prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Behöriga att överklaga är sakägare. När det gäller anläggningsbeslut och beslut om inställande av förrättning som begärts av hyresgästorganisation, får organisationen föra talan i likhet med vad som gäller för sakägare. 15 kap. 2 § andra stycket och 15 kap. 6 § tredje stycket FBL innehåller ytterligare bestämmelser om vem som utöver sakägare får överklaga vissa beslut. Mot beslut att förordna sär- skild förrättningsman enligt 4 § andra stycket AL skall talan föras särskilt på sätt och inom tid som anges i 15 kap. 2 § FBL. Av 31 § AL framgår att bestämmelserna i 16 18 kap. FBL om rätte- gången i fastighetsbildningsmål äger motsvarande tillämpning på mål som fullföljts enligt 30 § AL. 5.3 Lagen om förvaltning av samfälligheter (1973:1150) Till skillnad från EVL innehåller AL inga regler om förvaltning. I stället tillämpas bestämmelserna i lagen (1973:1150) om förvaltning av sam- fälligheter (SFL) på en gemensamhetsanläggning som är inrättad enligt AL. SFL anvisar två olika förvaltningsformer, delägarförvaltning och föreningsförvaltning. är den förvaltningsform som gäller om inte en sam- fällighetsförening bildas. Vid delägarförvaltning beslutar delägarna gemensamt. Kan delägarna inte enas i fråga om viss förvaltningsåtgärd, skall fastighetsdomstolen efter ansökan förordna någon att hålla sammanträde med delägarna för att avgöra frågan genom majoritetsbe- slut, se vidare 6 10 §§ SFL. Bestämmelser om föreningsförvaltning finns i 17 65 §§ SFL. Vid före- ningsförvaltning bildas en sammanslutning, samfällighetsförening, som kan förvärva rättigheter och ikläda sig skyldigheter och vars medlemmar utgörs av delägarna. Föreningens ändamål är att förvalta den samfällighet för vilken den bildats. Ändamålet utgör i princip ramen för samfällighets- föreningens befogenheter. Huvudprincipen för föreningsförvaltningen är enligt 19 § att den skall bedrivas på ett sådant sätt att den tillgodoser medlemmarnas gemensamma bästa men också varje medlems enskilda intresse i skälig omfattning. Initiativ till en samfällighetsförening kan tas av delägare eller av lant- mäterimyndigheten i samband med en förrättning, om det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt att en samfällighetsförening bildas. En samfällighetsförening bildas vid sammanträde genom att delägarna antar stadgar och utser styrelse. Enligt 27 § blir föreningen en juridisk person när den registreras hos lantmäterimyndigheten i det län styrelsen har sitt säte. De grundläggande förvaltningsbesluten som rör samfälligheten fattas på föreningsstämman av medlemmarna. Föreningsstämman skall enligt 41 § godkänna inkomst- och utgiftsstaten. Däremot behöver inte förenings- stämman godkänna den framlagda debiteringslängden för att den skall få rättsverkan mot medlemmarna. Föreningsstämman kan fatta beslut som är bindande för minoriteten. Omröstning sker enligt 49 § i första hand efter huvudtalet. Vid avgörande av en fråga som har ekonomisk be- tydelse skall emellertid omröstning ske efter delägarfastigheternas an- delstal, om någon delägare begär det. Enligt en spärregel får en medlems röstetal inte överstiga en femtedel av det sammanlagda röstetalet för samtliga närvarande röstberättigade medlemmar. I vissa fall krävs kvali- ficerad majoritet, dvs. två tredjedelar av de avgivna rösterna, 51 och 52 §§. I övrigt fattas beslut med enkel majoritet. Enligt 49 § andra stycket får ett ombud inte företräda mer än en medlem. Styrelsen skall bestå av en eller flera ledamöter. När det finns skäl till det får enligt 31 § förordna att styrelsen skall bestå av flera ledamöter än som anges i stadgarna. får utse en ledamot eller, om synnerliga skäl föreligger, flera ledamöter i styrelsen. Om en styrelseledamots uppdrag gått ut eller en styrelseledamot är förhindrad att utöva uppdraget, får enligt 33 § utse syssloman i ledamots ställe. Finns ingen styrelseledamot att tillgå får sysslomannen ensam företräda föreningen som styrelse. Styrelsens uppgift är att verkställa de beslut som fattas på förenings- stämman samt att ha hand om den löpande förvaltningen. Styrelsen är skyldig att följa SFL, stadgarna och föreningsstämmobeslut såvida inte beslutet strider mot SFL, annan lag eller stadgarna, 35 § SFL. Styrelsen får i princip anses skyldig att även följa anläggningsbeslutet. Styrelsen är liksom firmatecknaren enligt 37 § behörig att företräda föreningen i förhållande till tredje man. Vissa särskilt betydelsefulla rättshandlingar såsom överlåtelse av fast egendom, ansökan om in- teckning i fast egendom eller upplåtelse med nyttjanderätt av sådan egendom än har undantagits från styrelsens behörig- het, såvida inte stadgarna eller föreningsstämmobeslut ger ett sådant be- myndigande. Styrelsen har vidare behörighet att ingå överenskommelser enligt 43 § AL med fastighet som inträder i eller utträder ur gemensam- hetsanläggningen eller får sitt andelstal ändrat. Styrelsen skall upprätta inkomst- och utgiftsstat för föreningen och lägga fram den för föreningsstämman för godkännande. Om inte annat föreskrivs i stadgarna skall styrelsen upprätta en debiteringslängd, som visar det belopp som skall uttaxeras, vad varje medlem skall betala och när betalning skall ske. Styrelsen är enligt 43 § skyldig att upprätta och lägga fram särskild debiteringslängd om inte det finns tillgängliga medel för att betala klar och förfallen skuld som föreningen svarar för. Gör inte styrelsen detta blir styrelseledamöterna solidariskt ansvariga för skulden. Förvaltning av flera samfälligheter m.m. I 55 § finns en bestämmelse som gör det möjligt att bilda en samfällig- hetsförening för att ha hand om förvaltningen av flera samfälligheter. Reglerna har i första hand kommit till för att skapa en rationell förvalt- ning när samma fastigheter ingår i ett flertal associationer. Gäller olikhet i fråga om delaktigheten i samfälligheterna, finns särskilda bestämmelser för den gemensamma förvaltningen. 57 § innehåller en bestämmelse om att samfällighetsföreningar kan avtala om fusion och 58 59 §§ innehåller regler om detta förfarande. Enligt 19 § ALp kan äldre typer av samfällig- heter under vissa förutsättningar gå över till förvaltning enligt SFL. beslut att förordna och entlediga styrelseledamot i sam- fällighetsförening enligt 31 § första stycket första och tredje punkten och 32 §, att förordna syssloman enligt 33 § första stycket, att upplösa sam- fällighetsförening eller avveckla samfällighets verksamhetsgren enligt 61 och 64 §§ får överklagas hos regeringen, vilket framgår av 67 § andra stycket. beslut i övrigt får enligt 67 § tredje stycket överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs numera vid överklagande till kammarrätt. Frågan huruvida samfällighetsförening skall bildas eller inte kan inte göras till föremål för omröstning bland delägarna. Föreningsbildning skall alltid ske om initiativ därtill tas av delägare eller av lantmäterimyn- digheten i den ordning som anges i 20 §. I övrigt gäller enligt 53 § att styrelseledamot, medlem eller innehavare av rättighet i delägarfastighet vars rätt berörs kan klandra sammanträdesbeslut genom att väcka talan mot övriga delägare hos fastighetsdomstolen. Grunder för är att beslutet inte tillkommit i behörig ordning eller att det strider mot SFL eller annan författning eller mot stadgarna. Grundas talan på att beslutet inte tillkommit i behörig ordning eller att det eljest kränker endast med- lems eller rättighetshavares rätt skall talan väckas från beslutets dag vid påföljd att beslutet annars är gällande. När talan väckts kan fastighetsdomstolen förordna om inhibition. Anser medlem att uttaxering inte överensstämmer med SFL, stadgarna eller föreningsstämmobeslut får han enligt 46 § väcka talan mot före- ningen om rättelse hos fastighetsdomstolen från den dag då debiteringslängden lades fram på föreningsstämma. 5.4 (1987:10) Planläggning m.m. Enligt 1 kap. 2 § (1987:10, PBL) är det en kom- munal angelägenhet att planlägga användningen av mark och vatten. Planmonopolet ger kommunerna möjlighet att med hjälp av olika plan- former styra bebyggelseutvecklingen, något som i sin tur har betydelse för hur väghållningen organiseras. Av 1 kap. 3 § framgår plansystemet samt skyldigheten för varje kommun att ha en aktuell översiktsplan. Översiktsplanen, som inte är bindande för genomförandefrågor, skall i stort ange hur mark- och vattenområden är avsedda att användas och hur bebyggelseutvecklingen bör ske. Regleringen av markens användning och bebyggelsen inom kommunen sker genom detaljplaner. För be- gränsade områden av kommunen som inte omfattas av detaljplan får områdesbestämmelser antas, om det behövs för att syftet med översikts- planen skall uppnås eller för att säkerställa att riksintressen enligt lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. tillgodoses. Fastig- hetsplaner får antas för att underlätta genomförandet av detaljplaner. Vid planläggningen och vid tillämpningen av PBL i övrigt skall kommunen enligt 1 kap. 5 § beakta både allmänna och enskilda intressen om inte annat är föreskrivet. I 2 kap. finns bestämmelser om de allmänna intressen som skall beaktas vid planläggning och lokalisering av be- byggelse. Av 2 kap. 1 § framgår att planläggningen skall ske så att den främjar en från allmän synpunkt lämplig utveckling och ger förutsätt- ningar för en från social synpunkt god bostads-, arbets-, trafik- och fritidsmiljö. Enligt 2 kap. 4 § andra stycket skall det inom eller i nära anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse finnas lämpliga platser för lek, motion och annan utevistelse samt möjligheter att anordna en rimlig samhällsservice och kommersiell service. Det är alltså med utgångspunkt i dessa bestämmelser som t.ex. grönområden och lekplatser planeras. I 3 kap. PBL finns regler om egenskapskrav vid åtgärder på byggnader, andra anläggningar, tomter och allmänna platser. Vissa regler tar särskilt sikte på trafiksäkerheten. I 3 kap. 2 § anges att byggnader skall placeras och utformas så att de eller deras avsedda användning bl.a. inte inverkar menligt på trafiksäkerheten, jfr 47 § VägL. I 3 kap. 15 18 §§ finns be- stämmelser om hur tomter och allmänna platser skall anordnas och vilka krav som kan ställas på skötsel och underhåll bl.a. för att olägenheter för trafiken inte skall uppkomma. Allmän plats och vissa andra begrepp i PBL Med allmän plats avses i PBL gator, vägar, torg, parker och övriga områden som är allmänt tillgängliga och avsedda för gemensamt behov inom planområdet eller inom ett större område. Med gata avses områden i en detaljplan avsedda för fordons- och gångtrafik, om kommunen enligt planen skall vara huvudman för allmänna platser. Med väg avses mot- svarande områden om kommunen inte är huvudman för allmänna platser. Detta kan gälla både allmänna och enskilda vägar. Kvartersmark är all mark inom ett planområde som inte är allmän plats eller vattenområde. I en detaljplan skall enligt 5 kap. 3 § PBL redovisas och till gränserna anges allmänna platser, kvartersmark och vattenområden. Om kom- munen är huvudman för allmänna platser, vilket enligt 6 kap. 26 § är huvudregeln, skall användning och utformning av dessa anges i planen. Om kommunen inte skall vara huvudman, skall detta enligt 5 kap. 4 § anges i detaljplanen. Enligt 5 kap. 7 § 12 får i detaljplanen meddelas bestämmelser om principerna för fastighetsindelningen och för inrättande av gemensamhetsanläggningar. Detaljplanen har rättsverkan i olika avseenden, t.ex. när det gäller kom- munens rätt att lösa mark för gator och allmänna platser samt expropria- tiva effekter när detaljplaner skall genomföras i exploateringssamverkan. Detaljplanen är bindande för kommunens prövning av lovansökningar. Planen kan sägas vara negativt bindande vid inrättande av en gemensam- hetsanläggning enligt AL eller byggandet av en väg enligt EVL. En sådan anläggning får inte inrättas i strid mot planen, såvida det inte är fråga om en mindre avvikelse. Detaljplanen är däremot inte positivt bindande, dvs. den kan inte i sig tvinga fram inrättandet av en anlägg- ning. I PBL finns grundläggande regler för plangenomförande i fall då kom- munen är huvudman för allmänna platser. Om kommunen inte är huvudman finns egentligen ingen reglering i PBL utan plangenomföran- det förutsätts ske genom annan lagstiftning. I PBL finns emellertid på- tryckningsmedel i form av t.ex. bestämmelser om förbud mot bygglov i vissa fall enligt 5 kap. 8 § och krav för bygglov enligt 8 kap. 11 §. Enligt 5 kap. 10 § skall till detaljplan fogas planbeskrivning och genomförandebeskrivning. Genomförandebeskrivningen skall enligt 6 kap. 1 § redovisa de organisatoriska, tekniska, ekonomiska och fastig- hetsrättsliga åtgärder som behövs för ett samordnat och ändamålsenligt genomförande av detaljplanen. Gemensamhetsanläggningar eller väg- föreningar som finns eller som kommunen planerar skall inrättas bör anges i genomförandebeskrivningen. Genomförandebeskrivningen har ingen självständig rättsverkan utan talar om hur kommunen anser att genomförandefrågorna bör lösas. Den är endast vägledande för förrättningsmyndighetens beslut. Även inom områden utan detaljplan kan det naturligtvis vara aktuellt för kommunen att utreda genomförandefrågor, men någon lagreglering om detta finns inte. Områdesbestämmelser kan antas för begränsade områden som inte är detaljplanelagda. Med områdesbestämmelser får regleras bl.a. grund- dragen för användningen av mark- och vattenområden för bebyggelse eller för fritidsanläggningar, kommunikationsleder och andra jämförliga ändamål samt användning och utformning av allmänna platser. Områ- desbestämmelserna är negativt bindande vid inrättandet av en gemen- samhetsanläggning och byggandet av en väg enligt EVL. Fastighetsplanen kan sägas vara ett medel att genomföra detaljplaner. Om kommunen vill att vissa delar av genomförandebeskrivningen skall få rättsverkan, kan en fastighetsplan antas. Vanligtvis upprättas fastig- hetsplanen först när kommunen i samrådsförfarandet märker att det finns problem med genomförandefrågorna. Men det finns också kommuner som mer regelmässigt upprättar fastighetsplaner. I fastighetsplanen kan enligt 6 kap. 3 § meddelas bestämmelser om fastighetsindelningen och om servitut, ledningsrätt och liknande särskilda rättigheter samt om gemensamhetsanläggningar. Frågor om fastighetssamverkan kan alltså prövas i planen. Om fastighetsplanen reglerar inrättandet av en gemen- samhetsanläggning skall enligt 6 kap. 4 § tredje stycket PBL 5 och 6 §§ AL tillämpas, dvs. väsentlighets- och båtnadsvillkoren. Dessa villkor skall prövas i planärendet och måste vara uppfyllda för att bestämmelser om gemensamhetsanläggningar skall få meddelas i fastighetsplanen. Vid en förrättning enligt AL skall därför inte dessa villkor prövas på nytt, så länge den bedömning som gjorts i fastighetsplanen kan anses aktuell och förrättningen görs före utgången av genomförandetiden. Enligt 6 kap. 5 § får en fastighetsplan inte strida mot detaljplanen. Mindre avvikelser får dock göras om syftet med detaljplanen inte mot- verkas. I 6 kap. 6 § anges att det i den mån det behövs med hänsyn till syftet med fastighetsplanen i planen skall anges bl.a. de anläggningar som skall utgöra gemensamhetsanläggningar, de fastigheter som skall delta i gemensamhetsanläggningarna och de utrymmen som skall tas i anspråk för dessa. I motiven till paragrafen anfördes bl.a. att fastighetsbildnings- myndigheten inte är helt bunden till vad som anges i fastighetsplanen. Om det vid en förrättning t.ex. visar sig att fler fastigheter bör anslutas till en anläggning än vad som anges är det förrättningsmannens sak att göra en självständig bedömning enligt AL, prop. 1985/86:1 s. 641. Om det däremot är fråga om att ansluta färre fastigheter torde möjligheterna till avsteg vara mer begränsade eftersom det kan påverka den bedömning av båtnadsvillkoret som har gjorts i fastighetsplaneärendet, se Didón m.fl., En kommentar, s. 350. I 6 kap. 18 § PBL regleras skyldigheten för fastighetsägare som äger obebyggd mark som enligt detaljplanen är avsedd för allmän plats, att utan ersättning upplåta marken. Förutsättningarna är dels att marken be- hövs för att kvartersmark som tillhörde fastighetsägaren när planen an- togs skall kunna användas för avsett ändamål, dels att kommunen inte skall vara huvudman för allmänna platser. Enligt 6 kap. 19 § får läns- styrelsen på ansökan av kommunen förordna att mark, som för områdets ändamålsenliga användning enligt upprättat förslag till detaljplan behövs för sådana allmänna platser för vilka kommunen är huvudman, utan er- sättning skall avstås till kommunen. Även när kommunen inte är huvud- man kan på ansökan av kommunen förordna att mark skall upplåtas utan ersättning. Förordnande enligt paragrafen får meddelas endast i den mån det kan anses skäligt med hänsyn till den nytta markens ägare kan väntas få av planen och till övriga omständigheter. Marken får inte tas i anspråk förrän den behöver användas för avsett ändamål. Upplåts marken, ligger äganderätten kvar hos den ursprunglige ägaren. Det finns inte heller någon skyldighet att ställa i ordning och upplåta all- männa platser till allmän användning, vilket är fallet då kommunen är huvudman. Visserligen kan en vägförening eller en anläggningssam- fällighet inrättas, men det är inte en förutsättning för att detaljplanen skall antas (Didón m.fl. a.a. s. 361). Den praktiska innebörden av ett förord- nande när det gäller annan huvudman än kommunen torde normalt vara att en upplåtelse säkerställs enligt den lag som tillämpas för markens ian- språktagande, t.ex. AL, jämför SOU 1979:66 s. 762. Förordnandet får i första hand sin betydelse när ersättning för utrymme enligt AL skall be- stämmas. Huvudmannaskapet för allmänna platser Som nämnts skall enligt 6 kap. 26 § första stycket PBL kommunen vara huvudman för allmänna platser inom områden med detaljplan, om det inte finns särskilda skäl till annat. Annan än kommunen kan alltså vara huvudman. Kommunens möjlighet att avsäga sig huvudmannaskapet skall i princip användas endast inom områden där man tidigare använde byggnadsplan, t.ex. områden med fritidsbebyggelse. I förarbetena (prop. 1985/86:1 s. 566) angavs att kommunen i en och samma plan måste be- stämma sig för att antingen vara eller inte vara huvudman för allmänna platser. Kommunen betraktas som huvudman även för gatumark som är allmän väg och där staten är väghållare. Om staten inte längre skall vara väghållare innebär detta att huvudmannaansvaret faller tillbaka på kom- munen. Vidare angavs att delat huvudmannaskap inte kan förekomma inom en och samma plan. Lösen av mark som skall användas till allmänna platser I 6 kap. 17 § har kommunen tillagts rätt att lösa mark som enligt en detaljplan skall användas för allmänna platser för vilka kommunen är huvudman. Motsvarande bestämmelser för det fall att annan än kom- munen är huvudman finns inte i PBL utan i AL och EVL. Kommunen har inte någon liknande rätt till mark inom områden som inte är detalj- planelagda. Enligt PBL har fastighetsägaren en ovillkorlig rätt att påkalla inlösen av mark som skall användas för annat än enskilt byggande. Enligt 14 kap. 1 § första stycket gäller sålunda att mark, som enligt en detaljplan skall användas för allmänna platser för vilka kommunen är huvudman samt annan mark som enligt planen skall användas för annat än enskilt be- byggande, är kommunen skyldig att lösa, om fastighetsägaren begär det. som enligt en detaljplan skall användas för allmänna platser för vilka någon annan än kommunen är huvudman, är väghållaren skyldig att förvärva med äganderätt, nyttjanderätt eller annan särskild rätt, om fastighetsägaren begär det. Väghållaren får bestämma med vilken rätt förvärvet skall ske. Det finns inget som hindrar väghållaren från att i stället för inlösen försöka få marken upplåten enligt AL eller EVL. För enskilda vägar och övriga allmänna platser kan det vara en vägförening eller en samfällighet enligt AL som är väghållare. Finns det ingen väg- förening eller samfällighet som kan lösa marken har fastighetsägaren initiativrätt till bildandet av sådana enligt 78 § första stycket EVL resp. 18 § första stycket 2 AL. Om detaljplanen medger tillfällig användning av mark gäller lösenskyldigheten avseende den marken inte som den till- fälliga markanvändningen får pågå, 14 kap. 1 § andra stycket PBL. Undantaget är motiverat bl.a. av att olägenheterna för fastighetsägaren har mildrats av att denne kan använda marken på annat sätt än vad som är tänkt på . Väghållaren skulle annars riskera att få lösa in ett markområde som på är reserverat för ett vägområde. har möjlighet att ingripa enligt 10 kap. 15 § när skyldighet att utföra arbete eller vidta åtgärd på grund av bestämmelser i eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen har underlåtits. Enligt 10 kap. 17 § PBL får , med vissa begränsningar, inom område med detaljplan förelägga ägaren av en byggnad eller annan anläggning att ta bort eller vidta annan åtgärd med den, om den på grund av ändrade förhållanden har kommit att medföra stora olägenheter för trafiksäkerheten. Ägaren av en fastighet eller byggnad får också före- läggas att anordna stängsel eller ändra utfart eller annan utgång mot gator och vägar om det behövs med hänsyn till trafiksäkerheten. Ägaren har i allmänhet rätt till ersättning för den skada som han lider, 14 kap. 3 §. Bestämmelserna i 10 kap. 17 § har samordnats med 40 och 52 §§ VägL för att undvika kompetenskonflikter och dubbelprövning. VägL:s trafik- säkerhetsbestämmelser gäller endast utom detaljplan medan bestämmel- serna i PBL gäller inom detaljplan. Någon motsvarande samordning finns inte med trafiksäkerhetsbestämmelserna i 5 kap. EVL. Samordningen mellan PBL och AL resp. EVL 5 kap. 36 § tredje stycket PBL innehåller en erinran om att beslut enligt vissa andra författningar än PBL inte får meddelas i strid mot detaljplan och områdesbestämmelser, jfr 9 § första stycket och 10 § AL och 4 § andra stycket EVL. I samband med att PBL infördes gjordes vidare följd- ändringar i 6 a och 18 §§ AL. 6 a § AL anger när undantag från väsent- lighets- och båtnadsvillkoren i 5 och 6 §§ AL gäller, nämligen om det i en fastighetsplan har meddelats bestämmelser om en gemensamhetsan- läggning och anläggningsbeslut meddelas under detaljplanens genom- förandetid. I 18 § infördes en rätt för ägare av fastighet som enligt en detaljplan helt eller till viss del skall användas till allmän plats för vilken kommunen inte är huvudman att påkalla förrättning. Anledningen är att fastighetsägarna skall kunna se till att en huvudman som kan lösa marken utses genom att en förrättning enligt AL kommer till stånd. En liknande bestämmelse finns i 78 § första stycket EVL. Med begreppet fastighetsbildning avses alla de åtgärder i fastighetsbild- ningslagen (1970:988, FBL) som gör att fastighetsindelningen ändras eller servitut bildas, ändras eller upphävs. Enligt 2 kap. 1 § kan fastig- hetsbildning ske såsom fastighetsreglering, om den avser ombildning av fastigheter, och såsom avstyckning, klyvning eller sammanläggning om den avser nybildning av fastigheter. I 3 kap. 1 § föreskrivs att fastighetsbildning skall ske så att varje fastighet som nybildas eller ombildas blir varaktigt lämpad för sitt ändamål, varvid särskilt skall beaktas bl.a. att fastigheten får tillgång till erforderliga vägar utanför sitt område. Fastighetsbildningens effekt på delaktighet i en gemensamhetsanläggning Vid avstyckning från fastighet till vilken hör andel i samfällighet eller servitut eller annan särskild rättighet kan lantmäterimyndigheten be- stämma att andelen eller rättigheten i sin helhet eller till viss del läggs till styckningslotten, 10 kap. 4 § FBL. Undantagsvis får en rättighet som inte är lämplig att dela upp läggas till styckningsdelarna gemensamt. Rätt att för utfart använda viss väg är ett exempel på en sådan rättighet.