prop · GK0325 · 1997-01-01 00:00:00 — I den utsträckning en faderskapstalan kan fortsätta även efter det att barnet och modern lämnat landet finns inte något behov av uppehållstillstånd. Om faderskapsprocessen annars inte kan fortsätta, talar starka skäl för att tidsbegränsat tillstånd bör meddelas även här. föreslår att ändras, så att socialnämndens behövrighet att fastställa faderskapet även gäller i de fall då ett barn föds i av en mor som har ansökt om uppehållstillstånd och där den utpekade fadern också finns i . Detta förslag kräver beredning i annat sammanhang. Barn omhändertaget enligt LVU Det är inte rimligt att överlämna barn till vårdnadshavare som uppenbart är ur stånd att ta hand om barnet om barnets liv och hälsa därigenom kan sättas i stor fara. vore det inte heller rimligt om omhändertagande av barn enligt LVU automatiskt skulle innebära att barnet och dess vårdnadshavare fick stanna i . Som med instämmande av framhållit, bör beslut i enlighet med utlänningslagens regler i princip ta över beslut rörande enskilda som fattats i enlighet med annan lagstiftning, så även när ett barn omhändertagits enligt LVU. Om den tillståndsgivande myndigheten överväger att vägra uppehållstillstånd för ett barn och dess vårdnadshavare, när barnet är omhändertaget enligt LVU, anser regeringen att socialnämnden skall höras innan beslut fattas i det enskilda ärendet och att nämndens yttrande bör tillmätas stor vikt. Regeringen delar den uppfattning som framförts av bl.a. , att en möjlighet bör föras in i utlänningslagen, att meddela tidsbegränsat uppehållstillstånd för barnet och dess vårdnadshavare så länge vården pågår. Ofta är det svårt att inledningsvis bedöma hur långvarigt ett vårdbehov kommer att bli och det kan senare visa sig bestå under åtskilliga år. Oavsett om vårdbehovet bedöms bli långvarigt eller kortvarigt, skall vården upphöra så snart barnets vård- och skyddsbehov har upphört och barnet kan återvända till föräldrahemmet eller eget boende. Vården är alltså att se som en temporär åtgärd. Är familjemedlemmarna medborgare i ett annat land och saknar uppehållstillstånd i får detta förhållande förutsättas bli beaktat vid uppläggningen och genomförandet av vården, vilket betyder ett hänsynstagande till att familjen skall återvända till hemlandet så snart som detta är möjligt. Kan ändamålet med vården tillgodoses i hemlandet saknas i princip tillräcklig anledning att meddela tidsbegränsat uppehållstillstånd för vård enligt LVU. Att hindra utlänningar som tillfälligt vistas i att medföra sina barn till hemlandet låter sig heller inte göras annat än i akuta situationer. I sammanhanget kan också erinras om åtaganden som gjort att respektera vårdnadsavgöranden i olika länder. Beroende på situationen i det enskilda fallet och förhållandena i hemlandet kan återvändandet komma att ske på olika sätt. En plan för den fortsatta vården och återvändandet till hemlandet kan vara ändamålsenlig. I utarbetandet av en sådan plan kan socialnämnden exempelvis samarbeta med , de sociala myndigheterna i hemlandet samt frivilligorganisationer och samfund i såväl som hemlandet. I ett ärende som gäller om en familj eller någon enskild familjemedlem skall avvisas eller utvisas bör undersökas om vårdbehovet för det omhändertagna barnet bedöms vara kortvarigt. Det är under detta förhållande tidsbegränsat uppehållstillstånd i första hand kan vara lämpligt. Det bör understrykas, att vård enligt LVU skall upphöra så snart de förhållanden som föranlett vården inte längre föreligger. Detta kan t.ex. vara fallet om föräldrarna med hjälp av anhöriga i hemlandet kan ta hand om barnet där. Vårdbeslutet kan inte vidhållas i syfte att uppskjuta eller förhindra en avvisning eller utvisning. Regeringen har noterat, att har förklarat sig ha för avsikt att i sitt fortsatta arbete ytterligare studera vissa frågor rörande LVU och utlänningslagen. 15 Återvandring 15.1Gällande ordning återvandringspolitik saknade en uttalad återvandringspolitik. Ekonomiska eller andra incitament för att stimulera till återvandring sågs som oförenliga med målen invandrar- och minoritetspolitik. In- vandrarpolitiken fokuserades på åtgärder för att integrera de nya befolk- ningsgrupperna och förankra detta synsätt hos befolkningen. års riktlinjer för utlänningspolitiken framhöll emellertid betydelsen av att invandrare fick tillfälle att hålla kontakt med hemlandets språk och kultur och härigenom behålla möjligheten till ett fritt val mellan att stanna i och att återvända. Utvecklandet av en invandrarpolitik med stöd åt barnen för att utveckla färdigheterna i föräldrarnas modersmål, stöd åt invandrarföreningarna etc. är i linje med detta ställningstagande även om andra motiv för åtgärderna övervägde. valfrihetsmål ingick emellertid som en aspekt möjligheterna att återvandra. Vissa stödinsatser för återvändande gjordes i begränsad utsträckning. Ett samarbete förekom mellan arbetsmarknadsmyndigheterna i och med bl.a. möjlighet till betalda besöksresor i samband med sökt anställning (det senare även i förhållande till dåvarande ), men fick liten betydelse för de flyttningar som förekom. Flyktingar kunde få bidrag till återvändanderesan. Den flyktinginvandring som förekom fram gällde emellertid i stort sett personer från olika central- och östeuropeiska länder, till vilka det från början framstod som orealistiskt att återvända. allmänna riktlinjer godkände ett regeringsförslag med utgångspunkter för en återvandrarpolitik (prop 1988/89:100 bil.12). Som en grundläggande princip fastslogs, att all återvandring skall vara frivillig. Omfattande ekonomiska bidrag till återvandrare skulle kunna uppfattas som påtryckningar för att förmå dem att lämna . Vidare görs i riktlinjerna den bedömningen att den flykting som inriktar sig på "en positiv integration" i därigenom får "bästa möjliga förutsättningar för framtiden", vare sig han eller hon stannar i eller väljer att återvandra. En god invandrarpolitik antas därigenom också bli en god återvandrarpolitik. Nyanlända flyktingar bör tidigt förmås att inse betydelsen av att planera för en tillvaro i och personal som arbetar med flyktingar bör ha denna insikt. Flyktingars egna organisationer sägs ha en viktig uppgift i att förmedla erfarenheter av exil och återvandring. Det statliga och kommunala mottagandet av flyktingar har i praktiken fokuserats på möjligheterna att integrera sig i utan särskilt beaktande av återvandringsaspekten. En återvandring bör vidare enligt riktlinjerna vara noga planerad och förberedd, i första hand av flyktingen själv och hans familj men med en viktig roll för enskilda organisationer i att förbereda flyktingen. kan ge ekonomiskt stöd åt projekt med sådan verksamhet. /95 fördelades för detta ändamål. Sociala Missionen har arbetat med att stödja presumtiva återvandrare i deras förberedelser inför återvändande, både på det praktiska och på det psykologiska planet. Verksamheten består av information, vidareutbildning och psyko-sociala insatser. Metoderna har utvecklats från att inledningsvis ha en tyngdpunkt på individuell rådgivning till mer grupporienterade arbetsformer. Man når också svensk personal som kommer i kontakt med återvandringsfrågor. har beviljats per budgetår av för sådan verksamhet. Huvudsakligen har latinamerikaner (främst chilener) vänt sig till projektet. Åtskilliga av dessa har varit svenska medborgare. har organisationer bland eritreaner, salvadoraner och kurder haft kontakt med Sociala Missionen för att dra nytta av dess erfarenheter. Sociala Missionen har vidare medverkat i mottagandet av bosnierna och har då från början tagit upp återvandringsaspekten. Flera studieförbund har också fått projektmedel för att utveckla studiecirkelverksamhet inför återvandring. Vidare har ett antal invandrar- /flyktingorganisationer beviljats projektmedel för att inom den egna organisationen arbeta med förberedelser för återvandring. Det gäller samtliga fem chilenska riksförbund, , , , samt i . En latinamerikansk kvinnoförening har fått stöd för att vända sig till äldre kvinnor som önskar återvända. Det förutses riktlinjer att återvandringen skulle kunna komma att öka väsentligt och därmed även informationsbehoven om ursprungsländerna. förutsätts bevaka behovet av sådan information och studiecirkelmaterial om exilens villkor och om återvandring. Direkta svenska statliga insatser för att förse presumtiva återvandrare med information om hemlandet har bland flyktinggrupper främst gjorts för chilener, i samarbete med chilenska myndigheter. Enligt riktlinjerna bör vidare det stöd som den svenska staten lämpligen kan ge åt enskilda flyktingar som har återvandrat ses som en del av det humanitära biståndet till andra länder. Återvandringsfrågorna bör ges stor uppmärksamhet inom ramen för deltagande i internationellt samarbete. Resebidrag Återresebidrag till flyktingar och familjemedlemmar utgår efter individuell prövning av . Den som blivit svensk medborgare kan inte få återresebidrag. Bidrag får utgå för reskostnaden samt med ett kontant belopp på högst per person, dock högst för flyktingen och hans familj. har mellan cirka 250 och 450 personer fått resebidrag. Den största gruppen har varit chilener. Det är alltså en liten del av det totala antalet återvandrare men även av de chilenska återvandrarna, som flyttat med svenskt återresebidrag. finns möjlighet för att ge ett resebidrag till personer från som avser att återvända och som vill förbereda sig genom att besöka hemlandet. Bidrag kan utgå med per hushåll, om det finns särskilda skäl med för ytterligare en persons resa. Bistånd till repatriering av flyktingar Svenskt utvecklingsbistånd till repatriering av flyktingar genom UNHCR har blivit en allt viktigare del av det internationella flyktingbiståndet . används för detta ändamål inom det svenska katastrofbiståndet och det humanitära biståndet. Främst rör det sig om flyktingar som ursprungligen kommit från landsbygden och som återvänder från flyktingläger i tredje världen. Någon särskild inriktning på att just återvändande från skall komma i åtnjutande av verksamheten finns inte och har heller inte eftersträvats från svensk sida. Detta är i sig naturligt eftersom programmen i allmänhet inte nämnvärt berör de flyktingar som finns i just . En uppskattning kan vara att enstaka flyktingar från har fått sin första vistelsetid i hemlandet underlättad. Återvändande flyktingar och andra skyddsbehövande från till tredje världen ingår i ett större sammanhang där det varje enskilt år kan röra sig om miljoner människor som återvänder från något exilland. Åtskilliga återvänder till hemländer där den aktuella konflikten bilagts. Flertalet återvändande har emellertid begett sig till länder där den konflikt som fått dem att emigrera fortfarande pågått eller landet i vart fall kännetecknats av fortsatt instabilitet eller otrygghet. Orsaken till att man ändå återvänder tycks vara en blandning av olika faktorer. I vissa fall handlar det om att samma folkgrupp bor på båda sidor av gränsen där många kanske för en nomadiserande tillvaro utan särskilt hänsynstagande eller ens större medvetenhet om statsgränser. I andra fall vill man tillbaka till de fasta bosättningsområdena för den egna etniska gruppen samt släkt- och bygemenskap, inte minst för att man endast därigenom kan få trygghet och drägliga förhållanden i övrigt. Möjligheterna till permanent bosättning i ett första asylland i tredje världen är i allmänhet små och tycks minska. Vidarebosättning i tredje land är en möjlighet som funnits för endast av de skyddsbehövande. Även tidsbegränsad asyl ges mindre ofta. Ett liv i exil är för många av dem som sökt skydd i olika delar av världen ett liv i elände - fattigdom, beroende och frustration. En särskild kategori utgör de som återvänder för att de hamnat i en ny farlig situation med t.ex. utbrott av strider i asyllandet. I andra fall återvänder man i en mer eller mindre befogad känsla av att förhållandena i hemlandet har förändrats. Det kan också vara så att man är rädd att gå miste om möjligheterna att kräva tillbaka egendom eller rättigheter. De som återvänder efter att ha sökt skydd i ett annat land kommer ofta till områden som bebos av människor som stannat kvar men också av tidigare internflyktingar. Ofta möter de återvändande ett påtagligt avståndstagande från dem som stannat kvar i landet. Återvändande från länder som har under exilen levt i en jämförelsevis privilegierad situation materiellt sett och med en social och ekonomisk grundtrygghet garanterad om man stannar kvar. Detta påverkar i hög grad både valet mellan att stanna kvar eller återvända och situationen efter ett återvändande, bl.a. omgivningens förhållningssätt. Erfarenheter av återvändande av flyktingar finns dokumenterade och utvärderingar av olika insatser har gjorts. De rör emellertid i stort sett återvändande mellan länder i tredje världen och med tanke på att förutsättningarna är så skiljaktiga är det svårt att bygga på dem för en politik för återvändande från västeuropeiska länder till tredje världen. En betydande återvandring har visserligen ägt rum från dessa länder till men de insatser som gjorts i detta sammanhang har inte dokumenterats och utvärderats tillräckligt. Enligt officiella chilenska bedömningar lämnade ca 200 000 personer av olika skäl och bosatte sig i drygt 120 länder. En stor del av chilenerna kom till följd av den svenska politiken att slå sig ner i , ca 35 000 personer. och - mer omfattande - första har många chilener återvänt till följd av demokratins återinförande och den ekonomiska utvecklingen. När det gäller är det dock sammanlagt en liten del av chilenerna i landet som återvänt. Insatser för att underlätta återvändande har gjorts av internationella organisationer i samarbete med lokala frivilligorganisationer samt under den senare fasen av chilenska staten. Exilländer har i mycket varierande utsträckning stött processen. Bilateralt svenskt stöd för återvändande utgick under i förhållande till med , liknande det som tidigare givits i . Ett program för att stödja arbetsintegrationen för återvändande, PRAL, upprättades av ett antal chilenska frivilligorganisationer under IOMs överinseende. Svenska spelade en viktig roll vid programmets tillkomst och bistånd har förmedlats genom . Någon öronmärkning av de svenska medlen skedde inte medan exempelvis knöt av sitt bistånd till återvändare från . har vidare stött det upprättade statliga chilenska återvandrarkontorets program för rådgivning och praktisk hjälp av olika slag, som revalidering av utländska examina, tullfri införsel m.m. Projekten har sannolikt inte haft avgörande betydelse för den återvandring till som skett från men kan ha underlättat den för ett mindre antal personer. har av flera uppskattningar att döma cirka 5 000 chilenare eller något fler återvänt från . Den svenska migrationsstatistiken, baserad på folkbokföringen, skulle i så fall ge en betydande underrapportering. Enligt statistiken har flera hundra chilenare återinvandrat till . Det finns uppgifter som tyder på att den verkliga återinvandringen på motsvarande sätt varit avsevärt högre. Enligt vissa bedömare skulle redan den helt övervägande delen av återvandrarna ha återflyttat till . En sammanfattande rapport av erfarenheter av det chilenska återvändandet, Återvandring till , har på uppdrag av utarbetats av . I rapporten jämförs stödet åt PRAL i 1991-94 med ca med projektstödet åt Sociala Missionen i (huvudsakligen för chilener) /91-1994/95 med (förutom resebidragen till en kostnad av några ). Frågan ställs också varför så få återvändande från fått plats i PRAL- programmet med tanke på bl.a. det svenska rådgivningsprogrammet och det omfattande svenska stödet åt PRAL. Enligt rapporten visar erfarenheterna i att förberedelserna i exillandet varit det mest avgörande för om återvändandet blivit lyckat eller ej samt att inträdet i arbetslivet är den absolut viktigaste enskilda faktorn. Något givet svar finns enligt rapporten inte på frågan om bilaterala program eller, som agerat, generellt stöd till verksamhet öppen för alla återvändare är att föredra. Allmänt dras slutsatsen att den enskilde individens egen kraft och kapacitet måste tas tillvara och inte kan ersättas av stöd- program. Riktlinjer för återinvandring till Det finns en utvecklad praxis om under vilka omständigheter en tidigare vistelse i kan läggas till grund för uppehållstillstånd. Hänsyn tas till såväl utlandsvistelsen som den tidigare vistelsen i . Har utlandsvistelsen varat högst beviljas uppehållstillstånd oavsett längden av den tidigare vistelsen här. Detsamma gäller om utlandsvistelsen varat högst och berott på militärtjänst eller något annat tvingande skäl, t.ex. sjukdom. Om utlands- vistelsen varat längre än och högst beviljas tillstånd om den tidigare vistelsen i varat . Har utlandsvistelsen varat längre än beviljas normalt inte uppehållstillstånd på grund av tidigare vistelse här. Undantag kan göras om den tidigare vistelsen här varit mycket lång, eller om det finns starka skäl, t.ex. släktanknytning eller om det är fråga om en person som haft sin skolgång i . Har sökanden bildat familj i hemlandet gäller strängare regler för uppehållstillstånd. Hänsyn tas dock till såväl den nya familjebildningen som till anknytningen till och till annat land. Riktlinjer för återvandringsinsatser vid tidsbegränsat uppehållstillstånd infördes möjligheten att bevilja tidsbegränsat uppehållstillstånd, främst för situationer då skyddssökande flyr undan konflikter och kriser som kan bedömas ha en kortare varaktighet. Som regel bedöms det bli fråga om högst vistelse här i landet med tidsbegränsat uppehållstillstånd. "kommer det inte att bli fråga om några långtgående insatser för att integrera de skyddsbehövande i det svenska samhället. De ...bör inte omfattas av det kommunala flyktingmottagandet." Mer långtgående integrationsinsatser "måste te sig märkliga för den enskilde, som har för avsikt att stanna här endast . Insatserna kan också bli kostsamma för samhället. I stället skulle insatserna kunna inriktas på förberedelser för ett återvändande och till stöd på annat sätt där katastrofen inträffat. Insatserna i skulle således i högre utsträckning kunna inriktas på de särskilda behoven hos de enskilda individerna som det sannolikt skulle kunna ske till en lägre kostnad än ." 1993/94:94 Mottagande av asylsökande m.m.). Förberedelser för återvändande till Frågor om återvandring aktualiserades åter i samband med det praxisbeslut som togs och som innebar att ett stort antal personer som flytt undan kriget och oroligheterna i kunde få permanent uppehållstillstånd i . I avvägningarna om man som andra länder skulle erbjuda tidsbegränsat uppehållstillstånd i enlighet med UNHCR:s appeller eller i stället permanent uppehållstillstånd valdes den sistnämnda lösningen. Det ansågs emellertid att man borde överväga att kombinera denna med någon form av återvandringsprogram. Motiven skulle vara antagandet att många vill återvända och att inte bör bidra till att underlätta den etniska rensningen samt de dåliga förutsättningarna för att kunna etablera sig på den svenska arbetsmarknaden. En rapport lades fram av en interdepartemental arbetsgrupp, Migrationspolitik och biståndspolititik, Repatriering - med speciell inriktning mot återvandring av bosnier. Där betonas att flyktingarna i bör ses som en resurs som kan användas vid den kommande återuppbyggnaden, att återvandring är för många något som är önskvärt samt att man måste finna former inom de migrations- och biståndspolitiska områdena för att samordna återvandrings- och återuppbyggnadsprojekt. En interdepartemental rapport presenterad fastslår riktlinjer för den svenska återvandringspolitiken gentemot f.d. . Bl.a. skall all återvandring vara frivillig, återvandringen bör förberedas på bästa sätt i asyl- landet och flyktingarna i bör ses som en resurs som kan användas i den kommande återuppbyggnaden. har givit cirka 60 000 flyktingar från permanent uppehållstillstånd. Bl.a. visar en av ICMPD utförd studie utförd på uppdrag av EU:s administration i att en stor andel av de bosniska flyktingarna i vill återvända till sitt hemland, när och om förutsättningarna är sådana att det är möjligt. I den ovan nämnda rapporten anges att det är viktigt att skapa möjligheter för att den bosniska gruppens egen kompetens kan komma till nytta i det framtida återuppbyggnadsarbetet i . i har också från ett tidigt stadium varit aktivt för ett framtida återvändande. Med denna utgångspunkt har fastslagits (prop. 1994/95:150), att ett samarbete med frivilliga organisationer skall upprättas som tar tillvara bosniernas kompetens och även underlätta för ett återvändande. Centrala myndigheter i utgör tillsammans med relevanta frivilligorganisationer, intresse- organisationer och företrädare för näringslivet en samordningsgrupp. Gruppen leds av men ger organisationerna en nyckelroll i arbetet. har medgivit att högst under det förlängda /96 får användas till förberedelsearbete i inför flyktingars deltagande i återuppbyggnaden av . Regeringen har beslutat om stöd till ett svenskt-norskt samarbetsprojekt för insatser för tillfälligt återvändande sjukvårdspersonal till . Svenska röda korset har fått medel inom ramen för detta projekt. Sida har fått i uppdrag att genomföra återuppbyggnadsprogram för att reparera bostäder, bistå med telekommunikation samt hjälpa traumatiserade kvinnor, barn och f.d. soldater. Bidragsmöjligheten för besöksresa har redovisats ovan. i har samlat information om vilka av medlemmarna som vill arbeta för frivillig återvandring. Åtskilliga av dessa är välutbildade såsom läkare och ingenjörer. I gruppen finns ett behov av förberedande information och utbildning. Genom ett förberedande i kan återvändandet komma att underlättas. Erfarenheter från andra europeiska länder I samband med 1970-talets invandringsstopp kombinerades detta i flera västeuropeiska länder med stöd till återvandring. I inledningsskedet återvände cirka 600 000 invandrare till hemländerna i . kom emellertid många ändå åter till de länder där de arbetat och bott. Erfarenheterna visade således, att inte ens betydande personligt ekonomiskt stöd till den enskilde resulterade i massivt återvändande. har uppmärksamheten på återvandringen liksom i ökat i olika europeiska stater. Resebidrag har exempelvis höjts. Stöd har lämnats till projekt för återvändande flyktingar eller asylsökande i hemlandet. Dessa åtgärder har naturligtvis betydelse för de enskilda som kommer i åtnjutande av dem. Effekten på omfattningen av återvandringen tycks dock vara relativt liten i förhållande till de resurser som satsats och i förhållande till andra faktorer. Flyktingar från har i fått permanent uppehållstillstånd. Våra nordiska grannländer och har däremot givit tidsbegränsade tillstånd med återvandring som en central utgångspunkt för mottagandet. Även andra länder i har genomgående givit tidsbegränsade tillstånd. beslutade att ge den bosniska flyktinggruppen tillfälliga uppehållstillstånd och att i första hand främja ett framtida återvändande till Bosnien i stället för integration i . Praktiskt tog detta sig uttryck i skolgång enligt bosnisk läroplan och med bosniska läromedel samt utbildningar och vidareutbildningar med återuppbyggnad och återvändandet i planeringen. Bosnierna fick bosätta sig i särskilda förläggningar runt om i landet, s.k. flyktingbyar. började det tvååriga tillståndet för de flesta bosnierna i att löpa ut. I Bosnien- pågick fortfarande stridigheter och beslutade att bosniernas ansylansökningar skulle börja behandlas. Därmed fick de i större utsträckning än tidigare möjlighet att integreras i det danska samhället. Målet att uppmuntra och stödja ett framtida återvändande kvartstår dock. Danska myndigheter beviljar ett resebidrag på för den som vill återvända och det pågår olika återvandringsprojekt bl.a. för att höjas yrkeskompetensen bland flyktingarna. har också givit tillfälliga uppehållstillstånd till den bosniska gruppen, som kan sträcka sig upp till .