prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — Ansvar enligt första stycket gäller inte 1. den som innehar en starkströmsanläggning för produktion av el där generatorn har en märkeffekt om högst 50 kilovoltampere, 2. den som innehar en starkströmsanläggning som är avsedd för användning av el och som tillförs el med en spänning av högst mellan en ledare och jord eller, vid icke direkt jordat system, mellan två ledare, 3. om skadan skett på en annan elektrisk anläggning eller en rörledning för transport av naturgas, för vilken det krävs koncession enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar, eller 4. om den elektriska anläggningen utgörs av en inrättning för godsbefordran eller är avsedd för en sådan inrättnings behov och skada uppkommit på egendom som har blivit mottagen för sådan befordran. Paragrafen motsvarar 4 § i den gamla ellagen. I denna och följande paragrafer läggs skadeståndsansvaret på innehavaren av en anläggning. Den som kräver skadestånd enligt lagen kan i stället vända sig mot ägaren. Detta framgår av 7 § första stycket. Den som kräver skadestånd kan alltså rikta sig mot endera av dessa två. Förhållandet dem emellan regleras i 7 § andra stycket. I första stycket ges huvudregeln om strikt skadeståndsansvar i stället för ansvar vid vållande. Ansvaret omfattar person- och sakskador som orsakats genom inverkan av el från en elektrisk starkströmsanläggning. Vad som avses med en elektrisk anläggning framgår av 1 kap. 2 §. Ansvaret gäller endast om elen kommer från en starkströmsanläggning. - El från svagströmsanläggningar är enligt den gängse definitionen av sådana anläggningar inte farliga för person eller egendom varför el som härrör från sådana anläggningar inte kan orsaka person- eller sakskador. Flertalet skador inträffar i direkt anslutning till en elektrisk starkströmsanläggning. Någon kommer exempelvis i kontakt med en nedfallen ledning och skadas av elen därifrån. Det kan också inträffa t.ex. att en ledning faller ned och gör ett järnstaket strömförande eller att el genom induktion tillförs en svagströmsanläggning och via den orsakar person- eller sakskada. Det strikta ansvaret gäller i alla dessa och liknande situationer. Ansvaret åvilar innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen senast kommit. Ansvaret har alltså utsträckts till att gälla innehavare av alla elektriska starkströmsanläggningar, oavsett om anläggningen är utrustad med en generator eller transformator eller ej. Det saknar i detta sammanhang betydelse var elen alstrats och om den kommit in i anläggningen avsiktligt genom vanlig leverans eller oavsiktligt på annat sätt exempelvis genom överledning eller induktion. I andra stycket anges fyra undantag från huvudregeln om strikt skadeståndsansvar. Undantagsbestämmelsen innebär att sedvanliga skadeståndsrättsliga regler, främst skadeståndslagens föreskrifter, blir tillämpliga medan transporträttsliga regler gäller i det fjärde undantagsfallet. Enligt punkterna 1 och 2 undantas från det strikta ansvaret dels den som innehar en starkströmsanläggning för produktion av el där generatorn har en märkeffekt om högst femtio kilovoltampere, dels den som innehar en starkströmsanläggning som är avsedd för användning av el och som tillförs el med en spänning av högst tvåhundrafemtio volt mellan ledare och jord eller, vid icke direkt jordat system, mellan två ledare. Vad gäller anläggningar som nämns i punkt 2 görs inte längre någon åtskillnad mellan anläggningar inomhus och utomhus. I detta sammanhang bör även regleringen i 1 kap. 2 § andra stycket andra meningen uppmärksammas. Där anges att om det till en anläggning som är avsedd för användning av el är anslutet en eller flera andra sådana anläggningar och anläggningarna är i samme innehavares hand, skall an- läggningarna betraktas som en och samma anläggning. Detta innebär t.ex. att om någon av dessa anläggningar tillförs el med en spänning som överstiger tvåhundrafemtio volt, gäller strikt ansvar för skada som inträffar vid ansluten anläggning som tillförs el med en spänning av högst tvåhundrafemtio volt. Enligt tredje punkten gäller inte heller strikt ansvar om det är en annan elektrisk anläggning eller en rörledning för transport av naturgas, för vilken krävs koncession enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar, som har skadats. Punkten motsvarar delvis 6 § i den gamla ellagen. De bestämmelser rörande medvållande som finns i 6 § i den gamla ellagen har inte förts över till den nya ellagen. I detta hänseende blir alltså sedvanliga bestämmelser gällande, främst 6 kap. 1 § andra och tredje styckena skadeståndslagen. Det kan också förekomma att driften hos en elektrisk anläggning störs på grund av inverkan av el från en annan sådan anläggning. Den frågan regleras i 4 §. Enligt fjärde punkten gäller inte heller strikt skadeståndsansvar om den elektriska anläggningen utgörs av en inrättning för godsbefordran eller är avsedd för en sådan inrättnings behov och skada uppkommit på egendom som har blivit mottagen för sådan befordran. I detta fall blir främst transporträttsliga bestämmelser gällande. Punkten motsvarar 13 § i den gamla ellagen. 2 § Om en skada orsakas av säkerhetsbrist i el som har satts i omlopp från en elektrisk anläggning med egen generator eller transformator är innehavaren, om inte annat följer av 3 §, skyldig att betala skadestånd för personskada samt för sakskada på egendom som till sin typ vanligen är avsedd för enskilt ändamål, om den skadelidande vid tiden för skadan använde egendomen huvudsakligen för sådant ändamål. Med säkerhetsbrist avses att elen inte är så säker som skäligen kan förväntas. Avtalsvillkor som inskränker skadeståndsskyldigheten är utan verkan. 3 § Skadeståndsskyldig enligt 2 § är inte den som 1. visar att han inte har satt elen i omlopp i en näringsverksamhet, 2. gör sannolikt att säkerhetsbristen inte fanns när han satte elen i omlopp, 3. visar att säkerhetsbristen beror på att elen måste stämma överens med tvingande föreskrifter som har meddelats av en myndighet, eller 4. visar att det på grundval av det vetenskapliga och tekniska vetandet då han satte elen i omlopp inte var möjligt att upptäcka säkerhetsbristen. Dessa paragrafer motsvarar 4 a och 4 b §§ i den gamla ellagen och reglerar skadeståndsansvaret vid skador orsakade av el som har brister i kvalitet. Bestämmelserna har sin grund i rådets direktiv /85/374/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister. I direktivets artikel 1 föreskrivs att en tillverkare skall vara ansvarig för skador som orsakas av en defekt i hans produkt. I artikel 2 definieras produkt som en lös sak med vissa undantag. Enligt artikel 3 avses med tillverkare främst den som framställt produkten. En produkt har, enligt artikel 6, en säkerhetsbrist om den inte ger den säkerhet som en person har rätt att vänta sig med hänsyn till alla omständigheter. Direktivet införlivades med svensk rätt huvudsakligen genom produktansvarslagen (1992:18), som trädde i kraft . Emellertid anges i artikel 2 sista meningen i direktivet att begreppet "produkt" inbegriper elektricitet. Någon annan bestämmelse som specifikt behandlar el finns inte i direktivet. Såvitt avser el införlivades direktivet genom att 4 a och 4 b §§ infördes i ellagen med ikraftträdande . Dessa paragrafer ersätts nu med 2 § respektive 3 §. I 2 § ges själva skadeståndsregeln, som innebär att strikt ansvar föreligger för skada som orsakas av säkerhetsbrist i el. I motsats till annan skadeståndsskyldighet som regleras i detta kapitel gäller denna paragraf skador som orsakas av fel hos själva elen och inte fel som orsakas av fel eller inverkan från en elektrisk anläggning. Vad som avses med säkerhetsbrist anges i paragrafens andra stycke. Som exempel på fel kan nämnas avvikelser i fråga om frekvens eller spänning hos elen. Skadeståndsskyldighet gäller för personskada och viss angiven typ av sakskada. I 3 § finns vissa föreskrifter om undantag från skadestånds- skyldigheten. I den mån föreskrifter om produktansvar för el saknas i dessa paragrafer gäller sedvanliga skadeståndsrättsliga bestämmelser. Närmare kommentarer om produktansvaret för el finns i regeringens proposition (prop. 1991/92:135) om produktansvar för skador orsakade av elektrisk ström. 4 § Har driften vid en elektrisk anläggning störts genom inverkan av el från en annan sådan anläggning och vållar störningen personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, skall innehavaren av sistnämnda anläggning ersätta skadan, om störningen har uppstått till följd av uppsåt eller vårdslöshet från hans sida. Paragrafen motsvarar delvis 6 § i den gamla ellagen. Har en elektrisk anläggning skadats genom inverkan av el från en annan elektrisk anläggning skall, vilket framgår av 1 § andra stycket 3, det strikta ansvaret enligt 1 § första stycket inte gälla. I stället får sedvanliga skadeståndsrättsliga bestämmelser tillämpas, vilket i detta fall innebär främst skadeståndslagens bestämmelser. Ersättning utgår alltså för person- och sakskada samt för ren förmögenhetsskada genom brott. Men även störning av driften vid en elektrisk anläggning kan ske genom inverkan av el från en annan elektrisk anläggning. En sådan störning orsakar normalt varken person- eller sakskador. Däremot orsakas ofta ren förmögenhetsskada. Ersättning för sådan skada utgår inte enligt skadeståndslagens bestämmelser utom i vissa fall som här saknar aktuali- tet. Därför har den aktuella bestämmelsen tagits in i ellagen. Om en störning skulle orsaka person- eller sakskada utgår ersättning för detta enligt allmänna skadeståndsbestämmelser. För tydlighets skull föreskrivs detta i paragrafen. 5 § Om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skada som skall ersättas enligt 1 § första stycket eller 4 § gäller 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Skadestånd enligt 2 § jämkas efter vad som är skäligt, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Paragrafen motsvarar 7 § i den gamla ellagen. Första stycket innebär att skadestånd som utgår enligt bestämmelsen om strikt ansvar i 1 § första stycket kan jämkas vid medvållande från den skadelidandes sida i enlighet med 6 kap. 1 § skadeståndslagen. Bestämmelsen gäller både vid person- och sakskada. Därigenom innebär bestämmelsen en ändring i förhållande till den gamla ellagen i fråga om sakskada. gällde vid sakskada att skadeståndsskyldighet förelåg fullt ut eller inte alls beroende på graden av medvållande från den skadelidandes sida. Skälen för ändringen har redovisats i avsnitt 13.6. Även då ersättning för ren förmögenhetsskada enligt 4 § tillämpas skadeståndslagens jämkningsbestämmelser. Andra stycket reglerar jämkning vid skadestånd enligt bestämmelserna om produktansvar. Motsvarande regel finns i produktansvarslagen. Regeln grundar sig på jämkningsregeln i rådets direktiv /85/374/EEG av . Regeln är oförändrad i förhållande till den gamla ellagen. 6 § Vid bestämmande av ersättning för skada enligt 1, 2 eller 4 § tillämpas 5 kap. skadeståndslagen (1972:207). När ersättning för sakskada bestäms enligt 2 § avräknas ett belopp om . Paragrafen motsvarar 8 § i den gamla ellagen. Huvudregeln om skadeståndets bestämmande ges i första stycket. Där nämns ersättning enligt 1, 2 och 4 §§, vilka är de ersättningsbestämmelser som avviker från skadeståndslagens ersättningsbestämmelser. Vad avser bestämmande av skadestånd enligt enligt de nämnda paragraferna hänvisas till 5 kap. skadeståndslagen. I andra stycket finns en avräkningsregel som innebär att skall avräknas då skadestånd för sakskada enligt regeln om produktansvar i 2 § bestäms. Motsvarande regel finns i produktansvarslagen. Regeln grundar sig på jämkningsregeln i rådets direktiv /85/374/EEG av . Regeln är oförändrad i förhållande till den gamla ellagen. 7 § Har ägaren till en elektrisk starkströmsanläggning upplåtit nyttjanderätten helt eller delvis till någon annan, svarar han ändå för skada som skall ersättas enligt denna lag som om han alltjämt innehaft anläggningen. Ägaren är dock inte ansvarig med annan egendom än som har upplåtits. Den ersättning ägaren kan ha utgett i ett sådant fall som avses i första stycket får han kräva tillbaka av nyttjanderättshavaren. Paragrafen motsvarar 10 § i den gamla ellagen. 8 § Talan mot en elektrisk anläggnings ägare eller innehavare om skadestånd enligt 1 § första stycket eller 4 § skall väckas från det skadan inträffade. Den som vill ha ersättning enligt 2 § skall väcka talan från det han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen kunde göras gällande. Talan om ersättning måste dock väckas från det att den som påstås vara skadeståndsskyldig tillhandahöll elen. Den som inte väcker talan har inte rätt till ersättning enligt de angivna bestämmelserna. Paragrafen motsvarar 11 § i den gamla ellagen. I första stycket föreskrivs en preskriptionstid i de fall skades- tånd skall utgå enligt ellagens bestämmelser, dvs. enligt 1 § första stycket (strikt ansvar) eller 4 § (ersättning för ren förmögenhetsskada vid driftstörning). För de skador som skall ersättas enligt andra bestämmelser blir de allmänna reglerna i preskriptionslagen tillämpliga. I andra stycket föreskrivs en preskriptionstid i de fall skades- tåndsskyldighet föreligger enligt 2 § (produktansvar). Motsvarande regel finns i produktansvarslagen. Regeln grundar sig på preskriptionsbestämmelserna i rådets direktiv /85/374/EEG av . Regeln är oförändrad i förhållande till den gamla ellagen. Särskilda bestämmelser om överföring och leverans av el till konsumenter 1 § Detta kapitel gäller överföring och leverans av el till konsumenter. Med konsument avses en fysisk person till vilken el överförs eller levereras huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. I paragrafen avgränsas kapitlets tillämpningsområde till att avse överföring och leverans av el till konsumenter. Begreppet konsument avser en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Definitionen stämmer överens med vad som gäller enligt EG: s direktiv om oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal (93/13/EEG). I sak motsvaras definitionen även av de uttryck som används i annan konsumenträttslig lagstiftning, t.ex. konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen. En närmare redogörelse för konsument- begreppet finns bl.a. i förarbetena till avtalsvillkorslagen (prop. 1994/95:17 s. 29 f.). Bestämmelserna i kapitlet är således tillämpliga på hushållsel som överförs och levereras till en privatperson och dennes familj för att användas för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Om elen används även för näringsverksamhet är den huvudsakliga användningen avgörande. 2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i detta kapitel är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne. I paragrafen slås fast att kapitlets bestämmelser är tvingande till konsu- mentens förmån. Den jämförelse som nämns i paragrafen skall göras mellan det enskilda avtalsvillkoret och den enskilda lagbestämmelsen som reglerar en viss fråga. Det är således inte fråga om att göra en helhetsbedömning av ett avtal som i vissa avseenden ger konsumenten en sämre och i andra avseenden en förmånligare ställning än vad som följer av lagen. Bestämmelsen innebär att de olika förmåner och befogenheter som lagen tillerkänner konsumenten inte kan inskränkas genom avtal. Konsumenten får däremot alltid åberopa ett avtalsvillkor som är förmånligare än vad som följer av lagens regler. Paragrafen avser avtalsvillkor varigenom konsumenten på förhand godtar inskränkningar i sina rättigheter eller utvidgningar av sina skyldigheter enligt lagen. Däremot hindrar stadgandet inte att konsumenten i ett konkret fall avstår från en befogenhet eller en förmån sedan den väl har blivit aktuell. Frågan huruvida ett sådant avstående eller åtagande från konsumentens sida är bindande för denne får bedömas enligt allmänna avtalsrättsliga regler, bl.a. generalklausulen i 36 § avtalslagen. Avbrytande av överföring av el på grund av konsumentens avtalsbrott 3 § Överföring av el får avbrytas, om konsumenten försummar sina skyldigheter och försummelsen utgör ett väsentligt avtalsbrott. Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse och, i annat fall än som avses i 4 §, underrättas om att överföringen annars kan avbrytas. Sker rättelse får överföringen inte avbrytas. Om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada, får överföringen inte avbrytas. Det gäller dock inte om konsumenten handlar otillbörligt. I paragrafen behandlas de grundläggande förutsättningar som gäller för avbrytande av överföring av el på grund av att konsumenten gjort sig skyldig till ett avtalsbrott. Paragrafen riktar sig mot både nätkoncessionshavaren och leverantören. Det är dock endast nätkoncessionshavaren, vilken svarar för nätverksamheten och de anläggningar med vilkas hjälp överföringen sker, som de facto kan avbryta överföringen. Om leverantören anser att det finns grund för att avbryta överföringen på grund av konsumentens försummelse, får leverantören vända sig till nätkoncessionshavaren och begära att denne skall avbryta överföringen. Förhållandet mellan nätkoncessionshavaren och elleverantören får regleras genom avtal. Som framgår av 8 § andra stycket ligger ansvaret för att avbrytandet av överföringen sker i enlighet med bestämmelserna i detta kapitel på den som tar initiativ till åtgärden. Av första stycket framgår att en grundläggande förutsättning för att överföringen skall få avbrytas är att konsumenten har gjort sig skyldig till en försummelse som är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott, antingen mot nätkoncessionshavaren eller leverantören. Konsumenten kan bryta mot avtalet på olika sätt, t.ex. genom att inte följa säkerhetsföreskrifter. Den vanligaste försummelsen torde dock vara bristande betalning av nätavgift respektive avgift för levererad el. Försummelsen skall vara sådan att avtalsbrottet är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott. Väsentlighetsbedömningen bör ske utifrån avtalsbrottets betydelse för nätkoncessionshavaren respektive elleverantören i enlighet med allmänna kontraktsrättsliga principer. När det gäller bristande betalning bör sådana omständigheter som skuldens storlek och antalet obetalda avgifter vara av avgörande betydelse. Är det fråga om något enstaka dröjsmål avseende mindre belopp bör väsentlighetskravet normalt inte anses uppfyllt. En konsument kan ha flera olika abonnemang med samma leverantör eller nätkoncessionshavare. Överföringen får dock endast avbrytas beträffande det avtal som konsumenten har brutit mot. Betalar konsumenten inte för elen till en fritidsbostad kan detta avtalsbrott inte läggas till grund för att bryta överföringen till konsumentens ordinarie bostad. I andra stycket finns ett generellt krav som innebär att konsumenten skall uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse innan överföringen avbryts. Tidsfristen skall anges uttryckligen i uppmaningen och vara skälig. Skälig tid beträffande betalningsdröjsmål torde normalt inte understiga . Vid andra typer av försummelser får frågan vad som skall anses vara skälig tid avgöras från fall till fall. Om försummelsen inte gäller betalning skall konsumenten enligt denna bestämmelse erinras om att överföringen kan komma att avbrytas om rättelse inte sker. Beträffande betalningsförsummelse finns regler om underrättelse och meddelande till socialnämnden i 4 §. Av uppmaningen bör framgå att sociala myndigheter kan komma att kopplas in i ett senare skede. Enligt tredje stycket får överföringen av el inte avbrytas om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada. Bestämmelsen har utformats i enlighet med lagrådets rekommendation. Förevarande bestämmelse rör akuta situationer och innebär inte någon undersökningsplikt för leverantören eller nätkoncessionshavaren. Den är tillämplig då omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att det kan befaras att ett avbrott skulle medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada. Som exempel på fall då bestämmelsen kan vara tillämplig kan nämnas att det för avstängning råder sträng kyla, att det är fråga om ett eluppvärmt bostadshus som är ensligt beläget och att abonnenten är mycket gammal. Ett annat exempel är att nätkoncessionshavaren får uppgift om att konsumenten eller någon annan i dennes hushåll lider av allvarlig sjukdom och det är sannolikt att tillståndet hastigt skulle försämras genom en avstängning. Med omfattande sakskador avses värdemässigt stora skador, företrädesvis på en byggnad. Kan det befaras att vattenledningssystemet i en byggnad fryser sönder bör således inte överföringen avbrytas. Bestämmelsen i tredje stycket begränsas av att den inte hindrar att överföringen avbryts om konsumenten handlar otillbörligt. Som exempel kan nämnas att en konsument som riskerar att drabbas av skada underlåter att betala för överföringen, trots att han har betalningsförmåga. Avbryts överföringen utan att förutsättningarna i denna paragraf och, vid betalningsförsummelse, 4 § är uppfyllda, har konsumenten rätt till ersättning enligt 8 § av den som tagit initiativ till att avbryta överföringen. 4 § Om avtalsbrottet består i att konsumenten försummat att betala för överföring eller leverans av el gäller, utöver vad som anges i 3 §, att konsumenten sedan tiden för rättelse gått ut skall uppmanas att betala från det att han har delgetts uppmaningen och en underrättelse om att överföringen annars kan avbrytas. Ett meddelande om den uteblivna betalningen skall lämnas till socialnämnden i den kommun där konsumenten får el överförd. Sker betalning eller är fordringen tvistig, får överföringen inte avbrytas. Överföringen får inte heller avbrytas om socialnämnden inom den tid som anges i första stycket skriftligen har meddelat den som lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig betalningsansvaret för skulden. Paragrafen behandlar de särskilda förutsättningar som, utöver vad som anges i 3 §, skall vara uppfyllda för att överföringen skall få avbrytas då försummelsen avser bristande betalning. Har tiden för rättelse enligt 3 § gått ut skall konsumenten enligt första stycket uppmanas att betala från det att konsumenten har delgetts uppmaningen och en underrättelse om att överföringen annars kan avbrytas. Konsumenten skall delges enligt reglerna i delgivningslagen. som uppmaningen och underrättelsen avsänds skall socialnämnden i den kommun där överföringen sker få meddelande om förhållandena. Om kommunen saknar socialnämnd får meddelandet lämnas till den nämnd som fullgör uppgifter inom . De personuppgifter som lämnas till nämnden omfattas där av sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen. Av andra stycket framgår att överföringen inte får avbrytas om betalning sker eller om socialnämnden inom den tid som anges i första stycket har meddelat den som lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig betalningsansvaret. Det bör räcka att åtagandet avser själva skulden och inte ränta. Överföringen får inte heller avbrytas i anledning av en fordran som är tvistig. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt branschens standardavtal. Enbart den omständigheten att konsumenten underlåter att betala en skuld medför inte att fordran är att betrakta som tvistig. Normalt bör krävas att konsumenten muntligen eller skriftligen framställer en invändning i sak som kan sägas ha rättslig relevans. Är fordringen endast delvis tvistig kan den del av fordringen som inte är tvistig, om övriga förutsättningar är uppfyllda, föranleda att överföringen avbryts. 5 § Innehavaren av nätkoncessionen och elleverantören har rätt till skälig ersättning av konsumenten för kostnader som föranleds av åtgärder som nämns i 3 och 4 §§ . Paragrafen behandlar konsumentens skyldighet att utge ersättning för nätkoncessionshavarens och elleverantörens kostnader i anledning av förfarandet i 3 och 4 §§.