prop · GK033 · 1997-01-01 00:00:00 — anser emellertid att de faktiska garantiutgifterna inte bör finansieras från anslaget Oförutsedda utgifter utan att även dessa bör kalkyleras in i ansökningsavgifterna eller på annat sätt budgeteras inom berört utgiftsområde. tidigare överväganden: Modellen med statlig utställningsgaranti tillämpades första gången i samband med en utställning från i (prop. 1973:170 s. 26-27, bet. 1973:KrU44, rskr. Regeringen begärde därefter (prop. 1975/76:125 s. 24-26) ett allmänt bemyndigande att vid behov på motsvarande sätt få ställa statlig garanti. lämnade det begärda bemyndigandet (bet. 1975/76: KrU39, rskr. 1975/76:305). utsträckte sitt bemyndigande till att även avse sådana depositioner av enstaka konstföremål som skulle finnas i landet (prop. 1977/78:125 s. 35-36, bet. 1977/78: KrU26, rskr. 1977/78:322). Vidare är det statliga riskfinansieringssystemet under utveckling (prop. 1995/96:105, avsnitt 5 s. 12-13, bet. 1995/96:FiU11, rskr. 1995/96:191). Skälen för regeringens förslag: För statlig egendom och statlig verksamhet råder i princip försäkringsförbud, senast reglerat i förordningen om statliga myndigheters riskhantering (1995:1300). Kammarkollegiet får dock vid särskilda skäl besluta om undantag eller, efter överenskommelse med myndigheten, överta ansvaret för skaderisker. Kammarkollegiet har också regeringens uppdrag att vidareutveckla det riskfinansieringssystem för statliga myndigheter som etablerats. Regeringen har som framgått bemyndigande att lämna garantier för lån av föremål i utländsk ägo som antingen ingår i utländska vand- ringsutställningar eller utställningar som de statliga museerna sätter upp själva. Garantin har endast avsett de statliga museerna. För att låna ut ett föremål till utställningar kräver ägaren som regel att föremålet försäkras eller att en garanti ställs för att ersättning betalas om föremålet skadas eller för- loras. Med tanke på försäkringsförbudet har det därför varit en förutsättning för att kunna låna föremål från utlandet att staten lämnat en utställnings- garanti. Det faktum att det inte kan ställas garantier för föremål i svensk ägo har lett till att statliga museer i vissa fall, i strid med gällande regler, försäkrat föremål som de lånat in från icke-statliga ägare. Begränsningen av garantin till att endast gälla statliga museer har också medfört betungande försäkringskostnader för mindre museer som länsmuseer. Ofta har de inte ansett sig ha råd att betala en försäkring och därför fått avstå från att ta emot utställningen eller föremålen. Från kulturpolitiska utgångspunkter är förbättrade möjligheter att få utställ- ningsgaranti angelägna, främst för att öka tillgängligheten av museisamlingarna över hela landet. En sådan utveckling har hämmats av de omständigheter som redovisats. Ett mer flexibelt system skulle också ligga väl i linje med , vars grundtanke är att genom ökade vård- och registreringsinsatser göra samlingarna fysiskt lättare åtkomliga. Högre kvalitet i föremålsbestånden gör tillgängliggörandet effektivare och medverkar dessutom till ett ökat samarbete. Mot denna bakgrund ansluter sig regeringen i allt väsentligt till de förslag som lämnats i promemorian. En utvidgning av systemet med statliga utställ- ningsgarantier skulle göra det möjligt att ställa ut föremål i större utsträckning och därmed främja utställningsverksamhet i hela landet. Statliga garantier bör därför inte endast kunna lämnas för utländska föremål utan även för svenska. Det saknas, enligt regeringens mening, vägande skäl för att ha olika regler beroende på ägarens nationalitet. För att ytterligare främja syftet med åtgärden bör garanti kunna meddelas inte bara för statliga museer utan även för andra icke-kommersiella anordnare, som bedriver reguljär utställningsverksamhet. Detta är särskilt angeläget när det gäller museer vilkas verksamhet helt eller delvis finansieras med statliga medel. Garantier bör också kunna lämnas för svenska kulturmanifestationer utomlands. En sådan garanti lämnades för om de svensk- franska kulturförbindelserna , som visades på i (bet. 1991/92:KrU9, rskr. 1991/92:86). Garantin avsåg då de föremål som lånats in från icke-statliga ägare. Bakgrunden var att ansåg det önskvärt med denna kulturmanifestation medan värdlandet inte var berett att stå för försäkringskostnaderna. Garanti bör i princip inte lämnas när statliga institutioner lånar föremål av varandra. Dock bör undantag kunna göras för t.ex. vandringsutställningar. I sådana kan ingå föremål med olika ägare. Mottagare kan också vara av varierande slag. För att undvika onödigt krångel bör vid vandringsutställningar garantin gälla oavsett mottagare och alltså även när både långivaren och utställningsarrangören är statliga institutioner. Normalt bör garanti inte heller lämnas för föremål som är avsedda att ingå i permanenta utställningar hos mottagaren och inte heller för depositioner. Det bör dock vara möjligt att göra undantag om det finns särskilda skäl, t.ex. när det gäller deposition av ett föremål som på ett värdefullt sätt kompletterar ett museums basutställning. För att undvika onödiga administrativa kostnader bör garanti inte lämnas om det sammanlagda värdet på föremålen är lågt. Av samma skäl bör en självrisk införas för utställningsanordnaren. De värdegränser som föreslagits i promemorian är i allmänhet och för vand- ringsutställningar. Vidare har föreslagits en självrisk om . Dessa belopp framstår som rimliga och bör gälla, i vart fall inledningsvis. Eftersom förhållandena kan förändras, bör det dock överlämnas till regeringen att bestämma beloppen. Om det finns särskilda skäl, skall det vara möjligt att lämna garanti även om värdegränsen inte uppnås. Som förutsättning för utställningsgaranti bör gälla att utställningen har ett väsentligt kulturellt värde, att anordnaren kan uppfylla rimliga säkerhetskrav i samband med transport och i utställningslokalerna och att anordnaren i övrigt är villig att rätta sig efter de villkor som lämnas för garantin. har både riksdag och regering betonat vikten av att regeringen avlastas ärenden som inte är av den karaktären att de behöver handläggas på den nivån. Antalet ersättningsfall med hänvisning till garantin har varit utomordentligt litet, som säkerhetsfrågorna numera prioriteras högre i museernas lokalprogram. I promemorian föreslås att en särskild nämnd inrättas för ändamålet. Regeringen har ännu inte tagit slutlig ställning till frågan om myndighetsstrukturen på kulturområdet. I avvaktan på att så sker avser regeringen att som handlägga frågor om utställnings- garantier. I de garantier som lämnats har föreskrivits att ersättningen reduceras till vid force majeure, dvs. exceptionella förhållanden som krig och omfattande naturkatastrofer. Enligt promemorian är ensamt om att använda det generella begreppet force majeure. I andra länder anges i stället i klartext vilka situationer som inte omfattas av garantin. bör inte skilja ut sig i detta avseende, eftersom det kan motverka syftet med garantin. Villkoren för garantin bör därför så långt möjligt anpassas till internationell praxis. De närmare villkoren om garantins omfattning och vilka övriga krav som kan ställas för garanti bör överlämnas till regeringen att fastställa. Handläggningen av garantiärenden bör vara avgiftsfinansierad och avgifts- systemet skall i princip även täcka eventuella fall av skada eller förlust. Det bör ankomma på regeringen att närmare besluta om avgiftssystemets konstruktion samt storleken på avgifterna. Täckningen av eventuella utfallande utställningsgarantier behandlas i budgetpropositionen för (prop. 1996/97:1, G 3 Utställningsgarantier och inköp av vissa kulturföremål). Regeringens bedömning: Verksamheten med stöd till icke-statliga kulturlokaler ger ett gott resultat och bör bedrivas med nuvarande inriktning. Det är regeringens uppgift att närmare utforma villkoren för stöd till icke-statliga kulturlokaler. förslag: betonar vikten av ändamålsenliga lokaler för att skapa en grund för mångsidig kulturverksamhet i hela landet samt understryker att kulturpolitiska bedömningar skall vara centrala vid fördelningen av stöd till icke-statliga kulturlokaler. Utredningen föreslår att förordningen som styr detta stöd skall ändras så att den även omfattar biograflokaler. utredning: En utredning om de icke-statliga kulturlokalerna har gjorts inom . Den benämns Handläggningen av stödet till icke-statliga kulturlokaler (Ku95/1636/Ka). Utredningsförslaget har remissbehandlats. Utredningen föreslår i huvudsak att stödet delas i två olika anslagstyper och att får det övergripande ansvaret för hanteringen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till Kultur- utredningens förslag. och anser att biograflokaler är viktiga men att det med nuvarande bidragsram inte är rimligt att prioritera ytterligare lokalkategorier. Det finns en klar majoritet bland remissvaren som förordar nuvarande inriktning av stödet. De remissinstanser som yttrat sig över utredning är negativa till de framförda förslagen. tidigare överväganden: har behandlat frågan om stödet till icke-statliga kulturlokaler, särskilt huruvida handläggningen bör överflyttas från samlingslokaldelegation till . har (bet. 1994/95:BoU10, rskr. 1994/95:211) vidhållit uppfattningen att nuvarande beslutsordning inte skall förändras. Skälen för regeringens bedömning: Ovanligt många museer och andra kulturlokaler har byggts eller moderniserats . De allra flesta av dem har fått statligt stöd enligt förordningen (1990:573) om stöd till vissa icke-statliga kulturlokaler. Sammantaget innebär det att olika slags kulturverksamheter runt om i landet nu har en avsevärt bättre situation . Stödet har ofta varit av avgörande betydelse för regionala och lokala satsningar på kultur och har genererat såväl betydande sysselsättning som vitaliserade kulturaktiviteter. Tillgång till goda lokaler är en basförutsättning för ett rikt kulturliv i hela landet. Enligt redovisningar av effekterna av stödet till icke-statliga kulturlokaler har den statliga insatsen på /91 medverkat till en sammanlagd investering i olika slags kulturlokaler om . Stödet har bidragit till väsentligt bättre villkor och möjligheter för regionala och lokala museer, teatrar, konsertlokaler m.m. Vad gäller förslaget om att särskilt prioritera biograflokalerna anser regeringen det med nuvarande bidragsram vara verkningslöst. Gällande förordning medger redan stöd till biograflokaler. Regeringen vill dock för kännedom nämna att den avser att ge ett uppdrag till , att i samverkan med och , närmare utreda de framtida behoven av statligt stöd till icke-statliga kulturlokaler och formerna för detta. Regeringens förslag till medelsanvisningar redovisas i budgetpropositionen för (prop. 1996/97:1). 14.4.12 Regeringens övriga förslag på museiområdet I kapitel 12 Arkitektur och formgivning föreslår regeringen att får förstärkta resurser (kap. 12.2). Vidare föreslås att i får ett nätverksansvar för konsthantverk och formgivning och tilldelas särskilda medel för detta uppdrag (kap. 12.3). Regeringens generella bedömning av museiområdet med ledning av ingivna årsredovisningar /95, fördjupade anslagsframställningar m.m. är att statens insatser lett till en positiv utveckling i väsentliga avseenden. Museernas verksamhet fungerar i huvudsak effektivt och ändamålsenligt. Denna bedömning har sammanvägts med den utvärdering som gjort och de synpunkter som lämnats av remissinstanserna. Staten bör därför fortsatt driva centrala museer och i övrigt lämna stöd till musei- och utställningsverksamhet enligt nuvarande förutsättningar. Insatserna bör förbli i huvudsak oförändrade. Regeringens förslag till medelsanvisningar redovisas i budgetpropositionen för (prop. 1996/97:1). 14.4.13 förslag om tidsbegränsade nationella uppdrag till museerna föreslår två tidsbegränsade nationella uppdrag till museerna: en särskild dokumentationsinsats i fråga om vår egen tid samt ett uppdrag att utveckla museet som läromedel. I princip samtliga remissinstanser är positiva i sak men understryker att de föreslagna uppdragen behöver preciseras samt förutsätter att särskilda medel tillförs. Utredningen konstaterar att det i landets museisamlingar finns stora luckor när det gäller föremål och annan dokumentation från vår egen tid, särskilt . Regeringen delar utredningens uppfattning att doku- mentationen av nutiden bör vara en prioriterad uppgift för museerna. Ett skäl till att den löpande föremålsinsamlingen inte hållit önskvärd takt är att museernas ansträngda ekonomi orsakat en eftersläpning när det gäller bevarande och vård redan av de befintliga samlingarna. anslog till det s.k. för att så långt som möjligt hämta in denna eftersläpning. Mot bakgrund av den stora satsning som utgör anser regeringen att den föreslagna dokumentationsinsatsen inte har förutsättningar att kunna genomföras parallellt med denna. En ytterligare insats av det slag som utredningen föreslår skulle kräva avsevärda resurser, t.ex. i form av extra medel för inköp av föremål, anställning av personal och lämpliga magasinsutrymmen. Arbetet med att få fram effektivare förvaringssystem är något som ingår som en del i . Innan en extraordinär nationell insats för samtidsdokumentation görs, bör genomgången av samlingarna i de olika SESAM- projekten runt om i landet ha kommit längre. Regeringen föreslår därför inget nationellt uppdrag med denna breda inriktning men redovisar i avsnitt 14.4.3 ett förslag till mer preciserat uppdrag, som regeringen avser att ge till Stiftelsen . I sammanhanget bör också betonas vikten av att det framgångsrika arbete med att dokumentera samtiden, som bedrivs inom ramen för , fortsätter. När det gäller det föreslagna uppdraget att utveckla museet som läromedel vill regeringen för information nämna att denna fråga överlämnats till den interdepartementala arbetsgruppen Kultur i skolan som skall arbeta t.o.m. . 14.5 Arkiv har arkivverksamheten i varit föremål för ett flertal översyner och utredningar (Ds 1981:21, Ds 1982:5, Ds 1984:6, Ds 1984:12, prop. 1982/83:100, 1982/83:KrU24, rskr. 1982/83:301). En samlad redovisning av arkivpolitiken med förslag om arkivens framtida inriktning gjordes i propositionen om arkiv m.m. (prop. 1989/90:72) vilket ledde till införandet av en arkivlag (1990:782) och en arkivförordning (1991:446). Förvaringsfrågorna har behandlats i de båda utredningarna Statens arkivdepåer - en utvecklingsplan (SOU 1991:31) och Förvaring av allmänna handlingar hos andra organ än myndigheter (Ds 1993:49). Genom arkivlagen har ansvarsförhållandena mellan de arkivbildande myndigheterna och arkivmyndigheterna blivit klarare som informationens tillgänglighet har ökat. Genom arkiven ges möjlighet att undersöka och kontrollera och att skaffa sig de kunskaper om sakförhållanden som är viktiga för en fungerande demokrati. Grunden för det offentliga arkivväsendet i kan sägas vara principen att alla medborgare har rätt att ta del av allmänna handlingar, vilken lagfästes . Denna rätt är grundlagsskyddad och återfinns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen. har arkivens roll i kulturlivet befästs och i vid mening även utvecklats. Enskilda människors intresse för att söka egna och andras rötter har vuxit till en folkrörelse som engagerar både unga och äldre. finns möjlighet att läsa arkivkunskap på högskolenivå på ett flertal orter i landet. Detta har lett till en yrkeskår med klarare profil. har antalet anställda vid och landsarkiven mer än fyrdubblats. 14.5.1 Inriktningen på de framtida insatserna för arkivområdet Regeringens bedömning: Den statliga arkivpolitiken bör ligga fast. Skälen för regeringens bedömning: I arkivlagen regleras det offentliga arkivväsendet, dvs. arkiv hos statliga myndigheter, landsting, kommuner m.fl. samt arkivmyndigheterna och deras uppgifter. Med arkivmyndigheterna avses med , de sju landsarkiven och de arkivinstitutioner i , och i viss omfattning som genom avtal fungerar som arkivmyndigheter. Det får anses ankomma på som sektorsansvarig myndighet att samlat överblicka och bedöma eventuella behov av en ytterligare utbyggnad av landsarkivorganisationen. Finansiering av sådana förändringar får ske inom de resursramar myndigheten disponerar. Till arkivsektorn hör , Svenskt biografiskt lexikon samt Arkivet för ljud och bild under . Arkiv finns även hos andra kulturarvsmyndigheter, t.ex. Antikvariskt topografiska arkivet vid och statens historiska museer. En annan del av kulturarvet är de arkiv som bildats av företag, folkrörelser och enskilda. De regleras inte av någon lagstiftning och förvaras hos den enskilde ägaren, hos näringslivsarkiv eller folkrörelsearkiv. Sådana arkiv kan förvaras också hos andra offentliga institutioner än arkivmyndigheterna, t.ex. central- och länsmuseer och universitetsbibliotek. och landsarkiven har till uppgift att utöva det högsta överin- seendet över den offentliga arkivverksamheten. De verkar för att myndigheterna på ett ändamålsenligt sätt fullgör sina skyldigheter enligt arkivlagen. Arkivmyndigheterna håller mottagna handlingar tillgängliga, verkar för att arkiven blir fullständiga samt främjar användningen av arkivmaterial genom att tillhandahålla och förmedla arkivinformation. Den statliga politiken inom arkivområdet berör även de enskilda arkiven genom bidrag, rådgivning och konsultinsatser. Arkivens tillväxttakt i dagens informationssamhälle är hög. Framtida problem i detta avseende kan i viss mån förebyggas genom en korrekt gallring och ett systematiskt ordnande i samband med såväl offentlig som privat arkivbildning. Kunskap om arkivmaterialens beständighet och krav på förvaringsutrymmen kan också påverka det framtida behovet av vård. Ny kunskap som utvecklas kring detta måste spridas till arkivbildarna. Frågan om en rationell och säker framtidsförvaring av särskilt IT-beroende medier är viktig att lösa. Mycket talar för att detta är ett område som är väl upplagt för praktisk samverkan mellan och andra arkivhuvudmän. I betänkandet Inför ett svenskt kulturnät - IT och framtiden inom kulturområdet (SOU 1996:110) redovisas att ett omfattande digitaliseringsarbete pågår inom arkivområdet. Regeringen avser att noga följa frågorna. Förändringar i förvaltningen, bl.a. privatisering av statliga myndigheter och den ständigt pågående informationstekniska utvecklingen, kan utpekas som de två faktorer som sannolikt kommer att ha störst inverkan på arkivbildning och arkivvård . Informationstekniken gör det lättare att lagra och söka information vilket skapar nya möjligheter till effektivisering som tillgängligheten till arkiven ökar. Utvecklingen skapar också nya problem som måste lösas. Detta gör det nödvändigt att noga avväga vad som är den för arkivens lagring och tillgängliggörande rätta tekniska nivån. Lösningar måste arbetas fram för hur nya medier skall bevaras och vårdas. Den stora mängden arkiverad information kräver också insatser för att skapa bättre sökverktyg för att erhålla den i sammanhanget väsentliga informationen. Arkivmyndigheterna har värdefulla erfarenheter av allmänhetens och privatforskares användning av digitala hjälpmedel som bör tillvaratas när det gäller att motverka att grupper i samhället ställs utanför för att de saknar kunskap om hur tekniken kan användas. Det är också viktigt att den allmänna kunskapen och medvetenheten om arkivens betydelse ökar. Det är i det sammanhanget viktigt att framhålla t.ex. näringslivs- och folkrörelsearkiv samt arkiv som särskilt speglar språkliga och etniska minoriteter, dvs. arkiv som inte regleras av lagstiftningen men som likafullt utgör viktiga delar av kulturarvet. Insatser för att väcka enskilda arkivbildares aktiva intresse för det framtida bevarandet av de egna arkiven görs och de bör fortsätta. Arkivens roll för regional sysselsättning är välkänd och utnyttjad. Svensk arkivinformation (SVAR) inom har genom tillverkning, utlåning och försäljning av mikrokort skapat arbeten i glesbygd och på orter där strukturomvandlingen slagit hårt. Även "utlokaliserade" arkivdepåer för företagsarkiv bör nämnas här. Arkiven har också en viktig roll att spela för kulturturismen. arbetar t.ex. för att i samarbete med kommuner och arbetsmarknadsmyndigheter öppna kulturvårds- och forskarcentra på olika platser i landet. Värdefulla synergieffekter torde kunna uppstå vid regional samordning med andra delar av kulturarvssektorn. Kulturpolitiskt är det särskilt angeläget att lokalisering och tillgänglighet i övrigt också sker på sådant sätt att så många människor som möjligt kan ta del av materialet. Övriga frågor I den proposition som låg till grund för Språk- och folkminnesinstitutets bildande (1992/93:150 bil.9) framhölls att de tidigare regionala förankring var en viktig resurs och att arkiven borde fungera som regionala enheter under verkschefen. Den geografiska fördelningen av arkiven låter sig inte utan vidare förenas med denna verksamhetsmodell. Den regionala obalansen innebär flera problem, inte minst sett i relation till Språk- och folkminnesinstitutets uppgift att verka för spridningen av det immateriella kulturarvet i hela landet. En etablering av i anslutning till ett universitet som förenar hög datateknisk kompetens med intresse för kulturvetenskaperna framstår som önskvärd. Därigenom kan institutet utveckla nya verksamhetsideér. I detta sammanhang ter sig med sin ämnesöverskridande temainriktade forskning och sin högt utvecklade datorkompetens som en lämplig samarbetspartner i den fas som befinner sig i, när materialet i allt större omfattning kommer att föreligga i databaser. Regeringen gör bedömningen att kan flyttas från till . Regeringen föreslår i övrigt inte några reformer på arkivområdet. Först när arkivlagen och övrig arkivlagstiftning varit i kraft ytterligare finns anledning att göra en utvärdering och på nytt se över arkivväsendet. För myndigheterna inom arkivområdet föreslås oförändrad verksamhet. I budgetproposition för redovisas resultatbedömning och resurs- tilldelning för samtliga verksamheter (prop. 1996/97:1). De i propositionen om arkiv m.m. (prop. 1989/90:72 s. 31) angivna målen vilka införts i 3 § arkivlagen (1990:782) bör fortsatt gälla för arkivsektorn. 14.6 Kulturmiljö Vid utformandet av den statliga kulturpolitiken fick bevarandet av allas kulturarv en plats i den samlade välfärdspolitiken och betydelsen av kulturmiljöns sociala och praktiska dimensioner fick uppmärksamhet. Detta har följts upp i lagar och förordningar samt i såväl resurstilldelning som breddning av myndigheternas verksamheter. Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. har tillkommit och i lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. markeras tydligt att kulturmiljön är en resurs att hushålla med. Bestämmelser till skydd för kulturmiljön har förstärkts i (1987:10). Området har fått ett nödvändigt personaltillskott. Särskilt bör nämnas att länsstyrelsernas planeringsavdelningar tillfördes kulturhistorisk expertis, som på jämställd nivå med andra länsexperter skulle delta i länens fysiska planering. Därefter har antalet handläggare inom sektorn ökat succesivt. Betydande belopp har även tillförts sektorn från andra huvudtitlar i statsbudgeten genom olika typer av bidrag till exempelvis vård av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Även integreringen i jordbrukspolitiken har medfört att betydande belopp tillförts vården av kulturlandskapet. 14.6.1 Inriktningen på de framtida insatserna inom kulturmiljöområdet Regeringens bedömning: Den statliga kulturmiljöpolitiken bör ligga fast. Skälen för regeringens bedömning: har inom kulturmiljöområdet skett en accentuerad förskjutning från objekt till miljöer i syfte att bevara och tydliggöra de historiska sammanhang som gestaltas i kulturmiljön. har även en markerad breddning av det som anses vara värt att bevara ägt rum. Stark betoning har legat på integreringen av kulturmiljön i samhällsplaneringen. Kännetecknande för sektorn har också blivit samverkan mellan instanser på olika nivåer och breda kontaktytor mot andra samhällssektorer.