prop · GK03106 · 1997-01-01 00:00:00 — Dispensgrunderna bör helst vara lättöverskådliga och säkerställa en förutsebar tillämpning. Lagrådet har berört denna fråga i sitt yttrande, och har därvid hänfört sig till vad det uttalade i samband med lagrådsgranskningen av regeringens förslag om prövningstillstånd i hovrätten. Lagrådets synpunkter behandlas i propositionen om prövningstillstånd i hovrätten. Regeringen har till viss del följt Lagrådets synpunkter. När det gäller utformningen av dispensgrunderna har Lagrådet föreslagit en alternativ lösning. Regeringen har dock bedömt att Lagrådets förslag är mindre tydligt och lättillämpat än det remitterade förslaget och har därför vidhållit det. Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. Prövningstillstånd skall enligt regeringens förslag om prövningstillstånd i hovrätten meddelas om - det finns anledning att betvivla riktigheten av det slut som tingsrätten har kommit till (ändringsdispens), - det inte utan en prövning av målet i sak går att bedöma riktigheten av det slut som tingsrätten har kommit till (granskningsdispens), - det är av vikt för ledningen av rättstillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt (prejudikatdispens), eller - det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet (extraordinär dispens). Den centrala dispensgrunden är ändringsdispensen. Beviskravet för hur sannolikt det skall vara att en prövning av saken skulle leda till en ändring av tingsrättsavgörandet har satts lågt, vilket markeras genom lagtextens utformning. Det är vidare för att inte försvåra en enhetlig rättstillämpning nödvändigt att ha en möjlighet till prejudikatdispens. Den extraordinära dispensen får betydelse när ett formellt fel av allvarligare art har begåtts av tingsrätten, även om det inte skulle finnas anledning att betvivla riktigheten av det slut som tingsrätten har kommit till. Dispens skall således meddelas när det finns synnerliga skäl, såsom att det finns grund för resning, att domvilla förekommit eller att målets utgång uppenbarligen beror på ett grovt förbiseende eller ett grovt misstag. Granskningsdispensen får sin huvudsakliga betydelse för de mål som är så pass omfattande eller på annat sätt komplicerade att det inte går att tillräckligt tillförlitligt bedöma på handlingarna huruvida målet är rätt avgjort eller inte. Det kan vara så att det visserligen inte finns någon anledning i och för sig att betvivla riktigheten hos tingsrättens avgörande, men att det inte heller med någon högre grad av säkerhet går att påstå att avgörandet faktiskt är riktigt. I sådana fall har granskningsdispensen en viktig funktion att fylla. Föreläggande att komplettera överklagandet med dispensskäl I de mål där det krävs prövningstillstånd - för Arbetsdom-stolens del gäller det tvistemål där tvisteföremålets värde är högst ett basbelopp - är det i princip obligatoriskt för domstolen att begära komplettering från klaganden om han eller hon inte har angett de skäl som åberopas till stöd för att prövningstillstånd skall meddelas. Regeringen har i propositionen om prövningstillstånd i hovrätten föreslagit att detta inte längre skall vara obligatoriskt. Om en klagande, som på föreskrivet sätt av tingsrätten har upplysts om kravet på prövningstillstånd, underlåter att särskilt argumentera i prövningstillståndsfrågan, är det rimligt att normalt utgå från att de omständigheter som anförs i sak också är de omständigheter som klaganden vill anföra till stöd för att prövningstillstånd skall meddelas. Skulle tingsrättens dom eller beslut undantagsvis inte innehålla någon uppgift om att prövningstill- stånd krävs, och det inte heller framgår av överklagandet att klaganden är medveten om kravet på prövningstillstånd, bör domstolen underrätta klaganden om att sådant tillstånd krävs och begära att överklagandet kompletteras med de omständigheter som åberopas till stöd för att tillstånd skall meddelas. Står det klart att prövningstillstånd skall meddelas är detta naturligtvis ett skäl att underlåta att begära komplettering. Om tingsrättens dom eller beslut innehåller uppgift om att prövningstillstånd krävs, blir det normalt bara aktuellt att förelägga en klagande att komplettera överklagandet om detta innehåller argumentation i frågan om prövningstillstånd men denna är oklar och det inte kan uteslutas att prövningstillstånd kan komma att meddelas. Regeringen har i propositionen om prövningstillstånd i hovrätten föreslagit att det införs en möjlighet att hålla sammanträde om det finns särskilda skäl för att en part skall höras muntligen innan frågan om prövningstillstånd avgörs. Denna möjlighet kan få betydelse i främst två situationer. Den första situationen rör klagande som kan ha svårt för att uttrycka sig i skrift. Det kan då undantagsvis vara ändamålsenligt att hålla ett sammanträde i syfte att få bättre underlag för bedömning av prövningstillståndsfrågan. Ett sådant sammanträde kan, om det är lämpligt, hållas per telefon. Den andra situationen kan uppkomma i fall där någon förhandling inte har hållits i tingsrätten, men en förhandling begärs i samband med överklagandet. Artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna kan då i vissa fall innebära en rätt till förhandling i andra instans, när det som här är fråga om prövning av civila rättigheter och skyldigheter. Om tillståndsförfarandet vore helt skriftligt, skulle det i dessa fall vara nödvändigt att meddela prövningstillstånd oavsett om det i övrigt fanns skäl för det. Enligt gällande regler skall beslut i frågan om prövningstillstånd meddelas efter det att skriftväxlingen avslutats. När det finns skäl för det, får dock frågan om prövningstillstånd tas upp utan att skriftväxling skett. Regeringen har i propositionen om prövningstillstånd i hovrätten föreslagit att utgångspunkten skall vara en annan. Huvudregeln skall inte längre vara att skriftväxling skall ske före tillståndsprövningen. De fall där det kan vara aktuellt med skriftväxling är sådana där det framstår som ovisst om prövningstillstånd kommer att meddelas eller inte. Då kan det hända att ett yttrande från motparten ger kompletterande upplysningar av värde för tillståndsprövningen. Det kan ibland också finnas anledning att låta motparten yttra sig över frågan om prövningstillstånd, om klaganden åberopar nya omständigheter eller nya bevis eller i övrigt lämnar nya uppgifter som inte framgår av handlingarna i målet. Om det är sannolikt att prövningstillstånd kommer att meddelas och att målet kan avgöras på handlingarna i den sammansättning som avgör frågan om prövningstillstånd, bör skriftväxling ske. I dessa fall kan det av processekonomiska skäl vara lämpligt att målet är färdigberett innan frågan om prövningstillstånd avgörs, eftersom det då är möjligt att avgöra målet vid samma föredragningstillfälle som då frågan om prövningstillstånd avgörs. Det nu sagda innebär att skriftväxling innan frågan om prövningstillstånd avgörs kan underlåtas i åtskilliga fall. Kan skriftväxling undvikas innebär det att motparten i många fall slipper onödiga kostnader. Det finns därför anledning att alltid noga överväga om skriftväxling är motiverad. Syftet med ett prövningstillståndsförfarande är att den högre instansen på ett enkelt sätt skall kunna skilja sig från sådant som det från saklig synpunkt inte finns anledning att ta upp till ny sakprövning. För att detta syfte skall tillgodoses fullt ut och för att uppnå en rationell handläggning av överklagade mål bör det finnas en möjlighet att meddela partiella prövningstillstånd. Regeringen har därför i propositionen om prövningstillstånd i hovrätten föreslagit att partiellt prövningstillstånd skall kunna meddelas beträffande en viss del av tingsrättens dom eller beslut vars utgång inte påverkar avgörandet i övrigt. Partiellt prövningstillstånd kan alltså t.ex. meddelas för ett av flera kumulerade tvistemål, eller begränsas till betalningens storlek i ett mål där både skyldigheten att betala och beloppets storlek är tvistiga. Likaså kan prövningstillståndet exempelvis inskränkas till rättegångskostnadsfrågan. Arbetsdomstolens sammansättning vid tillståndsprövningen Den nya sammansättningen med tre juristdomare lämpar sig enligt regeringens mening väl för behandling av frågor om prövningstillstånd. Den enkla och snabba hanteringen av målen som är den stora vinsten med kravet på prövningstillstånd genomförs bäst med ledamöter som finns lätt tillgängliga i domstolen. Prövningen kommer i hög grad att inriktas på renodlade rätts- och bevisfrågor. Juristdomarna är särskilt kompetenta att pröva sådana frågor. Vissa remissinstanser har ansett att intresseledamöter bör delta vid avgörandet av frågor om prövningstillstånd. Regeringen har förståelse för den synpunkten. Prövningstillståndsfrågorna bör därför inte vara förbehållna sammansättningen med tre juristdomare. Som Lagrådet har påpekat innebär lagtextens utformning att frågor om prövningstillstånd kan prövas också i den s.k. tresammansättningen bestående av ordförande och två intresseledamöter. Detta är enligt regeringens mening ändamålsenligt. Allt efter vad som är lämpligast i det enskilda fallet kan frågor om prövningstillstånd således avgöras av domstolen i endera av de tre sammansättningarna, som juristsammansättningen bör bli den normala. Det skall emellertid räcka att endast en ledamot i någon av de mindre sammansättningarna vill det för att frågan skall hänskjutas till den ordinarie sammansättningen. Regeringen har vidare i propositionen om prövningstillstånd i hovrätt föreslagit ett tillägg till 16 kap. 3 § RB som innehåller regler om omröstning. Tillägget innebär att det skall räcka att en domare voterar för prövningstillstånd för att sådant skall meddelas. Denna regel kommer att gälla också för Arbetsdomstolen. Avtal om prövning direkt i Arbetsdomstolen Arbetsdomstolen har i sitt remissvar vidhållit sitt förslag att tvister som enligt nuvarande regler handläggs i tingsrätt som första instans skall prövas i Arbetsdomstolen som första och enda instans, om parterna avtalar om det. Ett par remissinstanser har uttalat sitt stöd för förslaget, medan flera andra har motsatt sig det. Det kan enligt regeringens mening riktas i huvudsak två invändningar mot förslaget. Den första invändningen rör frågan om parterna i en tvist skall kunna avtala bort prövningen i den första instansen och välja en prövning direkt i en högre instans. Att ge parterna en möjlighet att avtalsvägen få till stånd en prövning av en mer kvalificerad och högre instans än den instans som följer av gällande lagregler framstår i sig som olämpligt. Som huvudregel bör gälla att undantag från den gängse instansordningen - när sådana undantag är motiverade - inte skall kunna bli föremål för parternas dispositioner. De skall i stället regleras i lag. Om parterna skall ges en möjlighet att avtala bort en onödig tvåinstansprövning, bör vidare den möjligheten gå ut på att prövningen i den andra instansen, inte den första, avtalas bort. Den andra invändningen har att göra med att ett genomförande av förslaget skulle innebära att de principer som gäller för instansordningen frångås. Ett flerinstansförfarande bygger på en funktionsfördelning mellan de olika domstolsnivåerna; talan väcks i den första instansen och den högre instansen överprövar överklagade domar. Överinstansernas uppgift är i stora drag att rätta felaktiga avgöranden, stå för prejudikatbildningen och i viss mån att utöva en allmän kontroll av hur underinstanserna sköter sina uppgifter. Dessa principer har i stor utsträckning giltighet också för Arbetsdomstolen vid dess prövning av överklagade domar, även om arbetstvistlagen bygger på grundtanken att arbetstvister skall avgöras i Arbetsdomstolen som specialdomstol för sådana tvister. När det gäller de mål som prövas i tingsrätt som första instans är det viktigt att hålla fast vid den princip som har varit vägledande i de senaste årens processrättsliga reformarbete och som innebär att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i första instans. Det kan också konstateras att förutsättningarna för att en sådan ordning skall fungera bra är goda. Tingsrätterna besitter en hög allmän kompetens, och i de typer av arbetstvister som de har att handlägga - framför allt gäller det anställningsskyddstvister - finns det numera en mycket rikhaltig rättspraxis från Arbetsdomstolen. Arbetsdomstolen har som ett skäl för att dess förslag skall genomföras, även sedan en ordning med krav på generellt prövningstillstånd införts, pekat på vad den anser vara en besvärande principiell skillnad - en skillnad som vidgas - mellan de mål som handläggs i tingsrätt som första instans och de mål som Arbetsdomstolen prövar i första instans. Regeringen vill inte förneka att denna skillnad existerar. Den finns dock där , och den nu gällande ordningen har ansetts ändamålsenlig. Frågan är om de nu föreslagna åtgärderna kan sägas göra situationen oacceptabel eller i varje fall otillfredsställande. Regeringen vill här hänvisa till vad som har sagts tidigare i detta avsnitt om det slags prövning som den nu föreslagna ordningen med krav på prövningstillstånd innebär. De föreslagna grunderna för prövningstillstånd och handläggningsreglerna är enligt regeringens mening så utformade att ett beslut att inte meddela prövningstillstånd innebär att Arbetsdomstolen faktiskt har gjort en prövning av hur tingsrätten har handlagt och bedömt målet utan att domstolen har funnit något som ger anledning att betvivla utgångens riktighet och det inte heller finns andra skäl för en prövning i Arbetsdomstolen. Detta måste anses uppfylla alla berättigade krav på en rättssäker hantering av arbetstvisterna. Regeringen kan därför inte finna att den skillnad mellan måltypernas hantering som framgent kommer att finnas är något bärande skäl för Arbetsdomstolens förslag. 6 Handläggningen av lönegarantimål -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Handläggningen av lönegarantimål bör inte| | flyttas från allmän domstol till Arbetsdomstolen. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: , , , , och instämmer i promemorians bedömning. Arbetsdomstolen vidhåller inte sitt förslag. LO, TCO och anser att Arbetsdomstolen bör vara överinstans i lönegarantimålen. Skälen för regeringens bedömning: Genom tillkomsten av lönegarantilag (1992:497), som trädde i kraft , reformerades handläggningen av lönegarantimålen. prövades lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning av kronofogdemyndigheten, och myndighetens avgöranden kunde överklagas genom besvär i hovrätt. Besvärsprocessen i hovrätten var i huvudsak skriftlig. Den nya ordningen innebär att konkursförvaltaren, om bevakning inte förekommer i konkursen, handlägger lönegarantifrågorna. Konkursförvaltarens beslut kan angripas genom att talan väcks i tingsrätt. En sådan talan kan föras såväl av en berörd arbetstagare som av staten. Vid tingsrätten handläggs målet enligt vad som gäller för tvistemål i allmänhet, vilket bl.a. innebär att sammanträde normalt skall hållas och att tingsrättens dom enligt vanliga regler kan överklagas till hovrätt och . I konkurser där bevakning förekommer handläggs en tvistig lönefordran vid tingsrätt inom ramen för konkursförfarandet. Ett viktigt skäl för att ändra ordningen för prövning av tvistiga lönegarantiärenden var att en muntlig handläggningsform ansågs ge de bästa förutsättningarna för den ytterligare utredning i ärendet som kunde visa sig behövlig (se prop. 1991/92:139 s. 33). Reformen har inneburit en väsentligt minskad måltillströmning till hovrätterna av lönegarantimål. Enligt uppgift från landets tillsynsmyndigheter i konkurs förekom drygt 500 nya lönegarantimål i tingsrätterna. Av dessa överklagades uppskattningsvis drygt en tiondel till hovrätterna. Förslaget, som Arbetsdomstolen framfört men inte längre vidhåller, att flytta över handläggningen av lönegarantimålen från allmän domstol till Arbetsdomstolen, antingen i första eller i andra instans, bör enligt regeringens mening inte genomföras av följande skäl. Det bör inte komma i fråga att utmönstra tingsrättens prövning i första instans. Den muntliga handläggningsformen skulle medföra stora olägenheter och ökade kostnader för parter och andra, om handläggningen koncentrerades till Arbetsdomstolen i . En prövning direkt i Arbetsdomstolen skulle vidare innebära ett eninstansförfarande för dessa måltyper, vilket måste anses vara principiellt olämpligt. Till skillnad från de arbetstvister som handläggs i Arbetsdomstolen som enda instans har lönegarantimålen inte föregåtts av några förhandlingar mellan parterna. Härtill kommer att det är svårt att se att Arbetsdomstolen verkligen skulle ha möjlighet att handlägga en så stor mängd nya mål som det vore fråga om utan förstärkning av domstolens resurser. Men det kan riktas invändningar också mot tanken att handlägga lönegarantimål i Arbetsdomstolen efter överklagande. Kostnaderna för förfarandet skulle i många fall öka genom att parter och andra skulle tvingas till längre resor än som är fallet. Det vore vidare inte en lämplig ordning att låta tvistiga lönefordringar i konkurs falla under olika instansordningar, beroende på om bevakning äger rum i konkursen eller inte. Det kan noteras att har avslagit en motion med yrkande om att Arbetsdomstolen i sista instans skall pröva frågor om lönegaranti. hänvisade i det betänkande som låg till grund för ställningstagande (bet. 1995/96:JuU15 Vissa processrättsliga frågor) till att frågorna om handläggningen av lönegarantimål är intimt förknippade med hur frågor om konkurser handläggs. Det är svårt att säga i vilken utsträckning tvistefrågorna i lönegarantimålen sakligt sett motiverar en prövning i Arbetsdomstolen. I avsaknad av ordentliga undersökningar på området går det inte att dra några säkra slutsatser. Det står klart att det i många fall tvistas om rent arbetsrättsliga frågor, t.ex. arbetstagarbegreppet. Å andra sidan tyder de undersökningar som har gjorts i frågan (se SOU 1986:9 bilaga 4 och SOU 1988:30 s. 119) närmast på att det i vart fall inte är någon klar majoritet för sådana frågor bland tvisterna. Det bör påpekas att de nämnda undersökningarna har gällt tvister enligt den gamla ordningen för handläggning av lönegarantimål. Det saknas material för att göra något säkert uttalande i frågan om den ändrade handläggningsordningen har medfört någon förändring beträffande tvisternas karaktär, men det har inte framkommit något som talar i den riktningen. Inget tyder således på att de rent arbetsrättsliga frågorna är så framträdande i lönegarantimålen att de redan på grund av den omständigheten bör flyttas över till Arbetsdomstolen. Det är värt att notera att i sitt remissvar angett, att det är föreningens erfarenhet att lönegarantimål i mycket stor utsträckning berör allmänna civilrättsliga frågor och mer sällan renodlat arbetsrättsliga frågor. 7 Lagen om begränsning av samhällsstöd vid arbetskonflikt -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Det skall inte gälla något krav på pröv- | | ningstillstånd vid överklagande hos Arbetsdomstolen av en | | förvaltningsmyndighets beslut enligt lagen om begränsning av | | samhällsstöd vid arbetskonflikt. Skälen för regeringens förslag: Lagrådet har ifrågasatt om det inte behövs en följdändring i lagen (1969:93) om begränsning av samhällsstöd vid arbetskonflikt för att undvika att prövningstillståndsregleringen får genomslag i ärenden enligt lagen. Lagen om begränsning av samhällsstöd vid arbetskonflikt innehåller i 7 § en regel om att talan mot en central förvaltningsmyndighets beslut i den del beslutet rör tillämpningen av den lagen förs genom besvär hos Arbetsdomstolen. I fråga om sådana besvär skall vidare enligt paragrafen i tillämpliga delar gälla vad som i lagen om rättegången i arbetstvister föreskrivs om rättegången i mål som fullföljts till Arbetsdomstolen genom besvär, dvs. Regeringen har i propositionen om prövningstillstånd i hovrätten uttalat att krav på prövningstillstånd inte bör finnas när det gäller överklagande till hovrätt av en förvaltningsmyndighets beslut. Detsamma bör gälla överklagande av förvaltningsmyndighets beslut hos Arbetsdomstolen. För att det skall stå helt klart att det i sådana fall inte gäller något krav på prövningstillstånd bör ett uttryckligt undantag göras i lagen om begränsning av samhällsstöd vid arbetskonflikter. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft | | med införandet av generellt krav på prövningstillstånd i hovrätten,| | dvs. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Endast Arbetsdomstolen har yttrat sig särskilt i frågan. Domstolen anser det olyckligt om ändringarna i arbetstvistlagen blev beroende av förslaget på hovrätternas område. Oavsett om det införs ett generellt krav på prövningstillstånd för hovrätternas del bör ändringarna i arbetstvistlagen enligt domstolen genomföras utan onödig tidsutdräkt. Skälen för regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna har ett nära samband med införandet av ett generellt krav på prövningstillstånd för hovrätternas prövning av tingsrätternas avgöranden. De bör därför träda i kraft som det nya kravet på prövningstillstånd i hovrätten träder i kraft. Regeringen har i propositionen om prövningstillstånd i hovrätten föreslagit att detta skall ske . I fråga om domar och beslut som har meddelats före ikraftträdandet skall enligt förslaget äldre bestämmelser gälla. 9 Konsekvenser av förslaget Den ändrade sammansättningen för handläggningen av vissa frågor medför en förenkling av Arbetsdomstolens administration. Domstolens verksamhet rationaliseras alltså något. Införandet av ett generellt krav på prövningstillstånd medför en betydande arbetsbesparing, vars storlek svårligen kan uppskattas närmare. I övrigt synes förslaget inte medföra några kostnadskonsekvenser. 10.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister 3 kap. 6 § I paragrafen har ett nytt tredje stycke tillagts. Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Stycket innehåller regler om en ny sammansättning för Arbetsdomstolen. Domstolen skall vara domför med tre juristdomare utan intresseledamöter i två olika situationer: dels vid behandling av frågor om prövningstillstånd, dels vid avgörande av mål utan huvudförhandling och annan handläggning som inte sker vid huvudförhandling, om prövningen i väsentlig grad rör annat än arbetsrättsliga frågor. När det gäller frågor om prövningstillstånd är domstolen domför antingen i den nya sammansättningen eller i sammansättning enligt paragrafens första eller andra stycken. Det följer av föreskriften i fjärde stycket att en fråga skall prövas av domstolen i den ordinarie sammansättningen, om någon av ledamöterna i den mindre sammansättningen vill det. Också i andra frågor kan domstolen vara domför i tre olika konstellationer. Den nya sammansättningen är tänkt för i första hand rättegångsfrågor, men också för andra frågor där det arbetsrättsliga inslaget är obetydligt. Det är domstolen som har att bestämma sammansättningen i det enskilda fallet, men en ledamot som så önskar kan alltid få frågan prövad av domstolen i stor sammansättning. Paragrafen har setts över språkligt. Regeringen har, efter Lagrådets påpekande, stannat för att inte föreslå någon ändring av ordet ordförande i paragrafens första och andra stycken. 4 kap. 13 § Paragrafen har redigerats om och setts över språkligt. I dess första stycke har det tillagts att ett överklagande även skall innehålla de omständigheter som åberopas till stöd för att prövningstillstånd skall meddelas. Detta motsvarar vad som kommer att gälla för andra tvistemål än arbetstvister enligt 50 kap. 4 § RB. Ikraftträdande Ändringarna skall träda i kraft , som det generella kravet på prövningstillstånd i hovrätten träder i kraft.