prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — Inledningsvis måste uppmärksammas att minskning av konsumtionen inte är ett alternativ till ökning av produktionen vid balanshållningen. Först då möjligheterna att upprätthålla balansen genom ökad produktion är uttömda får minskning av konsumtionen tillgripas. När sådan minskning genomförs måste ett antal kriterier iakttas. För det första måste beaktas att syftet med minskningen är att upprätthålla balansen för att avvärja störningar och avbrott i överföringen. Vid hastigt uppkommande störningar, speciellt om de är av större omfattning, medger inte tiden några överväganden om vilka hänsyn som skall tas vid minskningen. Sådana hänsyn kan däremot tas då störningarna kan förutses i bättre tid och då störningarna inte är så omfattande. Det övergripande målet att upprätthålla balansen har den högsta prioriteten, dvs. övriga kriterier får beaktas endast då dessa inte hotar det övergripande målet. När så är möjligt skall minskningen av konsumtionen genomföras så rättvist som möjligt. I detta kriterium inbegrips framför allt s.k. roterande bortkoppling, vilket innebär att överföringen avbryts , exempelvis , i ett visst område. Därefter återupptas överföringen i området varvid överföringen avbryts på samma sätt i ett annat område. Kriteriet innebär också att den roterande bortkopplingen inte påbörjas i samma område varje gång utan att man försöker sprida detta så mycket som möjligt. Det är ganska vanligt att framför allt större elanvändare tecknar avtal med koncessionshavaren om ökad leveranssäkerhet, dvs. färre avbrott än normalt. Sådana avtal skall, om det är tekniskt möjligt, respekteras vid minskning i konsumtionen. Enligt tredje stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter i de hänseenden som behandlas i paragrafen. Regleringen har närmare berörts i avsnitt 11. 3 § Regeringen får meddela föreskrifter om skyldighet för elpro- ducenter och elanvändare att till den systemansvariga myndigheten lämna de uppgifter om produktion eller konsumtion av el som behövs för utövandet av systemansvaret. Paragrafen motsvarar 15 a § fjärde stycket i den gamla ellagen. För att kunna fullgöra sitt systemansvar måste den systemansvariga myndigheten få kännedom om hur mycket el som kommer att matas in på och tas ut från överföringssystemet och även var och när detta kommer att ske. Myndigheten behöver alltså information från de stora aktörerna på elmarknaden. I paragrafen bemyndigas därför regeringen att meddela föreskrifter i nämnda hänseende. Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege- ringen meddelat sådana föreskrifter i förordningen (1994:1806) om systemansvaret för elektrisk ström. 4 § En elanvändare är skyldig att se till att det finns någon som har åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika mycket el som tas ut i elanvändarens uttagspunkt (balansansvar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den myndighet som enligt 1 § skall ha systemansvaret för el. En elanvändare som är ansluten till en ledning eller ett ledningsnät skall hålla innehavaren av nätkoncession underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt. Första och andra styckena gäller inte de elanvändare som köper sin el från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap. Paragrafen motsvarar 13 § första - tredje styckena elhandelslagen. I första stycket regleras varje elanvändares ansvar för att det för hans uttagspunkt finns en balansansvarig. Därvid kan endast den komma i fråga som har ingått avtal med den systemansvariga myndigheten, som är (SvK). Den som vill åta sig balansansvar kommer nämligen att få ingå ett avtal med SvK, där de grundläggande förhållandena mellan parterna regleras. Innebörden i detta avtal är bland annat att den balansansvarige, gentemot SvK, åtar sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika mycket el som förbrukas av de elanvändare för vilka han är balansansvarig. Varje elanvändare måste alltså teckna ett leveranskontrakt med en elleverantör som antingen själv åtar sig balansansvaret för uttagspunkten och har ingått avtal med SvK som balansansvarig eller som i sin tur har motsvarande avtal med en balansansvarig. Om elanvändaren själv har ingått avtal med SvK som balansansvarig kan han dock själv åta sig balansansvaret för uttagspunkten. I andra stycket anges att varje elanvändare måste underrätta nätkon- cessionshavaren om vem som är balansansvarig i hans uttagspunkt. Om balansansvaret övergår på någon annan måste elanvändaren underrätta nätkoncessionshavaren om detta. köper de flesta elanvändare, som är anslutna till lokala nät, sin el från innehavaren av leveranskoncession. Denne eller den som levererar el till leveranskoncessionshavaren har därvid balansansvaret för dessa elanvändare. I tredje stycket föreskrivs därför att dessa elanvändare inte omfattas av bestämmelserna i första och andra styckena. Frågan om balansansvaret i dessa elanvändares uttagspunkter regleras i stället i 5 §. Om en sådan elanvändare byter leverantör och alltså börjar köpa sin el från någon annan än leveranskoncessionshavaren åligger det elanvändaren, i enlighet med huvudregeln i första och andra styckena, att anmäla till nätkoncessionshavaren vem som i fortsättningen har balan- sansvaret i hans uttagspunkt. 5 § Den som innehar en leveranskoncession skall hålla innehavaren av nätkoncessionen underrättad om till vilka elanvändare inom leveransområdet han levererar el samt vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp. Paragrafen motsvarar 13 § fjärde stycket elhandelslagen. I paragrafen anges att leveranskoncessionshavaren skall hålla nätkon- cessionshavaren underrättad om till vilka elanvändare han levererar el samt vem som har åtagit sig balansansvaret för hans inköp. Med denna anmälan klargör leveranskoncessionshavaren i praktiken balansansvaret i alla de uttagspunkter där han levererar el. 6 § Den som innehar en nätkoncession skall hålla den systemansvariga myndigheten underrättad om de uppgifter som har lämnats enligt 4 och 5 §§. Han skall dessutom hålla den systemansvariga myndigheten underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp. Paragrafen motsvarar 13 § femte stycket elhandelslagen. I paragrafen anges nätkoncessionhavarens anmälningsskyldighet gentemot SvK. I praktiken kommer dessa rapporter att ange vilka balansansvariga leverantörer som överför el på nätkoncessionshavarens ledningsnät och, för varje leverantör, de uttagspunkter i vilka leveran- tören har balansansvaret. Dessutom kommer rapporten att ange de elanvändare som själva har balansansvaret. Så fort nätkoncessionshava- ren får en anmälan om någon ändring i dessa förhållanden är han skyldig att anmäla detta till SvK. Dessutom skall han hålla SvK underrättat om vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp. Dessa inköp gör nätkoncessionshavaren för att täcka nätförlusterna på det egna nätet. 1 § Elektriska anläggningar, elektriska anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska installationer skall vara så beskaffade och placerade samt brukas på sådant sätt att betryggande säkerhet ges mot person- eller sakskada eller störning i driften vid den egna anläggningen eller vid andra elektriska anläggningar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som rör elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska installationer. Bestämmelsen i första stycket, som utgör den grundläggande föreskriften vad avser elsäkerhet, saknar motsvarighet i den gamla ellagen. Den innebär dock inga nyheter i förhållande till vad som redan gäller för elektriska anläggningar. Bestämmelsen gäller inte bara elektriska anläggningar utan också elektriska anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar. En elektrisk anordning kan beskrivas som den utrustning där man förbrukar elen. En anordning är alltså för det mesta ansluten till en anläggning för användning av el. Som exempel kan nämnas elektriska maskiner i fabriker, elektriska lok och elektriska hamnkranar. Bestämmelsen gäller dessutom elektriska installationer. Härmed avses främst den samlade utrustningen i en anläggning för överföring eller användning av el. Man syftar här framför allt på det sätt på vilken de olika komponenterna i anläggningen har kopplats samman. Slutligen omfattar bestämmelsen elektrisk materiel. Huvuddelen av all elektrisk materiel kan indelas i två huvudgrupper nämligen dels de enskilda beståndsdelarna i anläggningar, anordningar och installationer, dels elektriska apparater såsom spisar, kylskåp, TV - apparater och armaturer. Elektriska apparater faller också inom begreppet elektrisk anordning eftersom man i en apparat förbrukar el. Av hävd brukar man dock hänföra endast större föremål till begreppet anordning, såsom har exemplifierats ovan. Andra stycket motsvarar delvis 15 § i den gamla ellagen och 11 kap. 6 § i utredningens förslag. Bestämmelsen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i närmare angivna frågor i den mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt. Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen ut- färdat föreskrifter i förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar, förordningen (1993:1068) om elektrisk materiel och elinstallatörsförordningen (1990:806). I 1 kap. 2 § i den första förordningen, 11 - 13 §§ i den andra förordningen och 8 § i den tredje förordningen finns bemyndiganden för att utfärda föreskrifter i vissa angivna hänseenden. Föreskrifterna i förordningen (1993:1068) om elektrisk materiel har, som nämnts, meddelats med stöd av ett bemyndigande i den gamla ellagen. Föreskrifterna har sin grund i rådets direktiv /23/EEG av om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser, det s.k. lågspänningsdirektivet. 2 § Om en elektrisk anläggning genom inverkan på en redan befintlig sådan anläggning kan vålla person- eller sakskada eller störning i driften, svarar innehavaren av den förstnämnda anläggningen för de åtgärder som behövs vid hans anläggning för att förebygga sådan skada eller störning. Vad som sägs i första stycket gäller också då en elektrisk anläggning kan vålla sakskada genom inverkan på en redan befintlig rörledning för transport av naturgas, för vilken det krävs koncession enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar. Första stycket motsvarar 5 § 1 mom. första stycket i den gamla ellagen. Skador på person eller egendom från elektriska anläggningar kan uppstå genom närverkan eller avståndsverkan. Som exempel på skador genom närverkan kan nämnas att sak eller person kommer i kontakt med en strömförande del av en anläggning eller att ström från en ledning med högre spänning kommer in i ledning med lägre spänning på grund av direktkontakt eller överslag. Skador genom avståndsverkan uppstår genom variationer i de elektriska och magnetiska fälten runt en ledning. En elektrisk ledning orsakar variationer i det elektriska fält som omger ledningen. Om det finns en annan ledning inom detta elektriska fält påverkas spänningen i denna ledning. En sådan störning kallas influens. En elektrisk ledning orsakar också variationer i det magnetiska fält som omger ledningen. Om det finns en annan ledning inom detta magnetiska fält påverkas strömstyrkan i denna ledning. En sådan störning kallas induktion. Influens uppträder normalt bara inom det allra närmaste om- rådet kring en ledning medan induktion kan uppträda inom vidsträckta områden runt ledningen. I denna paragraf behandlas bara skador och störningar som uppstår genom avståndsverkan. Bestämmelsen innebär att den som uppför en elektrisk anläggning skall förebygga att driften i redan befintliga anlägg- ningar, dvs. äldre anläggningar, inte störs genom inverkan från den nya anläggningen. Skyldigheten föreligger dock inte bara i samband med själva uppförandet utan den gäller allt framgent, dvs. innehavaren av en yngre anläggning är alltid skyldig att vidta och vidmakthålla åtgärder till skydd mot störningar i äldre anläggningar. Han är också skyldig att förebygga störningar i sin egen anläggning från andra, äldre anläggningar. Bestämmelsen bygger på den s.k. prioritetsprincipen, som alltså innebär att innehavaren av en yngre anläggning skall vidta åtgärder till skydd för äldre anläggningar. Det är inte bara driftstörningar som skall förebyggas utan även person- och sakskador. Det är då viktigt att uppmärksamma att det här endast gäller skador som uppkommer till följd av inverkan på en anläggning från en annan anläggning. Som exempel kan nämnas att genom influens från anläggning A ökar spänningen i anläggning B och denna förhöjda spänning leds från anläggning B in i en byggnad där person- och/eller sakskador uppstår. Utmärkande för den typ av skador som omfattas av bestämmelsen är att minst två elektriska anläggningar är inblandade i händelseförloppet. Bestämmelsen i denna paragraf syftar till att avgöra vilken anläggningsinnehavare som skall svara för skadan. Enligt priori- tetsprincipen är det innehavaren av den yngre anläggningen som har detta ansvar. Utanför paragrafens tillämpningsområde faller person- och sakskador som uppstår genom s.k. närverkan. Utmärkande för sådana skador är att endast en anläggning är inblandad i händelseförloppet. Här råder alltså ingen tvekan om vilken anläggningsinnehavare som är ansvarig. Av paragrafens ordalydelse framgår att de åtgärder som den ansvarige anläggningsinnehavaren svarar för skall vidtas i hans egen anläggning och inte i de anläggningar som kan bli påverkade av hans anläggning. I paragrafen anges att den ansvarige "svarar för" de åtgärder som behövs. Med detta uttryck menas att den ansvarige är skyldig inte bara att vidta åtgärderna utan också att bekosta dem. Andra stycket är nytt i förhållande till den gamla ellagen och innebär att skyldigheten att vidta skyddsåtgärder även gäller i förhållande till koncessionspliktiga naturgasledningar. Bestämmelsen tar sikte på korrosionsskador vid induktion. Sådana skador orsakas vid normal drift av den elektriska anläggningen. Detta har kommenterats i avsnitt 12.2. 3 § Den som innehar en anläggning för starkström med en spänning som överstiger mellan fasledare där det vid enfasigt fel kan uppkomma jordslutningsström med större styrka än , är, utöver vad som följer av 2 §, skyldig att iaktta följande. Så snart han får kännedom om att en elektrisk anläggning för svag- ström eller för starkström med en spänning av högst mellan fasledare tillkommit, svarar han för de åtgärder som behövs vid hans anläggning för att förebygga skada eller störning. Åtgärder som avses i första stycket skall vara ägnade att förebygga att anläggningen genom inverkan på den andra anläggningen genom induktion eller förhöjda markpotentialer orsakar person- eller sakskada eller annan störning än ljudstörning. Paragrafen motsvarar 5 § 1 mom. andra stycket i den gamla ellagen. I denna paragraf, som innebär ett avsteg från prioritetsprincipen, ges bestämmelser som omfattar anläggningar för högspänning. Sådana anläggningar har vid normal drift inte påtagligt större inverkan på omgiv- ningen än andra anläggningar. Om däremot fel uppstår kan deras in- verkan bli både kraftig och vidsträckt. De anläggningar det här rör sig om är i praktiken ledningar för överföring på längre sträckor, där spänningen uppgår till flera hundra kV. Det gäller alltså ledningarna inom stamnätet och vissa regionledningar. Om en sådan ledning brister och därmed får kontakt med marken leds en s.k. jordslutningsström ner i marken. Denna ström har en avsevärd styrka. Den orsakar induktion vilken på grund av den kraftiga strömstyrkan kan sprida sig över stora områden med påföljd att andra ledningar påverkas. Därutöver uppstår s.k. förhöjda markpotentialer. Jordslutnings- strömmen leds från den nedfallna ledningen genom marken till en transformator. Vid felstället uppstår spänningssättningar som kan ha av- sevärd utbredning på marken. Dessa förhöjda markpotentialer, dvs. spän- ningssättningar, kan påverka andra ledningar med därav följande person- och sakskador och kan också genom direktverkan vara farliga för männi- skor och djur. Bestämmelsen i första stycket innebär i korthet att innehavaren av en starkströmsanläggning för högspänning alltid skall svara för skyddsåtgärder utan hänsyn till prioritetsordningen under förutsättning att den jordslutningsström som kan uppkomma vid enfasigt fel har en större styrka än . Skyldigheten att svara för skyddsåtgärder gäller dock inte i förhållande till alla typer av anläggningar utan bara gentemot svagströmsanläggningar och lågspänningsanläggningar. Sistnämnda kategori utgörs av starkströmsanläggningar med en spänning av högst mellan fasledare. I förhållande till andra högspännings- anläggningar gäller alltså prioritetsprincipen. Den ansvarige anläggningsinnehavaren är inte skyldig att ta reda på vilka skyddsberättigade anläggningar som finns i hans närhet utan skyldigheten inträder först då han får kännedom om sådana anläggningar. I andra stycket anges de typer av skador och störningar som skall före- byggas. Att influens inte nämns beror på att den bara uppträder i omedelbar anslutning till ledningen även då fel uppstår. Inverkan genom influens från dessa typer av anläggningar är alltså inte annorlunda än vid andra typer av anläggningar, varför undantagsregeln i denna paragraf inte omfattar inverkan genom influens. 4 § Om, i fall som avses i 3 §, innehavaren av en senare tillkommen anläggning genom bristande planläggning av anläggningens utförande eller på annat sätt har föranlett att kostnaden för skyddsåtgärder blivit väsentligt högre än nödvändigt, svarar han för merkostnaden. Paragrafen motsvarar 5 § 2 mom. tredje stycket i den gamla ellagen men saknar motsvarighet i utredningens förslag. Enligt 3 § är innehavaren av vissa högspänningsanläggningar alltid skyldig att vidta åtgärder till skydd mot skador och störningar vid såväl äldre som yngre anläggningar. Detta betyder dock inte att innehavare av yngre anläggningar är helt befriade från att vidta skyddsåtgärder i samband med uppförande av den egna anläggningen. Vid den nya anläggningen måste naturligtvis "normala" skyddsåtgärder vidtas. Dessa bör vidtas efter samråd med innehavaren av högspänningsanläggningen så att kostnaden för de skyddsåtgärder som denne behöver vidta kan minimeras. Om innehavaren av den nya anläggningen underlåter detta och därigenom föranleder att de erforderliga skyddsåtgärderna vid hög- spänningsanläggningen blir väsentligt högre än nödvändigt får han själv svara för denna merkostnad. Detta ansvar inträder bara om kostnaderna blir väsentligt högre, varför bestämmelsen blir tillämplig först då innehavaren av den nya anläggningen mera allvarligt har åsidosatt sina skyldigheter i nämnda hänseende. 5 § Om en elektrisk anläggning flyttas eller ändras i fråga om utförande eller drift och risken för skada eller störning därmed ökar, skall frågan om skyldighet att svara för skyddsåtgärder som föranleds av den ökade risken bedömas på samma sätt som om anläggningen var ny. Paragrafen motsvarar 5 § 1 mom. tredje stycket i den gamla ellagen och 4 § i utredningens förslag. Om en äldre anläggning ändras på sätt som beskrivs i paragrafen blir anläggningsinnehavaren gentemot yngre anläggning skyldig att svara för de skyddsåtgärder som föranleds av ändringen. Innehavaren av den yngre anläggningen svarar alltjämt för de skyddsåtgärder som behövdes redan före ändringen. 6 § En elektrisk anläggning skall anses ha tillkommit då den togs i bruk. Har olika delar av en anläggning tagits i bruk , skall varje sådan del vid tillämpning av detta kapitel anses som en särskild anläggning. Paragrafen motsvarar 5 § 1 mom. fjärde stycket i den gamla ellagen och 5 § i utredningens förslag. Bestämmelsen har sin betydelse bl.a. för längre kraftledningar som ofta byggs ut i etapper. Detta gäller inte bara själva ledningen utan även de transformator- och kopplingsstationer som hör till ledningen. 7 § Om, i fall som avses i 2 och 3 §§, nödvändigt skydd kan uppnås med bättre verkan eller till lägre kostnad genom någon åtgärd vid en annan anläggning än den vars innehavare enligt 2 eller 3 § är skyldig att svara för åtgärden, skall innehavaren av den förstnämnda anläggningen, efter överenskommelse eller beslut av allmän domstol, utföra åtgärden. Den innehavare som utfört en åtgärd enligt första stycket har rätt att av den som enligt 2 eller 3 § haft att svara för åtgärden få ersätt- ning för de utgifter som varit nödvändiga för de utförda åtgärderna. Om de utförda åtgärderna inneburit en fördel för anläggningen i form av minskning av utgifterna för dess underhåll och drift eller annan stadigvarande förbättring av driften, skall ersättningen minskas i motsvarande mån. Paragrafen motsvarar 5 § 2 mom. första och andra styckena i den gamla ellagen och 6 § i utredningens förslag. Bestämmelsen i första stycket innebär ett undantag från huvudregeln om vid vilken anläggning erforderliga skyddsåtgärder skall vidtas. Huvudregeln finns i 2 §, där ansvar enligt prioritetsprincipen föreskrivs, och i 3 §, där ansvar för innehavare av vissa högspänningsanläggningar föreskrivs. Undantaget innebär att de erforderliga åtgärderna kan vidtas vid en annan anläggning än vid den enligt huvudregeln utpekade. Det bör uppmärksammas att det kan vara lämpligast att vidta åtgärderna vid en annan anläggning än den störande eller den störda anläggningen. Även denna situation omfattas av bestämmelsen. Om inte de inblandade parterna kan komma överens om vid vilken anläggning åtgärderna skall vidtas får frågan lösas vid allmän domstol. För att i möjligaste mån undvika tvister inför domstol finns det en frivillig samarbetsnämnd, . Den har karaktären av en partssammansatt skiljenämnd. Den har bl.a. till uppgift att utfärda rekommendationer i ersättningsfrågor på detta område, vilka publiceras i en serie, "Meddelande från ". I andra stycket finns en kostnadsregel. Bestämmelsen i första stycket innebär bara en reglering av vid vilken anläggning de erforderliga åtgärderna skall vidtas. Kostnadsansvaret ligger dock kvar på den som enligt huvudregeln haft att svara för åtgärderna. Därför föreskrivs att han skall ersätta innehavaren av den anläggning vid vilken åtgärderna vidtagits. Ersättning utgår för de kostnader som varit nödvändiga för de erforderliga åtgärderna. Om åtgärderna utförts på ett onödigt omfattande eller dyrbart sätt får den ersättningsberättigade själv stå för merkostnaderna. Om de vidtagna åtgärderna medför minskade underhålls- och driftkost- nader eller annan stadigvarande förbättring av driften vid den berörda an- läggningen skall ersättningen minskas i motsvarande mån. 8 § Särskilda bestämmelser om elektromagnetisk kompatibilitet finns i lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet. Paragrafen motsvarar 7 § i utredningens förslag. I detta kapitel ges vissa föreskrifter om skadestånd i samband med elverksamhet. Föreskrifter ges bara då ellagens reglering innebär avvikelser från sedvanliga skadeståndsrättsliga bestämmelser. I den mån föreskrifter saknas gäller alltså dessa bestämmelser, främst skadeståndslagens (1972:207) bestämmelser. Ansvar för skada genom inverkan av el från starkströmsanläggning 1 § Har någon tillfogats person- eller sakskada genom inverkan av el från en starkströmsanläggning, skall skadan, även om det inte följer av allmänna skadeståndsbestämmelser, ersättas av innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen senast kommit.