prop · GK03100D1 · 1997-01-01 00:00:00 — Någon ändring i sak vad gäller förutsättningarna för att en företrädare skall kunna bli betalningsskyldig är som redan framhållits inte åsyftad med regeringens förslag. Med hänsyn till den starka kritik som riktats mot förslaget och till att en ordning med skattemyndigheten som beslutande, vid sidan av betydande fördelar, onekligen också kan tänkas medföra vissa komplikationer, avstår regeringen trots det som sagts från att nu lägga fram något sådant förslag. föreslog i betänkandet SOU 1995:10 att handläggningen av mål om företrädaransvar skulle flyttas från allmän dom- stol till allmän förvaltningsdomstol. I det fortsatta arbetet med en översyn av skattebrottslagen gjorde emellertid regeringen bedömningen att pågående arbete borde avvaktas (prop. 1995/96:170 s. 146). Även en förändring i enlighet med förslag skulle enligt regeringens bedömning ge vissa fördelar från handläggningssynpunkt. Det torde visserligen vara riktigt som bl.a. en del av remissinstanserna anfört att själva skattefrågan mera sällan är tvistig när fråga om företrädaransvar uppkommer. När så är fallet är det emellertid uppenbart att samordningsfördelar kan vinnas genom att båda frågorna prövas av samma domstol. Som framgått i det föregående anser emellertid en stor del av de remissinstanser som uttalat sig om beslutsordningen att mål om företrädaransvar även i fortsättningen bör handläggas av tingsrätt. Med hänsyn till bl.a. den tveksamhet till en överflyttning som yppats bland remissinstanserna finner regeringen att den nuvarande ordningen med tingsrätt som beslutande i vart fall tills vidare bör behållas. har i en skrivelse till Justitiedepar- tementet tagit upp frågan om konkursgäldenärs eller konkursbos talerätt i fråga om skattebeslut. I skrivelsen, som överlämnats till Finansdeparte- mentet (dnr Fi90/5841), anförs bl.a. att osäkerhet och skiftande praxis tycks råda i frågan. Med åberopande av de oklarheter som påtalas hemställer föreningen om en översyn av förhållandena och erforderliga åtgärder. Den fråga som föreningen tagit upp är i praktiken främst av betydelse när konkursgäldenären är en juridisk person och det kan bli aktuellt med företrädaransvar. En företrädare kan då ha ett berättigat intresse av att skattefrågan prövas även om den saknar betydelse för handläggningen av konkursen, t.ex. därför att utdelning under alla förhållanden inte kan påräknas av någon borgenär med sämre rätt än staten som skatteborgenär. Regeringsrätten har i beslut (mål nr 5700-1994) undanröjt ett beslut av kammarrätten, där denna slagit fast att talerätten i en process om eftertaxering inte tillkom gäldenären, utan konkursboet, och återförvisat målet till kammarrätten för sakprövning. Talan mot gäldenären hade i detta fall väckts först efter beslutet om konkurs. Regeringen gör bedömningen att de oklarheter som föreningen påtalat i sin skrivelse i allt väsentligt har undanröjts genom Regeringsrättens avgörande och att någon lagstiftningsåtgärd därför inte är påkallad. 24 Sanktioner i samband med redovisning och betalning av skatter och avgifter Regeringens förslag: Straffansvaret för underlåtenhet att betala in innehållen skatt avskaffas. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Riksåklagaren tillstyrker att underlåtenhet att inbetala skatt som innehållits för annan avkriminaliseras. Riksåklagaren påpekar särskilt att en avkriminalisering innebär att åklagar- och polisväsendenas resurser kan koncentreras till mer allvarliga fall. Riksenheten mot ekonomisk brottslighet har inget att erinra mot förslaget att skattebetalningsbrott avkriminaliseras. Enheten anser dock att även skyldigheten att göra skatteavdrag bör avkriminaliseras och att straffansvaret bör ersättas med någon form av administrativ sanktion. Enheten begär liksom Riksåklagaren vissa klarlägganden om vilka verk- ningar en övergång till ett skatttekonto får i straffrättsligt hänseende. , Länsrätten i och Svenska revisor- samfundet tillstyrker eller har inga erinringar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Regleringen om skattebrott har genomgått genomgripande förändringar (prop. 1995/96:170, bet. 1995/96:JuU23, rskr. 1995/96:277, SFS 1996:657 m.fl.). Ändringarna innebär bl.a. att den kriminalisering som tidigare fanns i uppbördslagen (1953:272, UBL) förts över till skattebrottslagen (1971:69) under rubrikerna skatteredovisningsbrott respektive skattebetalningsbrott och att den reglering som tidigare fanns av uppbördsbrotten i 7 9 §§ skatte- brottslagen arbetats in i de centrala brottsbeskrivningarna om skattebrott, skatteförseelse respektive vårdslös skatteuppgift. I propositionen 1995/96:170 Översyn av skattebrottslagen föreslogs, till skillnad från vad skattebrottsutredning föreslagit, inte någon avkriminalisering av brottet att åsidosätta skyldigheten att betala in skatt som hållits inne för annan. Regeringen anförde i propositionen (s. 126 128) att den nuvarande ordningen visserligen kan sättas i fråga från principiella utgångspunkter men att en eventuell avkriminalisering borde anstå till dess att utredningsarbetet med ett gemensamt avräkningskonto för skatter och avgifter avslutats. Även har kommit fram till att betalbrottet bör avkriminaliseras. Som skäl har utredningen anfört bl.a. att det knappast kan betvivlas att det i första hand är risken att drabbas av ställföreträdaransvar enligt 77 a § UBL m.fl. lagrum som har en avhållande verkan både i det enskilda fallet och generellt. Vidare är det erfarenhetsmässigt ofta så att arbetsgivare som saknar vilja eller förmåga att betala skatten låter bli att lämna uppbördsdeklaration och därmed också gör sig skyldig till skatteredovisningsbrott enligt 7 § skattebrottslagen. Till detta kommer att om en viss del av en betalning i ett samordnat system för skatte- och avgiftsbetalningar måste kunna särskiljas krävs en avräk- ningsordning eller motsvarande. I annat fall kan det inte avgöras om den aktuella betalningen fullgjorts. Som redan nämnts diskuterade regeringen i prop. 1995/96:170 om kriminaliseringen av betalbrottet borde behållas. Trots de principiella betänkligheter man kunde hysa när det gällde kriminaliseringen var regeringen inte beredd att i det sammanhanget avkriminalisera betalbrottet utan ville avvakta resultatet av arbete. Vi delar den bedömning gjort beträffande betalbrottets begränsade betydelse både i individualpreventivt och allmänpreventivt hänseende. Som framgår av avsnitt 11.1 föreslår regeringen inte heller någon avräkningsordning i fråga om skatte- och avgiftsbetalningar vilket är en förutsättning för att kriminaliseringen skall bestå i nuvarande form. Regeringen föreslår mot bakgrund av det anförda att kriminaliseringen av underlåtenhet att betala in innehållen skatt slopas. Vårt förslag föranleder en ändring i 6 § skattebrottslagen. De effekter som ett införande av skattekontot kommer att få för möjligheterna att tillämpa bestämmelserna i skattebrottslagen tas upp närmare under de avsnitt där utformningen av det nya systemet för betalning av skatter och avgifter behandlas. Regeringens förslag: Förseningsavgift skall påföras om en skattedeklaration inte lämnas inom föreskriven tid. Avgiften skall vara . Utredningens förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte haft något att invända mot utredningens förslag. Länsrätten i , som tillstyrker förslaget om förseningsavgift, framhåller att eftersom deklarationen enligt förslaget skall skiljas från inbetalningen synes det rik- tigt att ett påtryckningsmedel behövs förutom den föreslagna "påföljden" att automatiska beslut om betalningsskyldighet skall fattas vid utebliven redovisning. Om inte annat är det en slags kompensation för det merarbete som orsakas skattemyndigheten genom att redovisning inges . Statens löne- och pensionsverk avstyrker däremot förslaget om en förseningsavgift. Verket anser att följden av att redovisningshandlingen, skattedeklarationen, inte kommer in , dvs. att skatten och/eller avgiften fastställs till det högsta av de tre närmast föregående beloppen samt att ett skattetillägg tas ut är tillräckligt för att förhindra att skattedeklarationer inte kommer in . Dessutom innebär en fast avgift ett påtryckningsmedel som väsentligt varierar i kraft för ett litet företag och en stor koncern. Föreningen framhåller att en förseningsavgift på kan bli relativt sett hög vid deklarationer avseende ringa belopp varför någon form av spärr bör införas. anser att förseningsavgiften inte står i rimlig proportion till den försummelse som den skattskyldige gör sig skyldig till om en deklaration inte kommer in . Enligt riksorganisationens uppfattning är det för ett väl fungerande skattesystem av särskild vikt att förhållandet mellan skattskyldig och skattemyndighet är gott. Redan dagens förseningsavgift om vid någon dags försent inbetald skatt väcker i många fall stor upprördhet bland företagare. anser att i det fall medel satts in på kontot i rätt tid men deklaration inte inkommit i rätt tid bör förseningsavgiften inte överstiga om deklarationen kommer in dagar efter förfallodatum. Skälen för regeringens förslag: Redovisningen och betalningen av innehållen A-skatt och arbetsgivaravgifter är samordnad. Uppgifter om skatteavdrag och arbetsgivaravgifter lämnas i en uppbördsdeklaration. Uppbördsdeklarationen finns på inbetalningskortets baksida. Inbetalning och redovisning sker således med samma handling. Om en arbetsgivare inte lämnar uppbördsdeklaration eller om deklarationen är ofullständig kan skattemyndigheten anmana arbetsgivaren att lämna eller komplettera den lämnade deklarationen. I samband därmed kan vite föreläggas. Också när det gäller mervärdesskatt som skall redovisas i särskild dekla- ration sker redovisning och inbetalning med en och samma handling. Om den som är skyldig att lämna särskild deklaration inte gör det eller om en inlämnad deklaration är ofullständig får skattemyndigheten förelägga den deklarationsskyldige att lämna deklaration respektive att komplettera deklarationen. Föreläggandet får förenas med vite. kunde den som underlåtit att lämna uppbördsdeklaration utan anmaning påföras förseningsavgift. I förslaget till införande av ett nytt avgiftssystem vid försenade skattebetalningar m.m. konstaterade före- dragande statsrådet att förseningsavgiften torde ha spelat ut sin roll. Den verkliga påtryckningen för att fullgöra deklarationsskyldigheten i rätt tid ansågs i stället vara dröjsmålsavgiften. Förseningsavgiften slopades därför fr.o.m. februari månad 1993. Också i mervärdesskattelagen fanns fram till i huvudsak motsvarande bestämmelser som i uppbördslagen om förseningsavgift för den som inte lämnade särskild deklaration i rätt tid. finns en ny bestämmelse om försenings- avgift i mervärdesskattelagen. Denna tar emellertid sikte enbart på de periodiska sammanställningarna över handeln med EG som skall lämnas till . Som nämnts i det föregående slopades bestämmelserna om försenings- avgift i bl.a. uppbördslagen, eftersom det verkliga påtryckningsmedlet för att fullgöra deklarationsskyldigheten ansågs vara dröjsmålsavgiften. Detta gällde även om dröjsmålsavgiften egentligen inte syftade till att påverka benägenheten att deklarera utan bara betalningen av skatten. Förklaringen till att dröjsmålsavgiften ansågs vara det huvudsakliga påtryckningsmedlet var att en och samma handling användes för både deklaration och betalning. Dröjsmålsavgiften fick därför samma effekt som en förseningsavgift. Utvisade en för sent lämnad deklaration att skatt skulle betalas med ett högt belopp var dessutom förseningsavgiften i sig i det närmaste försumbar. Till skillnad mot nuvarande ordning, där inbetalning och redovisning alltså sker i samma handling, skall deklarationen i det föreslagna skatte- kontosystemet utformas så att inbetalningskortet är skilt från redovis- ningshandlingen. Syftet med förslaget är bl.a. att skattemyndigheten snabbt skall få tillgång till redovisningsuppgifterna och kunna stämma av skattekontona efter månadens sista förfallodag. En effektiv och därmed väl fungerande ordning med specifikt angivna betalnings- och redovisningstillfällen där inbetalning och redovisning sker med olika handlingar förutsätter medel som verkar för att betalningarna fullgörs i rätt tid men också, som Länsrätten i framhållit, för att redovisningshandlingarna kommer in . Att redovisningshandlingarna kommer in i rätt tid är givetvis av stor betydelse för att skattemyndigheten skall kunna göra en snabb och korrekt avstämning av skattekontona. Som påtryckningsmedel för att deklara- tionerna skall komma in i rätt tid bör det därför nu åter föras in regler om förseningsavgift. Vi föreslår att en bestämmelse med detta innehåll förs in i 15 kap. 6 § skattebetalningslagen. Genom en ordning där förseningsavgiften trappas upp ju mer försenad deklarationen är får man, som utredningen påpekat, ett påtryckningsmedel riktat mot de mest försumliga deklaranterna. Detta talar för en i detta avseende differentierad avgift. Det är också något som några remissinstanser synes förespråka. Som vi förut nämnt föreslås emellertid en ny form av beslut om betalningsskyldighet (se avsnitt 23.2). Om redovisningsskyldigheten för inte fullgörs är avsikten att skatte- och avgiftsbeloppet för perioden skall kunna fastställas till det högsta av de belopp som fastställts för motsvarande skatt eller avgift under de tre närmast föregående redovisningsperioderna. På de på detta sätt skönsmässigt enligt schablon bestämda beloppen avses skattetillägg komma att påföras. Skattetilläggets syfte är liksom i andra sammanhang att fungera som en påtryckning på den skatt- och avgiftsskyldige att på ett riktigt sätt redovisa underlag, skatter och avgifter m.m. De föreslagna reglerna minskar behovet av en förseningsavgift vars storlek beror på dröjsmålets längd. Enligt vår mening kan reglerna dock inte, som Statens löne- och pensionsverk hävdat, ersätta en förseningsavgift. När det gäller utformningen av reglerna om förseningsavgift bör av- görande vikt fästas vid det praktiska behovet av lättillämpade regler. Avgiften bör därför för alla kategorier av skattskyldiga påföras med ett fast belopp på . En lägre avgift, som några remissinstanser har förespråkat, anser vi inte fylla den funktion som avgiften avses ha. Under varje redovisningsperiod, dvs. för , kom- mer den som inte fullgör sin redovisningsskyldighet att utsättas för de påtryckningar att göra rätt för sig som dels förseningsavgiften, dels det skattetillägg som kommer att påföras vid den skönsbeskattning som kommer att ske i avsaknad av deklaration utgör. Något behov av ytterligare påtryckningsmedel i exempelvis den form som gäller enligt taxeringslagen (1990:324), dvs. en förhöjd förseningsavgift anser vi inte finnas . De angivna medlen får enligt vår mening anses tillräckliga för att få den skatt- och avgiftsskyldige att redovisa sina skatter och av- gifter på föreskrivet sätt. Som en ytterligare åtgärd skall för övrigt finnas möjligheten att vid behov förelägga den skatt- och avgiftsskyldige att vid vite komma in med deklaration eller att komplettera en tidigare lämnad deklaration. Befrielse från förseningsavgift bör även fortsättningsvis kunna medges om det finns skäl för det. Regler om befrielse har tagits in i 15 kap. 7 och 8 §§ skattebetalningslagen. Regeringens förslag: De administrativa sanktionerna skatte- och avgiftstillägg skall benämnas skattetillägg i skattebetalningslagen. Tillämpningsområdet för skattetillägget utvidgas till att gälla också arbetsgivare som inte fullgör sina skyldigheter att redovisa skatte- avdrag. Utredningens förslag stämmer överens med vårt förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte tagit upp frågan särskilt. , Länsrätten i och tillstyrker eller har ingen erinran mot förslaget. ifrågasätter huruvida det svenska skattetillägget är förenligt med de krav som ställs i artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna (). Enligt föreningen saknas det skäl att införa ytterligare bestämmelser i skattelagstiftningen av skattetilläggs- liknande karaktär. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om skattetillägg finns i ett flertal lagar på skatteområdet, t.ex. i 5 kap. taxeringslagen (1990:324, TL), 18 kap. mervärdesskattelagen (1994:200, ML), 7 kap. lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter (LPP) och 38Ä49 §§ lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare (). Avgiftstillägg kan enligt nuvarande ordning komma i fråga bl.a. i vissa situationer när en arbetsgivare lämnat oriktiga uppgifter vid redovisning av arbetsgivaravgifter. (Fi 1995:04) har i sitt delbetänkande Artikel 6 i och skatteutredningen (SOU 1996:116) bl.a. analyserat hur den enskildes uppgiftsskyldighet i skatteutredningar förhåller sig till artikel 6 i och till den enskildes rätt att förhålla sig passiv i brottsutredningar. Utredningen har undersökt om det svenska förfarandet vid påförande av skattetillägg kan anses avse en anklagelse för brott enligt artikel 6. Utredningens slutsats är att de svenska skattetilläggsreglerna inte kräver någon åtgärd på grund av att de skulle stå i strid med artikel 6. Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom . Enligt regeringens bedömning finns det mot bakgrund av vad som framkommit med anledning av utredningsarbetet om artikel 6 inte skäl att avstå från regler om skattetillägg i skattebetalningslagen. Vid oriktig redovisning av mervärdesskatt kallas den administrativa sanktionen skattetillägg medan oriktig redovisning av arbetsgivaravgift medför avgiftstillägg. Någon motsvarande sanktion finns däremot inte om en arbetsgivare lämnar oriktiga uppgifter vid redovisning av skatteavdrag. För att uppnå ökad enhetlighet i behandlingen av oriktigt uppgiftslämnande i fråga om redovisning av skatter och avgifter bör en sanktion införas för arbetsgivare som inte fullgör sina skyldigheter att redovisa skatteavdrag och arbetsgivaravgifter. Den utvidgade regleringen bör bygga på bestämmelserna om avgiftstillägg i lagen om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare. Bestämmelsen bör således gälla också om en arbets- givare åsidosätter sina skyldigheter att redovisa uppgifter enligt 10 kap. 17 § första stycket 3 skattebetalningslagen för beräkning av skatteavdrag. I regleringen bör inbegripas nuvarande bestämmelser om skattetillägg vid redovisning av mervärdesskatt. Som framgår av avsnitt 26 föreslår regeringen också att skattetillägg skall kunna tas ut då uppgift lämnas på annat sätt än muntligen. Vad som avses med detta uttryckssätt framgår av kommentaren till 15 kap. 1 §. Skattetillägg bör således tas ut om en skattskyldig på något annat sätt än muntligen lämnar en oriktig uppgift under ett beskattningsförfarande som rör skatteavdrag, arbetsgivaravgifter eller mervärdesskatt. Med hänsyn till det utvidgade tillämpningsområdet och av terminologiska skäl bör sanktio- nen benämnas skattetillägg. Bestämmelserna förs in i 15 kap. skattebetalningslagen. 25 Dödsbos ansvar för skatt 25.1 Ansvar för skatt som påförts avliden person eller dödsbo efter honom Regeringens förslag: När det gäller ansvar för skatt som påförts den döde eller, såvitt angår det beskattningsår varunder dödsfallet inträffade, dödsbo efter honom skall bestämmelserna i 21 kap. gälla. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I utredningens uppdrag har ingått att undersöka om det är nödvändigt med en specialreglering på skatteområdet rörande dödsbos och dödsbodelägares ansvar för skatt som påförts den döde eller om reglerna i 21 kap. (ÄB) kan gälla generellt. De allmänna bestämmelserna om ansvar för den dödes skulder finns i 21 kap. ÄB. Bestämmelserna gäller , då de stränga reglerna om dödsbodelägares personliga betalningsansvar för den dödes skulder mildrades. Departementschefen uttalade att som utgångspunkt för de nya reglerna borde gälla att den som har en fordran mot den döde i princip inte bör kunna få ut mer än som svarar mot tillgångarna i boet (se prop. 1980/81:48 s. 18). Det innebär enligt departementschefen att borgenärerna får så länge boet inte har skiftats i allmänhet hålla sig till boet för betalning av sina fordringar. Ett undantag är dock i det fall då en borgenär inte kan få full betalning därför att någon av dödsbodelägarna har förfarit på ett sätt som ådrar honom skadeståndsskyldighet enligt 18 kap. 6 § ÄB. I dessa fall har borgenären rätt till skadestånd av delägaren för den skada som denne har orsakat. Om bodelning eller arvsskifte har ägt rum utan att borgenärerna fått betalt skall bodelningen eller skiftet gå åter (21 kap. 4 § ÄB). Något personligt betalningsansvar utöver skifteslotten finns inte frånsett den skadeståndsskyldighet som följer av 18 kap. 6 § ÄB. I 61 § uppbördslagen (1953:272, UBL) regleras dödsbos och dödsbodel- ägares ansvar för skatt som påförts den döde och dödsboet efter honom. Enligt bestämmelsen svarar dödsboet inte med mera än tillgångarna i boet. Är dödsboet skiftat svarar dödsbodelägare inte för mera än den skatt som belöper på hans lott och inte i något fall med mera än hans lott i boet utgör. Bestämmelsen trädde i kraft och tillämpas . reform av regler har dödsbodelägarna i princip inte något personligt betalningsansvar för den dödes eller dödsboets skulder. Som följd härav är skillnaderna mellan uppbördslagens och regelsystem små. Ansvarsregeln i 61 § UBL har dock fortfarande betydelse vid en jämförelse med ansvarsregeln i ÄB. När en återgång av arvskifte aktua- liseras enligt 21 kap. 4 § ÄB skall egendom som skiftats återlämnas till dödsboet. Om egendomen inte finns kvar skall dödsbodelägaren utge ersättning för dess värde. Om dödsbodelägaren inte kan utge sådan ersättning skall de övriga täcka bristen. De övriga dödsbodelägarna är därvid ansvariga för bristen i förhållande till vad de erhållit. I uppbördslagen däremot finns inte något sådant bristtäckningsansvar för de övriga dödsbodelägarna. Vid konkurrens mellan de bägge lagarnas regler skall de regler som är mest förmånliga för dödsbodelägarna tillämpas (se prop. 1980/81:48 s. 22 och NJA 1977 s. 154). När dödsbodelägarna skall betala den avlidnes skulder måste hänsyn tas till detta vilket innebär att uppbördslagen har företräde. Dödsbodelägarna har således inget bristtäckningsansvar för varandra vad gäller den avlidnes eller dödsboets skatteskulder. Om uppbördslagens särregel slopas kommer dödsbodelägarnas ansvar att i viss mån öka. Det ekonomiska ansvaret enligt går emellertid inte utöver delägarens skifteslott i dödsboet. Vi delar utredningens bedömning att en mer enhetlig reglering beträffande den avlidnes skulder kan införas. Vi föreslår därför att reglering om gäldansvar också skall vara tillämplig på den avlidnes och dödsboets skatter. En bestämmelse om detta har tagits in i 12 kap. 9 § skattebetalningslagen. 25.2 Skattebefrielse för dödsbo Regeringens förslag: Reglerna om skattebefrielse för dödsbo slopas. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: delar utredningens bedömning att reglerna om skattebefrielse för dödsbo inte hör hemma i skattebetalningslagen, men föreslår att de tas in i en annan lagstiftning eftersom de förefaller fylla en inte helt obetydlig funktion. Skälen för regeringens förslag: Utredningen har haft i uppdrag att undersöka om bestämmelsen om skattebefrielse för dödsbo i 30 § andra stycket UBL fortfarande fyller en så viktig funktion att den bör behållas.