prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — I andra stycket görs en hänvisning till den paragrafen. 6 § Nättariffen för en enskild elanvändare vars anläggning är ansluten till en regionledning, skall, om nätmyndigheten på ansökan av nätkoncessionshavaren eller berörd elanvändare har meddelat tillstånd till det, utformas med hänsyn till var på regionledningen elanvändarens uttagspunkt är belägen. Tillstånd enligt första stycket får meddelas endast om den berörda uttagspunkten fanns och ett avtal, innebärande att priset för överföringen av el baseras bland annat på uttagspunktens belägenhet, tillämpades . Tillstånd skall gälla från viss dag och meddelas för bestämd tid, högst . Om tillstånd meddelats skall, vid fastställande av nättariff för elanvändaren, uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträck- ning som i det avtal som nämns i andra stycket. Paragrafen motsvarar 2 § 9 mom. första - fjärde styckena i den gamla ellagen. Bestämmelserna i denna paragraf innebär att vissa elanvändare på regionledningar, som har haft en avståndsberoende tariff, får möjlighet att behålla denna. Detta innebär alltså en avvikelse från huvudregeln i 5 § att nättariffer på regionledningar inte får vara avståndsberoende. I första stycket finns huvudregeln. Av den framgår att paragrafen endast gäller den som tar ut el från en regionledning, varför den som matar in el alltså inte omfattas av bestämmelsen. Det framgår vidare att nätmyndighetens tillstånd krävs för att tariffen även i fortsättningen skall få vara avståndsberoende. Om nätmyndigheten meddelar sådant tillstånd skall tariffen vara avståndsberoende. Dessutom finns bestämmelser om vilka som får begära undantag. Förutom koncessionshavaren har även den som innehar en sådan uttagspunkt som kan bli föremål för undantag rätt att framställa en sådan begäran. I andra stycket anges de kriterier som måste vara uppfyllda för att nätmyndigheten skall kunna meddela tillstånd. En första förutsättning för ett sådant tillstånd är att uttagspunkten ex- isterade . För uttagspunkter som tillkommit efter nämnda tidpunkt kan således tillstånd inte meddelas. Vidare måste det för uttagspunkten i fråga ha funnits ett avtal som innebar att elanvändarens nättariff skulle bestämmas med beaktande av uttagspunktens belägenhet på regionledningen. I några enstaka fall fanns sådana avtal som endast innefattade priset för överföringen. I det helt avgörande antalet fall ingicks dock avtalen som en helhetslösning där såväl priset för överföringen som betalning för levererad el ingick. Detta har sin förklaring i att koncessionshavaren, på den gamla elmarknaden, i normalfallet både sålde elen och svarade för överföringstjänsten. Självfallet omfattar möjligheten att få tillstånd båda dessa kategorier av avtal. Det ankommer dock på den som begär tillstånd att visa att parterna i det åberopade avtalet beaktat uttagspunktens belägenhet när tariffen bestämts. Om de nämnda förutsättningarna är uppfyllda skall tillstånd meddelas. I tredje stycket anges att nätmyndigheten i sitt beslut skall ange från vilken tidpunkt tillståndet gäller. För det övervägande antalet fall kommer en begäran säkert att ha behandlats i sådan tid att koncessionshavaren kan beakta tillståndet när han bestämmer sin nättariff. Om en begäran inkommer när det redan finns en av koncessionshavaren fastställd nättariff påverkar ett undantag hela nättariffens utformning och får förmodligen även vissa konsekvenser för angränsande koncessionshavares nättariffer. Det är därför rimligt att beslutet gäller från en senare tidpunkt än dagen för beslutet. Denna bör bestämmas så att berörda koncessionshavare får rimlig tid att ändra sina nättariffer. En lämplig tidpunkt torde i många fall vara närmaste hel- eller halvårsskifte. I samma stycke anges också att ett tillstånd skall meddelas för bestämd tid, högst . Som tidigare angivits kan tillstånd endast meddelas för en uttagspunkt som fanns och där det fanns en tariff som tog hänsyn till uttagspunktens belägenhet på regionledningen. En sådan avgiftsreducering kan ha varit en starkt bidragande orsak till att anläggningen etablerades just där. Denna förmån bör dock inte gälla för evigt, varför ett tillstånd gäller högst . Eftersom det är fråga om stora investeringar och i de flesta fall stora och viktiga industrier som haft dessa förmåner bör tillstånd i de flesta fall meddelas och i normalfallet bestämmas till eller i närheten av maximitiden. Däremot kan ett tillstånd inte förlängas eller förnyas när giltighetstiden har löpt ut. I fjärde stycket anges att om tillstånd meddelats skall nättariffen be- stämmas så att uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning som i det avtal som tillämpades mellan elanvändaren och koncessionshavaren. 7 § Om en uttagspunkts läge ändras eller avses bli ändrat eller om den avtalade effekten i uttagspunkten höjs eller avses bli höjd efter det att nätmyndigheten meddelat tillstånd enligt 6 §, skall nätkoncessionshavaren anmäla det till nätmyndigheten. När en sådan anmälan har gjorts skall nätmyndigheten pröva i vilken utsträckning och tillståndet skäligen skall gälla. Paragrafen motsvarar 2 § 9 mom. femte stycket i den gamla ellagen. I paragrafen behandlas den situationen då en uttagspunkt flyttas eller den avtalade effekten i uttagspunkten höjs. Skälet till att så sker är i allmänhet att en investering gjorts vid den anläggning som betjänas av uttagspunkten. En bedömning måste då göras om den förmån som det redan meddelade tillståndet innebär skall omfatta även den nya investe- ringen. Då denna situation uppstår är därför koncessionshavaren skyldig att anmäla det till nätmyndigheten som därvid har att ompröva det tidigare meddelade tillståndet. Vid en sådan omprövning skall nätmyndigheten göra en bedömning av i vilken utsträckning och tillståndet skäligen bör bestå. Denna bedömning får ske från fall till fall men särskilt får beaktas ändringens relativa omfattning och den tid tillståndet har gällt. 8 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning skall 1. nätkoncessionshavarens kostnader för att ha samtliga sina regionledningar inom en och samma region anslutna till en annan nätkoncessionshavares ledning bedömas samlat, 2. nätkoncessionshavarens kostnader för nedtransformering bedömas samlat för hela landet inom varje normalt spänningsintervall när lika många nedtransformeringar utförts för att nå detta spänningsintervall, 3. nätkoncessionhavarens övriga kostnader bedömas samlat inom varje normalt spänningsintervall för nätkoncessionshavarens samtliga regionledningar i hela landet. Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. femte stycket i den gamla ellagen. Innebörden av paragrafen är att, vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning, kostnaderna på koncessionshavarens samtliga regionledningar i viss utsträckning skall bedömas samlat. Det gäller först de kostnader som koncessionshavaren har för att ha sina regionledningar anslutna till annan koncessionshavares ledning. Dessa kostnader regleras i punkten 1. För att elen skall komma fram till en viss regionledning krävs att den överförs från ett kraftverk via stamnätet och eventuellt andra koncessionshavares regionledningar till den egna ledningen. För denna överföring måste givetvis konces- sionshavaren betala ersättning. Den helt övervägande delen utgörs av avgiften för överföring på stamnätet. Nättariffen på stamnätet är lägesberoende och konstruerad på det sättet att inmatning på nätet blir dyrare ju längre norrut man kommer medan uttag blir dyrare ju längre söderut man kommer. Sammantaget medför denna konstruktion att överföringskostnaderna till regionledningar i norra delen av landet är lägre än i södra delen. Regeln innebär att vid bedömning av dessa kostnader skall kostnaderna på en koncessionshavares samtliga regionledningar inom samma region bedömas samlat, dvs. kostnaderna skall fördelas jämnt på regionled- ningarna inom regionen. Vad som skall anses utgöra "samma region" får avgöras genom nätmyndighetens praxis. Vägledande härvid får inledningsvis vara den indelning av landet som de stora kraftpro- ducenterna använde före omregleringen av elmarknaden vid utjämning av dessa överföringskostnader mellan regionnäten. När nätmyndigheten avgör omfattningen av de regioner inom vilka utjämning bör ske bör man anlägga samma synsätt som vid utformningen av koncessionsområden, dvs. regionerna bör ha en lämplig sammansättning av tätorter och glesbygd. Däremot bör det inte få förekomma någon utjämning inom hela landet, dvs. mellan de norra och de södra delarna. Om så sker sätts nämligen det lägesberoende elementet hos nättariffen för stamnätet ur spel. I punkten 2 regleras kostnaderna för nedtransformering. Som har nämnts tidigare kan det på olika regionledningar ha använts olika många nedtransformeringar till samma spänningsnivå. Detta medför att kost- naderna för nedtransformering till samma spänningsnivå kan vara olika på olika ledningar. Någon fullständig utjämning av dessa kostnader på alla koncessionshavarens regionledningar får inte äga rum. Däremot skall en indelning av ledningarna göras efter antalet nedtransformeringar till de olika spänningsnivåerna. Ledningar med en nedtransformering till en viss spänningsnivå förs till en grupp, ledningar med två nedtrans- formeringar till en viss spänningsnivå förs till en annan grupp osv. Inom varje sådan grupp skall kostnaderna för nedtransformering bedömas samlat. Någon utjämning mellan grupperna får däremot inte äga rum. En viktig omständighet måste i detta sammanhang beaktas. De olika nedtransformeringar som utförs från stamnätets spänningsnivå sker inte alltid till exakt samma spänningsnivå på olika regionledningar. Man kan dock urskilja tre olika spänningsintervall där de olika nedtransformeringarna normalt hamnar, nämligen 140 - , 70 - och 30 - . Därför är regleringen utformad så att en samlad bedömning av kostnaderna för nedtransformering skall ske inom varje normalt spänningsintervall. Vad begreppet "normala spänningsin- tervall" skall omfatta får avgöras genom nätmyndighetens praxis. Vägledande för denna praxis får inledningsvis vara de spänningsintervall som har tillämpats av de stora kraftföretagen. Denna reglering innebär alltså att, inom ett och samma spänningsintervall, nättariffen kommer att bli högre ju fler nedtrans- formeringar som har använts ned till spänningsintervallet. Övriga kostnader, vilka regleras i punkten 3, på koncessionshavarens samtliga regionledningar i hela landet skall, inom varje normalt spänningsintervall, bedömas samlat. Härvid måste givetvis också en skälig andel av icke direkt till de olika ledningarna hänförliga kostnader såsom administrationskostnader och liknande fördelas på de olika spän- ningsintervallen. 9 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en spänning om eller däröver (stamledning) skall alla kostnader för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen får dock utformas med hänsyn till var på nätkoncessionshavarens ledningsnät en anslutningspunkt är belägen. Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. sjätte stycket i den gamla ellagen. I paragrafen regleras hur skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en spänning om och däröver skall göras. Denna reglering rör enbart det av förvaltade stamnätet. Detta nät utgör, tekniskt sett, en enhet men innehavet av nätet grundar sig på ett betydande antal nätkoncessioner. Regleringen innebär att alla kostnader för dels koncessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för utlandsförbindelserna skall bedömas samlat, dock att tariffen får utformas med hänsyn till var på ledningsnätet en anslutningspunkt är belägen. Särskilt om nättariffer för mindre produktionsanläggningar 10 § En innehavare av en produktionsanläggning som kan leverera en effekt om högst skall för överföring av el betala endast den del av avgiften enligt nättariffen som motsvarar den årliga kostnaden för mätning och rapportering på nätkoncessionshavarens nät. Innehavaren skall dessutom betala eng- ångsavgift för anslutning samt avgift för mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i inmatningspunkten enligt 3 kap. 14 §. Om flera sådana anläggningar som är belägna i närheten av var- andra gemensamt matar in el på ledningsnätet, skall anläggningarna betraktas som separata anläggningar vid tillämpningen av denna paragraf. Tvister om de skyldigheter enligt första stycket som innehavaren av en produktionsanläggning har prövas av nätmyndigheten. Paragrafen motsvarar 2 § 12 mom. i den gamla ellagen. I denna paragraf behandlas nättariffer vid småskalig elproduktion. Med småskalig elproduktion avses en elproduktionsanläggning som kan leverera en effekt om högst . Regleringen i första stycket innebär att en innehavare av en småskalig produktionsanläggning bara skall betala en viss del av avgiften enligt nättariffen för överföringen på nätet, nämligen den del av avgiften som motsvarar den årliga kostnaden för mätning och rapportering på koncessionshavarens nät. Härmed avses alltså inte kostnaden för mätning och rapportering i just anläggningsinnehavarens inmatningspunkt utan de totala kostnaderna för all mätning och rapportering på ledningsnätet. Den del av avgiften enligt nättariffen som motsvarar dessa kostnader skall alltså betalas av anläggningens innehavare. Den del som han inte behöver betala är framför allt den del som motsvarar de totala kostnaderna för själva överföringen på nätet. Han skall dessutom, enligt huvudregeln i 3 kap. 7 §, betala en eng- ångsavgift för anslutning, som alltså utgår då anläggningen ansluts till nätet. I begreppet anslutning ingår också, enligt 1 kap. 4 §, återinkopp- ling av en befintlig anläggning och höjning av den avtalade effekten i inmatningspunkten. Slutligen skall han, enligt huvudregeln i 3 kap. 14 §, betala kostnaden för mätaren med tillhörande insamlingsutrustning och dess installation i inmatningspunkten. Det förekommer ibland att flera sådana elproduktionsanläggningar installeras som en grupp, exempelvis flera vindkraftverk tillsammans. All el som produceras i dessa anläggningar matas in på ledningsnätet i en gemensam inmatningspunkt. Enligt definitionen i 1 kap. 2 § är därmed alla anläggningarna att bedöma som en och samma anläggning med därav följande högre inmatningseffekt. Anläggningarna skulle därmed inte omfattas av bestämmelsen i denna paragraf. Enligt andra stycket skall dock i detta fall varje anläggning betraktas som en separat an- läggning. I tredje stycket föreskrivs att tvister om anläggningsinnehavarens tariffvillkor prövas av nätmyndigheten. Normalt kan inte en enskild kund få sin tariff prövad av nätmyndigheten annat än inom ramen för nätmyndighetens tillsyn, vilket har framhållits i kommentaren till 3 kap. 9 §. De kunder som berörs av förevarande paragraf har dock rätt till individuell prövning av sin nättariff. Skälet för detta är att dessa kunders nättariff är individuellt utformad och alltså gäller bara för den enskilde kunden. Rätt till uppgifter om nättariffer m.m. 11 § Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om sin nättariff. Uppgiften skall innehålla en upplysning om möjligheten att hos nätmyndigheten begära prövning enligt sista stycket. Vid begäran om ny anslutning skall uppgifter enligt första stycket lämnas inom skälig tid. Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt första och andra styckena prövas av nätmyndigheten. Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. sjunde och åttonde styckena i den gamla ellagen. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för koncessionsha- varen att lämna uppgifter av olika slag. Nättariffer skall vara öppna och tillgängliga för alla som önskar ta del av dem. Uppgifterna skall finnas i skriftlig form och de skall lämnas ut utan dröjsmål, vilket stadgas i första stycket. När uppgiften gäller villkor för ny anslutning finns inte alltid en färdig nättariff att hänvisa till. För att ta fram sådana individuella uppgifter behöver koncessionshavaren . Det räcker därför i dessa fall, enligt andra stycket, om uppgiften lämnas inom skälig tid. Vad som är skälig tid får bedömas från fall till fall. Koncessionshavaren skall i den skriftliga uppgiften också upplysa om möjligheten att göra begära prövning hos nätmyndigheten enligt sista stycket. Enligt tredje stycket prövas tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf av nätmyndigheten. En tvist kan röra, inte bara informationsskyldigheten som sådan, utan också innehållet i den information som lämnas. 1 § Inom ett område som omfattas av nätkoncession för område enligt 2 kap. får inte levererans av el äga rum till anläggningar som är anslutna till det ledningsnät som omfattas av nätkoncessionen utan tillstånd (leveranskoncession) av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Leveranskoncession krävs dock inte för leverans i de fall som anges i 10 §. Paragrafen motsvarar 6 § första och andra styckena elhandelslagen. I denna och följande paragrafer behandlas ett koncessionssystem för leverans av el inom område som omfattas av nätkoncession för område enligt 2 kap. Koncessionskravet omfattar alltså bara leverans, dvs. försäljning av el och berör alltså inte överföringen (nätverksamheten). Enligt huvudregeln krävs det leveranskoncession för att få leverera el till anläggningar som är anslutna till det ledningsnät vilket omfattas av nätkoncessionen, dvs. i praktiken det lokala nätet. Utanför kravet på leveranskoncession ligger därmed leverans till anläggningar som är anslutna till en regionledning, vilken ju omfattas av en nätkoncession för linje. Kravet på leveranskoncession gäller inte heller i fall som anges i 10 §. Enligt den paragrafen kan en elanvändare efter viss uppsägningstid köpa el av någon annan än koncessionshavaren. För leverans till sådana elanvändare krävs inte leveranskoncession. 2 § En leveranskoncession skall omfatta ett eller flera områden som omfattas av nätkoncession för område (leveransområde). För varje leveransområde får endast en leveranskoncession meddelas. Paragrafen motsvarar 6 § tredje och fjärde styckena elhandelslagen. I första stycket behandlas det geografiska området för en leveranskon- cession (leveransområde). Över hela förekommer ett stort antal områden som omfattas av nätkoncession för område. Dessa har bildats under olika tidsskeden efter hand som nya områden har elektrifie- rats. I många fall har ett och samma företag ett antal sådana koncessioner som ligger i närheten av varandra och där kostnadsstrukturen är likartad. I sådana fall kan det vara rationellt att en leveranskoncession täcker flera nätkoncessioner för område. Att bilda leveransområden som består av flera nätkoncessioner för område blir därmed aktuellt främst i sådana fall då ett och samma företag innehar flera sådana koncessioner. I andra stycket anges att endast en leveranskoncession per område får meddelas. Detta innebär att koncessionshavaren får ensamrätt till el- leveranser inom leveransområdet med de undantag som anges i 10 §. Denna ensamrätt motsvaras av en skyldighet att leverera el till elanvändare inom leveransområdet i enlighet med bestämmelserna i 7 §. Förutsättningar för meddelande av leveranskoncession 3 § Leveranskoncession får beviljas endast den som från allmän synpunkt är lämplig att leverera el inom leveransområdet. Paragrafen motsvarar 7 § första stycket elhandelslagen. I paragrafen sägs att endast den får beviljas leveranskoncession som från allmän synpunkt bedöms lämplig att leverera el inom området. Som redogjorts för under 2 § får endast en leveranskoncession meddelas inom ett leveransområde. Detta innebär att prövningsmyndigheten bland dem som söker en sådan koncession bör utse den som är mest lämplig för uppgiften. I bedömningen skall vägas in sökandens allmänna kompetens och ut- formningen av den organisation som skall bedriva verksamheten samt att sökanden är lämplig att ha hand om uppgiften just i det begärda området. Den som får leveranskoncession blir skyldig att bedriva verksamheten skilt från nätverksamheten eftersom det i 3 kap. 1 § har uppställts krav på att en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte får bedriva produktion av och handel med el. Vid en eventuell förnyelse av koncessionen bör i bedömningen vägas in sökandens tidigare agerande som innehavare av leveranskoncession, varvid dennes relationer till elanvändarna i området bör tillskrivas särskild betydelse. 4 § En leveranskoncession skall meddelas för bestämd tid, högst . Paragrafen motsvarar 7 § andra stycket elhandelslagen. I paragrafen anges att en leveranskoncession skall meddelas för bestämd tid, högst . Då systemet med leveranskoncession infördes angavs att systemet endast var avsett som ett temporärt system, varför det var viktigt att giltighetstiden för alla koncessioner löper ut för att underlätta en eventuell avveckling av koncessionssystemet om en utvärdering inför en förnyelse av koncessionerna visar att systemet inte längre behövs. Därför bör koncessionstiden i alla ärenden bestämmas så att den löper ut efter systemets införande. Ändring av gränser för leveransområde 5 § Gränserna för ett leveransområde får ändras av nätmyndigheten, om det behövs för ändamålsenlig leverans och det kan ske utan synnerlig olägenhet för koncessionshavaren. Paragrafen motsvarar 8 § elhandelslagen. I 2 kap. 12 § finns en bestämmelse av motsvarande innehåll vad gäller ändring av gränser för nätkoncession för område. Även när det gäller ett leveransområde kan det finnas behov av att under koncessionens giltighetstid kunna ändra gränserna för området. Syftet med gränsändringen skall vara att åstadkomma en mer ändamålsenlig leveransverksamhet. Ett tänkbart fall då en sådan ändring kan behöva göras är när gränserna för en nätkoncession för område ändrats. I ett sådant fall kan det för en ändamålsenlig leverans vara nödvändigt att leveransområdet justeras i motsvarande mån. 6 § En leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av rege- ringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Vid prövning av en ansökan om överlåtelse av leveranskoncession skall 3 § tillämpas. Paragrafen motsvarar 7 § tredje stycket elhandelslagen. I paragrafen finns bestämmelser om att leveranskoncession inte får överlåtas utan tillstånd. Vid tillståndsprövningen skall den nye innehavarens lämplighet prövas på samma sätt som vid ansökan om ny koncession. 7 § En innehavare av leveranskoncession är skyldig att leverera el för normala förbrukningsändamål åt var och en inom leveran- sområdet, om inte annat följer av 9 §. Leveransskyldighet föreligger inte gentemot sådana elanvändare till vilka annan leverantör än innehavaren av leveranskoncession får leverera el enligt 10 § andra eller tredje stycket. Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf prövas av nätmyndigheten. Paragrafen motsvarar 9 § första och tredje styckena elhandelslagen. I första stycket anges den grundläggande skyldigheten för koncessions- havaren, nämligen att leverera el för normala förbrukningsändamål till alla elanvändare inom leveransområdet. Skyldigheten omfattar bara leveransen av elen. Det är nätinnehavaren som är skyldig att mot skälig ersättning upplåta sitt nät för överföring av denna el. Eftersom bara en leveranskoncession får meddelas i varje leveransom- råde motsvaras koncessionshavarens leveransskyldighet också av en ensamrätt att leverera till de elanvändare som omfattas av leveransskyldigheten inom området. Leveransskyldigheten är inte oinskränkt utan gäller bara för normala förbrukningsändamål. Innebörden av begreppet normala för- brukningsändamål måste bedömas för varje förbrukarkategori för sig. Dessutom gäller inte leveransskyldigheten i de fall som nämns i 9 §, vartill en hänvisning görs i slutet av detta stycke. I andra stycket anges ytterligare ett viktigt undantag från leverans- skyldigheten. Det utgörs av sådana elanvändare som nämns i 10 §.