrymmet för att göra besparingar på totalkostnaden är därför mindre för dessa kundgrupper än för elanvändare med större elförbrukning där elenergins andel av totalkostnaderna är större. Vidare utgör kraven på timvis mätning av elförbrukningen ett hinder för små elanvändare att delta i en öppen handel med el. Enligt ellagen skall kostnaden för timregistrerande mätutrustning och insamlingsutrustning samt dess installation debiteras den enskilda kunden. Med dagens mätkostnader har det i allmänhet inte varit lönsamt för elanvändare med låg förbrukning att upphandla el i konkurrens. Genom en lagändring som träder i kraft införs ett takpris på för de kostnader som nätägaren får debitera elanvändare med direktmätning för timregistrerande mätutrustning och insamlingsutrustning samt dess installation.(prop. 1996/97:85, bet. 1996/97:NU11, rskr. 1996/97:266) Därmed ökar möjligheterna för elanvändare med låg förbrukning att upphandla el i konkurrens. Det svenska elproduktionssystemet är sammankopplat med övriga nordiska länders elsystem, med undantag för . Det är kopplat till det västeuropeiska systemet genom en kabel mellan och . Det finns dessutom möjligheter att överföra el till och från kontinenten via . har haft elutbyte med grannländerna. Elhandeln har varit lönsam för företagen och till nytta för konsumenterna. Elhandeln har flera fördelar. Genom att de nationella elsystemen kopplas samman kan det samlade behovet av reservkapacitet minskas. Ett effektivt utnyttjande av vattenkraften minskar vidare användningen av bränslebaserad elproduktion. I ett sammankopplat elsystem kan de billigaste produktionsanläggningarna utnyttjas i första hand. Detta är särskilt fördelaktigt i de nordiska länderna, vilkas produktionssystem är mycket olika. Även olikheter mellan ländernas förbrukningsmönster ger underlag för elhandel. Genom elhandeln sänks de totala kostnaderna och elpriserna, som också tenderar att utjämnas mellan länderna vid en öppen handel. Detta bidrar till att prisvariationerna blir lägre. Genom den ökade konkurrensen på en integrerad marknad minskar riskerna för en alltför stark marknadsdominans på de nationella elmark- naderna. Det samlade behovet av ny produktionskapacitet blir lägre och kostnaden för utbyggnad minskar. Den nordiska elmarknaden utvecklas. Vid de nordiska energiministrar- nas möte i enades ministrarna om vissa prin- ciper för den nordiska elhandeln. Principerna syftar till att tillvarata de ömsesidiga ekonomiska, energimässiga och miljömässiga fördelar som den nordiska elhandeln innebär. öppnades , den norsk-svenska börsen för handel med el, och gränstarifferna mellan de båda länderna togs bort. Även finska, danska och ryska företag handlar på elbörsen. är en utvidgning av den tidigare norska elbörsen , som ägdes av det norska stamnätsbolaget . har en ägarandel på i bolaget. fanns det sammanlagt 158 företag anslutna till den gemensamma börsen, varav 32 svenska. Den pågående reformeringen av elmarknaden i kan möjliggöra en närmare integrering med den norsk-svenska elmarknaden. Genom den fria tillgången till överföringsförbindelserna är det möjligt för svenska, norska och finska företag och elanvändare att köpa och sälja el i de tre länderna. Flera svenska elproducenter har avtal med producenter och elanvändare i grannländerna om import och export av el, ofta genom långsiktiga kontrakt. Även långsiktiga avtal med kunder i andra länder blir vanligare. Inom EU har beslutats om ett elmarknadsdirektiv som innebär en stegvis öppning av medlemsländernas elmarknader. Vissa länder kan väntas reformera sina elmarknader i snabbare takt. Den nordiska elmarknaden kommer att knytas närmare kontinenten genom bl.a. tre kablar från till och . Mellan bedrivs ett ökande samarbete på energi- och miljöområdet. Ett konsortium, där ingår, genomför en delvis EU-finansierad förstudie om en s.k. Östersjöring (Baltic Ring). Syftet är att undersöka möjligheterna att gradvis knyta ihop elmarknaderna i länderna runt och att därigenom förbättra de ekologiska, ekonomiska och sociala förhållandena i regionen. 6.3 Kärnkraftverkens ägare Reaktorerna i , och har bland ägarna privata företag, institutioner och kommuner.