prop · GK03124 · 1997-01-01 00:00:00 — Placeringskommunen bör svara för den hjälp och det stöd, som den enskilde behöver under vistelsen i den andra kommunen, även om personen i fråga har blivit folkbokförd i vistelsekommunen. I princip gäller det både biståndsin- satser enligt 6 § samt socialt stöd och sociala tjänster i form av t.ex. hemtjänst, färdtjänst, daglig verksamhet och personligt stöd. Den kommun som beslutat om vistelse enligt vad som sagts bör också fullgöra skyldigheterna enligt lagen (1990:1404) om kommunens betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård även om den enskilde inte är folkbokförd i denna kommun. Utgångspunkten är att personer som genom kommunens beslut vistas för vård eller boende i en annan kommun bör vara likställda med personer som får motsvarande vård eller boende i den egna kommunen. Det sammanhållna vårdansvaret innebär att placeringskommunen utreder behovet av, beslutar om och finansierar de hjälp- och stödinsatser som beviljas den enskilde även om verkställigheten överlämnas till en privat eller en offentlig vård- eller servicegivare i en annan kommun. Den kommun som beslutat om placeringen i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende svarar för ersättningen till familjehemmet eller vårdavgiften till institutionen. Regeringen anser att detta ansvar även bör omfatta andra kostnader som kan bli aktuella, t.ex. kostnader för hyra m.m. i placeringskommunen, fickpengar, kläder m.m. , kostnader för särskilda stödinsatser som förstärkningsresurser inom förskola och skola samt kostnader för insatser som kan bli aktuella i och med att placeringen upphör. För barn och ungdomar i familjehem innebär det sammanhållna vårdansvaret att placeringskommunens ansvar utvidgas till att bl.a omfatta behovet av de extra insatser som kan behövas för att barnet skall kunna delta i barnomsorgen. Det är också enligt regeringen rimligt att placeringskommunen svarar för de extraresurser som krävs för en fungerande skolgång i vistelsekommunen. Behöver barnet av sociala och/eller psykologiska skäl personligt stöd under vistelsen i skolan bör denna insats bekostas av den kommun som har placerat barnet i familjehemmet. Till skillnad från vad som gäller inom familjehemsvården är barn och unga som placeras i hem för vård eller boende i allmänhet inte folkbokförda i den kommun där hemmet ligger. Placeringskommunen är därmed skyldig att även bekosta skolgången i den andra kommunen. En institutionsvistelse är en del av en behandlingskedja. Tydliggörandet av placeringskommunens ansvar är därför naturligt med tanke på att ofta måste fortsätta med insatser på hemmaplan efter utskrivning från institution. Placeringskommunen är också skyldig att bevaka att den enskilde får den vård och service som har avtalats och att insatserna svarar mot de mål och riktlinjer som anges i socialtjänstlagen. Placeringskommunen kan givetvis inte klara sina åtaganden utan samråd och biträde från vistelsekommunen. Det torde inte vara möjligt att i detalj reglera på vilket sätt vistelsekommunen bör biträda placeringskommunen. Istället förutsätts detta kunna regleras genom frivilliga överenskommelser kommunerna emellan. Den möjlighet som finns i 72 § socialtjänstlagen att flytta över ärenden från placeringskommunen till vistelsekommunen bör finnas kvar. Sådan överflyttning sker enligt frivillig överenskommelse mellan kommunerna. Regeringen anser att en tidsbegränsning av placeringskommunens ansvar, i enlighet med vad föreslår, inte bör införas. I stället bör det göras individuella bedömningar i kommunala överenskommelser där de enskildas egna önskemål bättre kan vägas in. Vad gäller avgiftsbelagda tjänster föreslår kommittén att den enskildes avgift fastställs efter den taxa som tillämpas i placeringskommunen. ställer sig tveksam till detta eftersom det skulle leda till att personer inom en och samma boendeenhet får betala skilda avgifter för samma sorts tjänster. Regeringen anser liksom kommittén att den enskilde varken bör betala mer eller mindre än han skulle ha gjort om han fått motsvarande tjänst i hemkommunen. Särskilda boendeformer för service och vård I samband med Ädel-reformen övertog kommunerna ansvaret för och driften av de sjukhem och andra vårdinrättningar i kommunen som inrättats för somatisk långtidssjukvård. Dessa ingår nu i samlingsbegreppet särskilda boendeformer för service och vård enligt 20 § socialtjänstlagen. Kommunerna har också enligt lag (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård betal- ningsansvar för personer som är folkbokförda i kommunen. Enligt folkbok- föringslagen skall en vistelse inte anses leda till ändrad bosättning om den föranleds enbart av vård vid en . Principen om det sammanhållna vårdansvaret skall tillförsäkra den enskilde det stöd och den hjälp som han eller hon behöver under en vistelse i annan kommunen. Det sammanhållna vårdansvaret bör avse hela vårdkedjan - från eget boende med hemtjänstinsatser till särskilda boendeformer och motsvarande enskilda verksamheter enligt förslaget till 69 § punkt 2 socialtjänstlagen - och gälla oavsett om den enskilde folkbokförs i den nya kommunen. Placeringskommunen skall även svara för kostnader i samband med viss hälso- och sjukvård. Betalnings- ansvaret skall gälla personer som efter beslut av en kommun vistas i en annan kommun. Om t.ex. den enskilde efter avslutad sjukhusvård behöver flytta från ett tidigare boende i ett ålderdomshem till ett sjukhem, men detta inte kan ske på grund av platsbrist, kan kommunen bli betalningsansvarigt mot . Placeringskommunen, dvs. den som placerade personen ursprungligen i ålderdomshemmet, bör i ett sådant fall stå för kostnaden i stället för folkbokföringskommunen, om inte överflyttning av ärendet skett. 15.2 Folkbokföringskommunens ansvar i vissa fall -------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Folkbokföringskommunen skall | | svara för den hjälp och det stöd, som den enskilde | | behöver under kriminalvård i anstalt, under vård på | | sjukhus eller annan sjukvårdsinrättning på initiativ| | av annan än kommun. Folkbokföringskommunen ansvarar | | även för stöd inför avslutning av sådan vård. Kommitténs förslag: Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva. Kammarrätten i påpekar dock att det i finns ett växande antal människor som saknar folkbokföringsort och att det möjligen behövs en särskild regel om vilken kommun som i dessa fall skall ha ansvaret. Länsrätten i befarar att kommunerna i högre grad än kommer att överklaga beslut om folkbokföring eftersom betydande kostnader står på spel (och anser att en regel om betalningsskyldighet för den slutligt bestämda folkboföringskommunen till den kommun som först betalat kostnaden borde övervägas.) Skälen till regeringens förslag: Vissa av de personer som är intagna på kriminalvårdsanstalt eller som vistas på en sjukvårdsinrättning utanför hemkommunen möter svårigheter när de ansöker om bistånd inför frigivningen eller utskrivningen. den kommun där en anstalt eller vårdin- rättning är belägen har, enligt 3 § socialtjänstlagen ansvaret för att den enskilde får det stöd och den hjälp som han eller hon behöver. I de fall det här är frågan om har den enskilde i de allra flesta fall inte för avsikt att stanna kvar i denna kommun efter avslutat straff eller avslutad vård. hänvisas den enskilde därför ofta till att söka bistånd i hemkommunen. Enligt nu gällande regler har hemkommunen dock ingen formell skyldighet att befatta sig med ärendet så länge den enskilde inte vistas där. Följden kan bli att den enskilde får avslag på sin framställan i båda kommunerna och att de eftervårdsinsatser som planerats kraftigt fördröjs eller går om intet. I praktiken är problemet störst i de fall den enskilde inte är känd i hemkommunen och för personer som saknar fast anknytning till någon kommun. Tillämpningen av vistelsebegreppet utgör i de tidigare beskrivna situationerna ett stort problem i kriminalvårdens arbete enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt - s.k. paragraf 34 placeringar - och förberedelser inför frigivning. Det är t.ex. inte ovanligt att kriminalvårdens företrädare måste vända sig till flera olika kommuner för att få någon att teckna en ansvarsförbindelse för denna typ av vård. Valet i ansvarsfrågan står mellan vistelsekommunen (den kommun där anstalten eller vårdinrättningen ligger), tidigare vistelsekommun (den kommun den enskilde vistades i innan han eller hon kom till ifrågavarande institution) eller folkbokföringskommunen. De personer som här avses har i allmänhet inte på eget initiativ sökt sig till kommunen där anstalten eller vårdinrättningen ligger. Majoriteten saknar därför egentligen anknytning till den aktuella vistelsekommunen. Av den anledningen bör ansvaret för hjälp och stödåtgärder i första hand ligga på en annan kommun än den där anstalten eller vårdinrättningen ligger. Regeringen anser att undantag från vistelsekommunens ansvar måste göras för denna grupp människor. Någon placeringskommun finns inte i dessa fall. Biståndsansvaret får istället grundas på formella kriterier som gör det möjligt att snabbt och enkelt slå fast vilken kommun som skall vara ansvarig. Regeringen anser därför att folkbokföringskommunen bör vara ansvarig kommun när den enskilde genom beslut av annan huvudman vårdas på sjukhus eller annan sjukvårdsinrättning respektive avtjänar fängelsestraff. Detta bör dock inte gälla under vård på sjukhus eller annan sjukvårdsinrättning som sker på initiativ av en kommun. I dessa fall får det förutsättas att den kommunen på annan grund har ett ansvar för personen, exempelvis därför att han eller hon är omhändertagen för missbruksvård. Detta ansvar omfattar även socialtjänstinsatser som aktualiseras inför utskrivning/frigivning. Det faktum att många av krimi- nalvårdens klienter är folkbokförda i en kommun som de inte längre har någon naturlig anknytning till anser regeringen uppvägs av enkelheten i regeln. Om hemkommunen eller den enskilde själv anser att den enskilde bör vara folkbokförd i en annan kommun än denne är folkbokförd i kan fråga väckas om att folkbokföringen ändras. Kommunen eller den enskilde kan därefter begära att ärendet i enlighet med 72 § flyttas över till den andre kommunen. Folkbokföringskommunens ansvar upphör när dessa insatser har genomförts eller när ärendet överflyttas till annan kommun. När en person inte alls är folkbokförd i landet har vistelsekommunen biståndsansvaret. Genom att folkbokföringskommunen åläggs ansvaret för hjälp och stöd till intagna i kriminalvårdsanstalt undanröjs i de flesta fall problemet med att fastställa vilken kommun som är betalningsansvarig. Däremot kvarstår problemet med att ekonomiska överväganden inte sällan gör att den betalningsansvariga kommunen motsätter sig åtgärder eller på annat sätt söker undvika kostnader som är förknippade med kontraktsvård eller paragraf 34 placeringar. Det är naturligtvis allvarligt att angelägna behandlingsinsatser försvåras eller omintetgörs av sådana överväganden. Problemet har tagits upp både i betänkande Verkställighet av fängelsestraff (SOU 1993:76) och i betänkande Ett reformerat staffsystem (SOU 1995:91). övervägs vilka ytterligare åtgärder som kan vara nödvändiga för att förbättra situationen. 16 Ekonomiska konsekvenser av förslagen Socialtjänstlagen är en målinriktad ramlag. I detta ligger att kommunerna medvetet lämnats ett betydande utrymme för att själva avgöra ambitionsnivåer, organisation och metoder för de insatser som lämnas med stöd av lagen. De åligganden för kommunerna som mer direkt regleras av lagen är de som faller under rätten till bistånd. På detta område sker dock i huvudsak en precisering och avreglering i och med förslagen i propositionen. träffade regeringen en överenskommelse med och om riktlinjer för kommunernas ekonomi . Regeringen åtog sig enligt uppgörelsen att ekonomiskt reglera nya och ändrade regler som påverkar det kommunala skatteunderlaget och det kommunala utgiftstrycket. Regeringen åtog sig också att minska detaljstyrningen bl.a. i fråga om socialbidragen, i syfte att minska trycket på de kommunala kostnaderna. Eftersom statens styrning av i huvudsak sker genom målangivelser måste kostnadsuppskattningar utgå från de förändringar som görs i målen. Avgörande för bedömningen måste vara om lagändringen kan ses som en ambitionshöjning, t.ex. genom att en större grupp förutsätts ta del av insatsen eller att insatsen förutsätts vara av större omfattning eller av högre kvalitet i de enskilda fallen. Eftersom det inte är möjligt att på förhand veta vilka insatser som kommunerna kommer att använda sig av i sitt arbete är det svårt att göra tillförlitliga kostnadsberäkningar. Regeringen gav Statskontoret i uppdrag att bedöma kommunernas kostnader av regeringens förslag i propositionen. Nedan följer en genomgång av de viktigare förslagens kostnadskonsekvenser enligt regeringens och statskontorets bedömning. -------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Förslagen om hänsyn till | | barnens bästa och om barns rätt att komma till tals | | är en anpassning till bestämmelserna i artikel 3 i | | . De är uttryck för en vilje- | | inriktning som inte nödvändigtvis medför några kost-| | nadsökningar. Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens. Statskontorets bedömning: Förslaget om att barnets bästa skall sättas i främsta rummet är uttryck för en viljeinriktning och medför inte automatiskt några direkta kostnader. Även förslaget om att öka barns rätt att bli hörda är uttryck för en viljeinriktning och medför inte ökade kostnader för kommunerna. Dock kan ökade kostnader uppstå . Skälen för regeringens bedömning: Principen om barnets bästa är väl förankrad i lagstiftning som rör barn. Kompletteringen i socialtjänstlagen bygger på , som anslutit sig till, och har till syfte att förtydliga och ge vägledning vid avvägningen mellan barns och vuxnas intressen. Bestämmelsen har utformats i överensstämmelse med de nya bestämmelserna om barns rätt att komma till tals som infördes i . Förslaget bedöms av statskontoret inte innebära några nya uppgifter eller kostnader för utan är en kodifiering av vad som redan sker i de flesta ärenden som rör barn och ungdomar. Statskontoret anför att införandet av ett barnperspektiv kan innebära att det ställs andra krav på arbetssätt och arbetsorganisation. Regeringen instämmer i den bedömningen. Det finns, enligt Statskontoret, inga rapporter som tyder på att sociala utredningar blir dyrare av att barns hörs, varken då det gäller själva utredningsarbtet eller resultatet/bedömning. Om samverkan förbättras mellan framför allt förskola/grundskola och ökar, enligt statskontorets uppfattning, sannolikt barnets möjligheter att komma till tals utan att det behöver innebära ökade kostnader. Enligt regeringens bedömning ökar möjligheter att komma in i ett tidigare skede än , vilket i stället kan komma att medföra vissa besparingar. -------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Förslaget att införa en | | tidsgräns handlar i första hand om ett förändrat | | arbetssätt och bedöms vara en kodifiering som inte | | medför några kostnadsökningar. bedömning: Förslaget innebär inte krav på höjda ambitioner och kostnader för . Statskontorets bedömning: Statskontoret anser att förslagen innebär en ambitionshöjning och en ökad kostnad för kommunerna. Statskontoret kan inte bedöma kostnaderna för detta merarbete. Skälen för regeringens bedömning: Statskontorets bedömning av kostnaderna grundar sig på socialtjänskommitténs förslag att ha en tidsgräns för utredningar . De bestämmelser som införs i 50 a §, som innebär att det skapas en klarare struktur kring utredningar av barns förhållanden, kommer sannolikt att avgränsa omfattningen av utredningar i många fall. Statskontoret hänvisar till undersökningar av utredningstiden som genomförts och som visar att den genomsnittliga tiden i en undersökning var 12,och i en annan . Det förekommer att utredningar inte avslutas, trots att de i praktiken är slutförda med motiveringen att vill få möjlighet att följa ett ärende . Tidsgräns för utredningar tillämpas som ett internt resultatmål i många kommuner och lagförändringen innebär främst ett metodstöd och en bekräftelse på ett redan ändrat, mer strukturerat och metodmässigt arbetssätt. Den totala omfattningen på utredningsarbetet bör ej komma att påverkas och således ej heller kostnaderna sett . -------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Förslaget innebär att | | betydelsen av anhörigas insatser lyfts fram och att | | denna grupp behöver stöd från samhället för att klara| | sitt omsorgsansvar. Den nya bestämmelsen markerar | | därmed en politisk ambitions-höjning. Förslaget i sig| | innebär dock inget nytt åtagande utan är en uppgift | | som redan ligger inom ansvarsområde | | men som behöver utvecklas framförallt när det gäller| | metoder, samverkan med organisationer och fri- | | villiga. Bestämmelsen är utformad så att kommunerna | | frivilligt får - så långt de bedömer det möjligt - | | stödja anhöriga och alltså inget som den enskilde kan| | ställa krav på. bedömning:| |Överensstämmer med regeringens. | | Statskontorets bedömning: Överensstämmer med | |regeringens. | | Skälen för regeringens bedömning: Det är mycket svårt| |att exakt kvantifiera behovet av olika slags | |stödinsatser och därmed kostnaden för ett ökat stöd till| |anhöriga. Situationen ser olika ut i kommunerna men | |eftersom det rör sig om ett frivilligt åtagande bedöms| |ej kostnaderna öka. Det är uppenbart att många äldre | |är beroende av vård från anhöriga och den mest | |psykiskt och fysiskt påfrestande uppgiften har | |anhöriga till personer med demenssjukdomar. Det är | |också känt att andelen äldre i befolkningen kommer att| |öka kraftigt och att de | |demenssjuka därmed också ökar. Att utveckla metoder och| |olika slags stödinsatser för anhöriga är därför viktigt för| |att avlasta dessa men kan också ge | |förutsättningar för att kunna möta framtidens krav. | |Relativt blygsamma insatser i form av avlösning kan | |med andra ord förhindra alternativt uppskjuta behovet | |av betydligt mer kostsamma alternativ som t.ex. | |särskilt boende. Sannolikt finns redan befintliga | |resurser i form av t.ex. dagverksamheter, växelvårds- | |och avlösningsplatser i särskilt boende som borde vara| |tillräckliga och som talar för att stödet till anhöriga| |i hög grad är en metodfråga - en fråga om arbetssätt för| |att förebygga mer kostsamma behov. En ökad satsning på| |anhörigstöd kan också leda till minskat utnyttjande av| |akutsjukvården. När anhöriga inte orkar längre vänder man| |sig ofta till sjukvården. Vanligt är också att det | |uppstår två vårdtagare när den friskare maken slitit ut| |sig utan stöd från samhället. Innevarande budgetår har| |avsatts till för | |att utveckla formerna för och innehållet i stödet till| | | | | |anhöriga. | | | | | |Rätten till bistånd | | | | bedömning: har beräknat att regeringens förslag till ändrade regler för socialbidrag ger förutsättningar som kan leda till kostnadseffekter som varierar mellan minskade kostnader med och ökade kostnader med . Styrelsen understryker dock att beräkningsgrunderna är osäkra. Skälen för regeringens bedömning: har i en särskild PM redovisat vissa beräkningar som genomförts vad gäller ekonomiska konsekvenser av en ny reglering av försörjningsstödet. Vid jämförelsen har antagits de belopp som grundar sig på senaste prisundersökningar. I de fall vissa kostnadsposter enligt förslaget lyfts bort från schablonen och upptas som skäliga kostnader vid behov har olika antaganden gjorts om hur ofta kostnader kan förekomma och vilken nivån som de beräknas ligga på. Tre antaganden har gjorts: låg, medel och hög nivå - olika nivåer för de olika posterna. Följande antaganden för de kostnadsposter som ligger utanför schablonen har antagits (procent av nuvarande nivå): Hushållsel: 60, . Hemförsäkring: 60, . Läkar- och tandvård: 60, . Möbler, husgeråd m.m.: 30, . Enligt beräkningarna medför regeringens förslag till ny socialbidragsnorm att kostnaden för försörjningsstödet minskar med för låg respektive medelalternativet, jämfört med nuvarande socialbidragsnorm (exklusive möbler, husgeråd m.m.). Det högre alternativet ger ökade kostnader med , främst beroende på att läkar- och tandvård antagits till av dagens kostnader. Om möbler, husgeråd m.m. inkluderas i beräkningen minskar kostnaderna med jämfört med nuvarande norm. Jämförelsen begränsar sig till de konsumtionsposter som ingår i försörj- ningsstödet som enligt regeringens förslag preciseras i lagen. Det som i förslaget benämns annat ekonomiskt stöd blir till skillnad mot inte överklagningsbart i förvaltningsdomstol genom förvaltningsbesvär. Besluten kommer endast att kunna överklagas genom den ordning som gäller för laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900). Det innebär att kommunens skälighetsbedömning ges större utrymme än nuvarande system, varför detta rimligen också bör ge kostnadseffekter. Det kan också nämnas att har gjort en total översyn av de i sina hushållsberäkningar ingående konsumtionsvarorna. Denna översyn har resulterat i vissa omfördelningar och minskade kostnader framför allt när det gäller barn och ungdomar. När det gäller att bedömma utvecklingen av antalet överklaganden till de allmänna förvaltningsdomstolarna i fråga om rätten till bistånd bedömer rege- ringen att antalet sådana mål kommer att reduceras kraftigt. Utan att kunna redovisa något underlag i detalj uppskattas att antalet biståndsmål på långsikt kommer att reduceras med i vart fall . Minskningen av antalet överklaganden kommer naturligtvis också att innebära kostnadsminskningar för kommunerna. Förändringen att vård och behandling, personligt stöd och barnomsorg i vissa fall inte längre faller under rätten till bistånd kommer att ge kommunerna förutsättningar för samordnings- och effektivitetsvinster som bör leda till ekonomiska besparingar. Hur stora dessa kan bli är dock svårbedömbart. Mot bakgrund av ovanstående är regeringens sammantagna bedömning att förslagen i föreliggande proposition inte innebär ökade kommunala kostnader. Regeringen kommer dock under det närmaste året att noga följa utvecklingen av de kommunala kostnaderna för socialbidrag. Ändringarna i socialtjänstlagen föreslås träda i kraft . Vissa regler som gäller yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet och placeringskommunens ansvar föreslås dock träda i kraft . Regeringen anser det angeläget att som stöd till kommunerna ser över behovet av allmänna råd och informerar om den nya lagstiftningen. Det är också angeläget att den nya lagstiftningen noga följs upp och utvärderas. 18.1 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 1 § I ett nytt fjärde stycke, som har tillkommit bl.a. som en följd av de krav som innehåller, införs ett barnperspektiv som tidigare saknats i socialtjänstlagen. Principen om barnets bästa är väl förankrad i all lagstiftning som rör barn men har tidigare inte kommit till tydligt uttryck i socialtjänstlagen. Enligt bestämmelsen skall, när åtgärder rör barn, särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Den nya bestämmelsen svarar mot innehållet i artikel 3 i . Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 3 § I ett nytt fjärde stycke hänvisas till föreskrifter i 6 h och 72 a §§ som inne- bär avsteg från principen om vistelsekommunens ansvar enligt första stycket. 4 § I tredje stycket har lagts till att en kommun får tillhandahålla tjänster åt en annan kommun. Det innebär att kommunen i ett sådant fall kan gå utöver den kommunala behörigheten enligt kommunallagen (1991:900). Bestämmelsen har tillkommit för att öka möjligheterna för en kommun att överlämna vissa arbetsuppgifter till en annan kommun, om det sett ur ett kvalitetsperspektiv bedöms vara lämpligt.