prop · GK0388 · 1997-01-01 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 9 i konventionen kan medlemsstaterna välja om man vill låta den eftersökte disponera över till- ämpningen av den s.k. specialitetsprincipen, dvs. skydd mot lagföring eller verkställighet av straff för brott begånget före överlämnandet och som inte omfattas av eftersökningen. Artikelns fakultativa karaktär har sin grund i de skillnader som finns mellan medlemsstaternas lagstiftning när det gäller ett samtyckes effekt på den ansökande statens rätt att lagföra den utlämnade för andra gärningar än de som låg till grund för framställningen. Bestämmelsen ger tre handlingsalternativ för medlemsstaterna: 1. Staten avger ingen förklaring. Specialitetsprincipen enligt konvention fortsätter då att gälla, dvs. den anmodade statens medgivande krävs för ytterligare lagföring eller fortsatt straffverkställighet. Den eftersöktes samtycke till överlämnande påverkar således inte tilllämpningen av specialitetsprincipen. Staten avger en förklaring enligt artikel 9.a. Innebörden av detta blir att specialitetsprincipen enligt konvention inte skall tillämpas när den eftersökte samtycker till överlämnande. Samtycket innebär således ett automatiskt avstående från specialitetsprincipen. Staten avger en förklaring enligt artikel 9.b. Innebörden av detta blir att specialitetsprincipen inte skall tillämpas om den eftersökte i samband med att han samtycker till överlämnande också uttryckligen avstår från specialitetsprincipen. Specialitetsprincipen utgör ett skydd för den som utlämnats mot att bli åtalad eller straffad för mer än vad som omfattas av beslutet om utlämning. Samarbetet inom Europeiska unionen bygger bl.a. på att länderna har en grundläggande tilltro till varandras rättsordningar. En uppmjukning av det skydd som specialitetsprincipen ger torde därför vara acceptabelt i denna krets, liksom för övrigt skett mellan de nordiska länderna. I promemorian förordas därför att låta personen själv bestämma över omfattningen av detta skydd, som upprätthålls huvudsakligen i hans intresse. En förutsättning är då givetvis att den efter- sökte fått erforderlig information om vad ett avstående innebär. Regeringen delar denna bedömning. Det bör påpekas att det kan ligga i den eftersöktes eget intresse att avstå från tillämpning av specialitetsprincipen. bör således avge en förklaring enligt alternativ 3 ovan. Mot bakgrund av de farhågor som bl.a. uttalat om att det inte alltid kan förväntas att den eftersökte har tillräckligt klart för sig vad ett avstående innebär bör understrykas att det åligger åklagaren att noggrant försäkra sig om detta. Enligt artikel 13 i konventionen innebär ett avstående från specia- litetsprincipen också automatiskt att den anmodade statens medgivande är nödvändigt för att vidareutlämning skall kunna ske till en annan medlemsstat. Staterna kan emellertid vid ratifikationen inom ramen för den förklaring som kan avges enligt artikel 9 ange att så inte skall vara fallet, och att sådant medgivande alltså även fortsättningsvis skall krävas, även om den eftersökte avstått från det skydd specialitetsprincipen ger. Skyddet mot vidareutlämning är uppställt i samma syfte som speciali- tetsprincipen. Frågorna bör därför behandlas på samma sätt. I konsekvens härmed bör således ett avstående från specialitetsprincipen också innebära att vidareutlämning utan särskilt medgivande från regeringen kan ske. Det bör understrykas att regeln bara kommer att gälla i förhållande till annat land inom Europeiska unionen. Vidareutlämning till länder utanför EU kommer fortfarande att kräva medgivande från regeringen. I artikel 7.4 i konventionen anges att ett avstående från det skydd spe- cialitetsprincipen ger skall vara oåterkalleligt, men att medlemsstaterna kan lämna en förklaring om att avståendet kan återkallas. Av samma skäl som anförts i avsnitt 6.5.5 för att ett samtycke skall kunna återkallas bör ett avstående kunna återkallas. Justitiekanslern, och tingsrätt har framfört att detta bör framgå av lagtexten. Regeringen delar denna uppfattning. Återkallelse bör kunna ske intill dess att överlämnandet har verkställts. bör således avge en förklaring enligt artikel 7.4 och en regel med detta innehåll bör införas i lagen. 6.7 Underrättelse om beslut -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Beslut i utlämningsfrågan skall fattas och | | underrättelse om beslutet lämnas till den ansökande staten inom | | från samtycket. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 10 i konventionen skall underrättelse om ett beslut om överlämnande enligt det förenklade förfarandet och information i samband därmed lämnas av den beslutande myndigheten från det att den eftersökte lämnat sitt samtycke. Underrättelsen skall lämnas till den myndighet i den ansökande staten som begärt det provisoriska anhållandet. Denna bestämmelse avser att förenkla och påskynda förfarandet genom att alla upplysningar lämnas mellan de myndigheter som är direkt berörda av förfarandet. Bestämmelsen innebär också att den beslutande myndigheten har på sig att fatta beslut. Detta är dock en längsta tidsfrist, och beslutet skall naturligtvis fattas så fort som möjligt. Om beslutet blir ett avslag, har den ansökande staten i alla händelser, genom en sammanläggning av de två tidsfristerna (underrättelse om samtycke, en minsta tid före utgången av den konvention stadgade tidsfristen från frihetsberövandet, för att göra en framställning om utlämning. En bestämmelse bör intas i lagen om att beslut skall fattas och underrättelse om beslutet lämnas från samtycket. 6.8 Tidsfrist för verkställighet av beslut -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Om det beslutas att den eftersökte skall | | utlämnas, skall beslutet i normalfallet verkställas inom 20 | | dagar. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att överlämnande av den eftersökte skall ske från beslutet. Vid oförutsedda omständigheter som hindrar överlämnande föreslås att rätten ges möjlighet att förlänga ett tvångsmedelsbeslut med . Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Konventionens artikel 11 stadgar att överlämnande av den eftersökte skall ske från den i föregående avsnitt beskrivna underrättelsen om beslutet om utlämning. Har han inte överlämnats inom tidsfristen skall han friges. Emellertid stadgas att om oförutsedda omständigheter inträffar, som hindrar överlämnande inom tidsfristen, skall den behöriga myndigheten i den andra staten underrättas . De båda staternas myndigheter har då möjlighet att komma överens om en ny dag för överlämnande, vilken skall ligga så nära den ursprungliga dagen som möjligt. Har överlämnande inte skett från den nya dag som bestämts, så skall den anhållne friges. Slutligen stadgas att artikeln inte är tillämplig om den eftersökte är åtalad eller skall avtjäna straff för andra gärningar i den anmodade staten och denna stat önskar skjuta upp överlämnandet eller överlämna personen med förbehåll enligt konvention. Konventionen anger inte någon tid inom vilken ny överenskommelse skall träffas mellan staterna och heller inte hur långt fram den nya överenskomna tiden får ligga. Vidare behöver det fysiska överlämnandet inte ske förrän från den dag man kommit överens om. Detta kan få till följd en avsevärd tidsutdräkt, även om det, som Lagrådet påpekat, torde ligga i såväl den ansökande som den anmodade statens intresse att begränsa denna tidsutdräkt. För att begränsa tidsutdräkten föreslås i promemorian att rätten får medge förlängning av tvångsmedelsbeslutet med . Lagrådet anser det tveksamt om detta är förenligt med konventionens syfte och förordar att lagtexten utformas i närmare överensstämmelse med konventionstexten. Regeringen godtar Lagrådets bedömning. Någon absolut tidsgräns för ny dag för verkställighet skall således inte utsättas. Det skall i det sammanhanget noteras att den eftersökte enligt 23 § tredje stycket kan begära prövning av ett tvångsmedelsbeslut. Tvångsmedelsbeslut skall upphöra att gälla senast efter ny fastställd tid. 6.9 Sent samtycke och utlämning av personer som inte är frihetsberövade -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Det förenklade förfarandet skall kunna | | tillämpas även om samtycke lämnas efter tidsfristen | | eller av någon som inte är frihetsberövad. Den ansökande staten | | skall även i dessa fall informeras om att samtycke lämnats. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Reglerna i konventionen tar främst sikte på situationer där den eftersökte är föremål för provisoriskt anhållande. I artikel 12 i konventionen upptas dock bestämmelser som möjliggör tillämpning av det förenklade förfarandet även i andra situationer. Det förenklade förfarandet skall enligt bestämmelsen tillämpas även om samtycke lämnas efter tiodagarsfristen, om den anmodade staten då ännu inte mottagit någon framställning om utlämning enligt konvention. Den anmodade staten kan även välja att tillämpa det förenklade förfarandet om samtycke lämnas efter tidsfristen, även om en utlämningsframställning då redan har inkommit. Den anmodade staten kan också välja att tillämpa förfarandet om samtycke lämnas sedan en framställning om utlämning gjorts, även om den eftersökte inte är föremål för provisoriskt anhållande. Varje stat skall vid ratifikation av kon- ventionen lämna en förklaring om och i så fall på vilka villkor man avser att tillämpa de två sistnämnda möjligheterna. De ytterligare möjligheter att påskynda förfarandet som regleras i artikel 12 bör tas tillvara. Regler härom bör därför intas i lagen och bör vid ratifikationen förklara att vi ämnar göra det möjligt att tillämpa det förenklade förfarandet även om samtycke lämnas efter tiodagarsfristen eller av någon som inte är frihetsberövad. Att även den som är föremål för en framställning om utlämning, men inte frihetsberövad, bör informeras om möjligheterna att samtycka till utlämning enligt det förenklade förfarandet har behandlats i avsnitt 6.5.2. En bestämmelse om skyldighet att informera den ansökande staten om att samtycke lämnats även i dessa nu berörda situationer tas in i lagen. 6.10 Åtgärder vid avslagsbeslut -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I händelse av avslag skall chefen för | | i normalfallet fastställa den frist inom | | vilken framställning om utlämning skall göras. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Om chefen för på grund av att det föreligger ett icke definitivt hinder beslutar att den eftersökte inte skall utlämnas enligt det förenklade förfarandet, skall den ansökande staten ha en möjlighet att ge in en formell framställning om utlämning i enlighet med konvention kompletterad med nödvändig information, se avsnitt 6.4.2. Chefen för bör i dessa situationer fastställa tidsfrist enligt 23 § andra stycket utlämningslagen. Om den - i och för sig osannolika - situationen uppstår att samtycke avgivits trots att det föreligger ett absolut hinder mot utlämning, t.ex. om den eftersökte är svensk medborgare eller om han redan är dömd i för brottet, finns det inga skäl att fastställa någon tidsfrist för den ansökande staten att komma in med en utlämningsframställning. Bristen kan ändå inte läkas. I dessa situationer bör därför chefen för inte fastställa någon tidsfrist för framställning om utlämning. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Beslut om medgivande till transport genom | | av någon som utlämnas enligt det förenklade förfarandet | | fattas av chefen för . En särskild regel | | införs om att en framställning om transitering av en sådan person| | inte behöver göras på diplomatisk väg. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt konvention skall en framställning om befordran av utlämnad genom avtalsslutande parts territorium göras på diplomatisk väg och åtföljas av samma dokumentation som en utlämningsframställning. Vissa särregler gäller för flygtransport. Artikel 14 i konventionen stadgar vissa undantag som skall gälla vid transitering av en person som överlämnas enligt det förenklade förfarandet. I brådskande fall kan enligt artikeln en begäran om transiteringstillstånd göras med tillämpning av ett förfarande som innebär att framställningen dokumenteras skriftligen. Detta innebär att t.ex. telefax och elektronisk post kan användas. Den anmodade statens beslut kan tillkännages på motsvarande sätt. Vidare sägs i artikeln att den dokumentation som enligt artikel 4 skall ligga till grund för ett ställningstagande till överlämnande enligt det förenklade förfarandet skall anses utgöra tillräckligt underlag för transiteringstillstånd. Vid utlämningslagens tillkomst ansågs att man inte närmare behövde reglera förfarandet vid förfrågningar om transitering, t.ex. genom angivande av vilka dokument som skall åtfölja en framställning. Något skäl att i anledning av konventionen införa bestämmelser om hur framställning eller beslut skall dokumenteras, eller om åtföljande dokumentation, torde inte föreligga. Enligt 26 § utlämningslagen är det chefen för som beslutar om transiteringstillstånd för att regeringen inte skall belastas med sådana ärenden. Något skäl att för det nu föreslagna förfarandet föreslå någon annan ordning torde inte föreligga. Enligt samma bestämmelse skall vidare en framställning om transitering göras på diplomatisk väg. Något skäl att behålla detta förfaringssätt i det förenklade förfarandet finns inte och en regel bör därför införas om att en framställning om transitering av en person som utlämnas enligt detta förfarande kan göras direkt till chefen för . Tillträde till och de föreslagna lagändringarna bedöms inte medföra några ökade kostnader för staten. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: lämnar en förklaring om att vi, | | gentemot de stater som har lämnat en motsvarande förklaring, | | avser att tillämpa konventionen innan den har trätt i kraft. | | Lagen bör därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer och | | regeringen ges möjlighet att sätta den i kraft i förhållande till| | de stater som har lämnat en motsvarande förklaring. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Konventionen träder enligt artikel 16 i kraft efter det att den sista medlemsstaten har deponerat sitt ratifikationsinstrument. Konventionens ikraftträdande är alltså beroende av hur snabbt den sista EU-staten ratificerar den. Detta kan komma att ta . I artikel 16.3 - 4 ges därför en möjlighet för varje stat att vid ratifikationen, eller vid varje senare tidpunkt, avge en förklaring i syfte att göra konventionen tillämplig i förhållande till de stater som avgett en motsvarande förklaring. Med hänvisning till de skäl som anförts under avsnitt 5 för att skall ratificera konventionen kan konstateras att det finns anledning att göra det möjligt att tillämpa det förenklade förfarandet . bör därför lämna en förklaring att vi ämnar tillämpa förfarandet även innan konventionen har trätt i kraft gentemot de länder som lämnat en motsvarande förklaring. Lagen bör därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer och regeringen ges möjlighet att sätta den i kraft i förhållande till de länder som har gjort en motsvarande förklaring. Förenklat utlämningsförfarande inom Europeiska unionen 28 § När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-40 §§. Paragrafen motsvarar delvis artikel 2 i konventionen. De materiella förutsättningarna för utlämning påverkas inte av det förenklade förfarandet. Vidare skall de förfaranderegler som inte påverkas av konventionens bestämmelser tillämpas även vid det förenklade förfarandet, bl.a. reglerna om användning av provisoriska tvångsmedel i 23 §. 29 § En eftersökning skall, för att det förenklade förfarandet skall kunna tillämpas, innehålla uppgifter om 1. den eftersöktes identitet, 2. den myndighet som begärt anhållande, om sådan begäran framställts, 3. förekomsten av ett sådant beslut eller en sådan dom som avses i 9 § tredje stycket, 4. brottets beskaffenhet och rättsliga rubricering, 5. omständigheterna kring brottet, däribland tidpunkt och plats för brottet och den eftersöktes del i det, 6. följderna av brottet, om det är möjligt. Ytterligare upplysningar kan begäras om det behövs för att beslut om utlämning skall kunna meddelas. Paragrafen motsvarar artikel 4 i konventionen. I paragrafen stadgas vilka uppgifter som i enlighet med konventionen skall vara tillräckliga för att beslut skall kunna fattas om utlämning enligt det förenklade förfarandet efter samtycke. Formkrav avseende eftersökning saknas. Det innebär att informationen kan lämnas på olika sätt. I praktiken torde dock med eftersökning normalt avses en begäran om provisoriskt anhållande eller en formell framställning om utlämning enligt 14 § (jfr. 30 §). Tillräckliga uppgifter kan dock i vissa fall finnas redan i en internationell efterlysning eller göras tillgänglig på annat sätt. I punkt 3 anges att det är tillräckligt att uppgift om förekomst av häktningsbeslut eller motsvarande lämnas. Någon kopia av dokumentet behöver således inte företes. I överensstämmelse med konventionen har vidare införts en regel att ytterligare upplysningar kan begäras om det anses behövligt. 30 § Om eftersökningen innehåller de uppgifter som avses i 29 §, behöver en framställning om utlämning enligt 14 § inte göras. Om en sådan framställning kommit in, kan det förenklade förfarandet ändå tillämpas, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Paragrafen har delvis sin motsvarighet i artiklarna 3.2 och 12.2 i konventionen. För tydlighets skull anges i den första meningen att någon framställning enligt 14 § inte behöver göras. Det innebär att någon begäran inte behöver göras på diplomatisk väg via , och att man till grund för det fortsatta förfarandet kan nöja sig med de uppgifter som anges i 29 §. Vidare stadgas att det förenklade förfarandet skall kunna tillämpas även om samtycke lämnas efter det att en formell framställning enligt 14 § gjorts. Detta innefattar också situationer då den eftersökte inte är frihetsberövad. Med hänsyn till de intressen som ligger bakom införandet av det förenklade förfarandet bör detta tillämpas när det finns förutsättningar för det. 31 § Om någon eftersöks för utlämning, skall allmän åklagare skyndsamt utreda om förutsättningarna för utlämning är uppfyllda. Därvid tillämpas vad som föreskrivs om förundersökning i brottmål. Paragrafen motsvarar inte någon artikel i konventionen. I paragrafen regleras åklagarens uppgift sedan denne mottagit en eftersökning från en medlemsstat i Europeiska unionen. Beträffande innebörden av begreppet eftersökning, se ovan under 29 §. Uppgifterna i en eftersökning kan komma åklagaren till del antingen direkt eller från polismyndigheten när någon grips. Den polismyndighet som får del av uppgifter av detta slag skall skyndsamt överlämna dem till allmän åklagare. Åklagaren skall kontrollera om de uppgifter som anges i 29 § finns tillhanda. Om något saknas, bör kontakt tas med den myndighet i den ansökande stat som verkställt eftersökningen. Om erforderliga upplysningar inte inkommer, skall det förenklade förfarandet inte tillämpas. Åklagaren skall också undersöka om det föreligger sådana förhållanden som enligt 1-11 §§ utlämningslagen kan utgöra hinder mot utlämning. Utredningen skall utföras i enlighet med vad som föreskrivs om förundersökning i brottmål, vilket bl.a. medför att offentlig försvarare kan förordnas. Om erforderliga uppgifter inte inkommer så skall det förenklade förfarandet inte tillämpas. Ärendet skall då överlämnas till . 32 § Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av åklagare om han samtycker till utlämning. I sådant fall skall han också tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat brott som begåtts före utlämningen än som omfattas av eftersökningen och att utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas. Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma förfarande som vid utlämning för brott till , , och . Den ansökande staten skall underrättas om ett samtycke eller ett medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten underrättas om detta från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas . Om ett samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall underrättas om återkallelsen. Sådan underrättelse från rätten till chefen för som avses i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker till att utlämnas eller om han inte från den dag han anhölls eller ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i konventionen, men motsvarande bestämmelser finns delvis i artiklarna 8 och 12. I paragrafens första stycke föreskrivs att åklagaren så snart det är möjligt skall tillfråga den eftersökte om han samtycker till att överlämnas enligt det förenklade förfarandet och om han avstår från det skydd som specialitetsprincipen ger. Verkan av ett avstående från specialitetsprincipen är att den stat till vilken personen utlämnas inte behöver den tillstånd för att ställa personen till svars eller straffa honom för annan gärning eller vidareutlämna honom till annat EU-land. Inför dessa ställningstaganden skall den eftersökte noggrant informeras av åklagaren om följderna. Enligt andra stycket skall samtycke lämnas till åklagaren. Även i de fall den eftersökte inte är föremål för tvångsåtgärder skall samtycke lämnas inför den åklagare inom vars område den eftersökte befinner sig. För förfarandet i övrigt skall tillämpas den förordning om avgivande av samtycke som gäller i förhållande till de övriga nordiska länderna (se avsnitt 6.5.3). I tredje stycket stadgas att den ansökande staten skall underrättas om ett samtycke eller ett medgivande. Underrättelsen skall göras av åklagaren direkt till den myndighet som gjort eftersökningen. Om samtycke inte lämnas, skall den ansökande staten underrättas av åklagaren om detta från tvångsmedelsbeslutet. Om den eftersökte på ett tidigt stadium uttryckligen deklarerar att han inte kommer att samtycka, skall underrättelse om detta ske . Vidare stadgas att förfarandet kan tillämpas även om samtycke lämnas efter tiodagarsfristen. Av fjärde stycket följer att en återkallelse av ett lämnat samtycke eller ett avstående från det skydd specialitetsprincipen skall godtas om detta sker innan beslutet om utlämning verkställts. Bestämmelsen medför att den ansökande staten kan förbereda en formell utlämningsframställning om ett lämnat samtycke återkallas. Underrättelse om en återkallelse skall göras av åklagaren eller, om återkallelsen sker sedan han överlämnat ärendet till Riksåklagaren, av denne.