prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — Överföringen skall ske på skäliga villkor och denna skyldighet ingår i nätmyndighetens tillsynsansvar. Som nämnts i avsnitt 15.1 kan en enskild elkund inte ansöka hos nätmyndigheten om prövning av villkorens skälighet utan kontrollen av detta sker helt inom ramen för nätmyndighetens tillsyn. Som exempel på villkor kan nämnas pris och betalningsvillkor, avtalstid och uppsägning, energimängd och effekt, avbrott, avstängning och skadestånd. Frågor om nättariffers skälighet regleras i 4 kap. Skyldighet att mäta överförd el 10 § Den som har nätkoncession är skyldig att utföra mätning av överförd el samt att rapportera resultaten av dessa mätningar i enlighet med de närmare föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten meddelar. Paragrafen motsvarar 2 § 4 mom. sjunde stycket i den gamla ellagen. I paragrafen anges att koncessionshavarna är skyldiga att mäta överförd el samt att rapportera resultaten av mätningarna i enlighet med de närmare föreskrifter som regeringen och nätmyndigheten meddelar. Skyldigheten åvilar innehavare av nätkoncession för såväl linje som område. Mätningen och rapporteringen ingår i nätverksamheten. Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege- ringen utfärdat närmare föreskrifter om hur mätning och rapportering skall gå till i förordningen (1995:1179) om mätning och rapportering av överförd el. I praktiken går mätningen till så att nätinnehavaren anbringar en mätare i elkundens anslutningspunkt. Kostnaden för denna installation debiterar nätinnehavaren kunden som en del av kostnaden för nätverksamheten. Föreskrifter om denna debitering finns i 11 och 14 §§. Om en kund anser att den anbragta mätaren är för avancerad och därmed för dyr kan han, enligt 11 § sista stycket, hos nätmyndigheten begära prövning av skäligheten i den debiterade kostnaden. 11 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i uttagspunkten hos en elanvändare skall av nätkoncessionshavaren debiteras elanvändaren. Elanvändare vars elförbrukning mäts genom direktmätning får dock inte debiteras mer än . En elanvändare vars elförbrukning mäts på annat sätt än enligt de föreskrifter som meddelats med stöd av 10 § skall debiteras merkostnaden för denna mätning och för rapporteringen av mätresultaten. Andra kostnader för mätning än de som nämnts får inte debiteras enskilda elanvändare. Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf prövas av nätmyndigheten. Paragrafen motsvarar 2 § 10 mom. första, tredje och fjärde styckena i den gamla ellagen. Enligt 10 § är innehavaren av nätkoncession skyldig att utföra mätning av överförd el på sitt nät samt att rapportera resultaten av dessa mätningar enligt de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen och nätmyndigheten. För att kunna fullgöra detta måste koncessionshavaren installera mätare i relevanta mätpunkter på sitt nät. Dessa mätare bekostas initialt av koncessionshavaren och blir också hans egendom. Mätningen ingår enligt 1 kap. 4 § i nätverksamheten. Koncessionshavaren har därför rätt att låta kostnaderna för mätningen, dvs. kostnaderna för mätaren och dess installation samt för insamlingen och rapporteringen av mätresultaten omfattas av nättariffen. I förevarande paragraf regleras de fall där dessa kostnader skall debiteras den enskilde elanvändaren och således inte får slås ut på den för kundkollektivet gemensamma nättariffen. I anslutning till en mätare finns alltid en särskild insamlingsutrustning anbringad. Denna behövs för att mätaren skall kunna fullgöra den mätning som krävs. Regleringen i denna paragraf beträffande mätare omfattar också denna insamlingsutrustning. Stadgandet i första stycket behandlar kostnaden för mätaren och dess installation och innebär att koncessionshavaren blir tvungen att debitera elanvändare, oavsett om de är hushållskunder eller industrikunder, kostnaden för elanvändarens mätare inklusive dess installation. Dessa kostnader får alltså inte slås ut på den gemensamma nättariffen. Från denna huvudregel finns ett undantag i andra meningen. Där anges att elanvändare vars förbrukning mäts genom direktmätning inte får debiteras mer än . Om kostnaden för en mätare och dess installation överstiger detta belopp får alltså den överstigande delen inte debiteras den enskilde elanvändaren. Den delen av kostnaden får kon- cessionshavaren i stället ta ut via den gemensamma nättariffen. Första stycket behandlar kostnaderna för mätare och deras installation. I andra stycket behandlas kostnaden för mätning och rapportering av mätresultat. Mätning innebär att mätvärden hämtas in från mätarna. Därefter skall dessa mätvärden sammanställas på visst sätt och rapporteras till olika intressenter. Regeringen och nätmyndigheten har utfärdat närmare föreskrifter om mätning som bl.a. anger de tidsintervall och den mätnoggrannhet med vilken mätningen skall ske. Dessa föreskrifter anger bara de minimikrav som gäller i dessa hänseenden. De flesta elanvändare kommer antagligen att nöja sig med att mätningen av deras elförbrukning sker enligt dessa minimikrav. Kostnaderna för mätning blir därmed lika för de flesta elanvändare och kommer därför att ingå i den gemensamma nättariffen. Enligt föreskrifterna om mätning kan dock en elanvändare begära att mätningen sker med tätare tidsintervall och/eller större mätnoggrannhet än de föreskrivna minimikraven. Koncessionshavaren blir då skyldig att utföra mätning enligt kundens begäran. Detta orsakar dock kon- cessionshavaren merkostnader som ibland kan uppgå till betydande belopp. Enligt andra stycket blir elanvändaren skyldig att ersätta koncessionshavaren för denna merkostnad. Denna får alltså inte slås ut på den gemensamma nättariffen. Enligt tredje stycket får inte andra kostnader som rör mätning än de som nämns i första och andra styckena debiteras någon enskild kund, vilket innebär att de kommer att omfattas av den gemensamma nättarif- fen. I fjärde stycket föreskrivs att tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf prövas av nätmyndigheten. De typer av tvister som kan bli aktuella är framför allt tvister om skäligheten av kostnader enligt första och andra styckena. 12 § En elanvändare som är lågspänningskund och vars förbrukning inte mäts genom direktmätning har vid flyttning rätt att av nätkoncessionshavaren få tillbaka den del av erlagd kostnad som motsvarar värdet av mätaren med tillhörande insamlingsutrust- ning med beaktande av dess återstående tekniska livslängd. Belopp behöver dock inte betalas tillbaka till elanvändaren. Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf prövas av nätmyndigheten. Första stycket motsvarar 2 § 10 mom. andra stycket i den gamla ellagen. I paragrafen behandlas den situationen då en elanvändare flyttar. Om han inte hade flyttat hade han kunnat utnyttja mätaren under hela dess tekniska livslängd. Om han i ett sådant fall redan har betalat kostnaden för mätaren har han därför, enligt första stycket, rätt till ersättning av koncessionshavaren. Stadgandet gäller för det första bara lågspänningskunder. Högspänningskunder, dvs. stora industrier, flyttar sällan och om det ändå sker torde den frågan normalt regleras avtalsvägen. En definition av begreppet högspänning och lågspänning finns i förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar. Dessutom gäller inte stadgandet alla lågspänningskunder. Undantagna är nämligen de vars förbrukning mäts genom direktmätning. Kostnaden för dessa kunders mätare är inte så stor att en regel om återbetalning är rimlig med tanke på kostnaden för själva återbetalningen. Vid bestämmande av ersättningen får man slå ut kostnaden för mätaren jämnt över mätarens beräknade tekniska livslängd. Den del av detta belopp som belöper på den återstående beräknade tekniska livslängden kan alltså bli föremål för återbetalning. Av detta belopp återbetalas naturligtvis bara så mycket som motsvarar vad elanvändaren redan har betalat för den återstående tekniska livslängden. Om exempelvis mätaren kostar och belöper på den återstående tekniska livslängden vid avflyttningen får elanvändaren tillbaka om han redan har betalat hela kostnaden för mätaren. Om han däremot bara har betalat vid avflyttningen får han bara tillbaka . Enligt sista meningen behöver dock belopp som är inte återbetalas. Vid bestämmande av ersättning enligt detta stycke får endast värdet av själva mätaren beaktas medan värdet av mätarens installation inte får beaktas. Enligt andra stycket prövas tvister om koncessionshavarens skyldig- heter enligt denna paragraf av nätmyndigheten. I praktiken kommer sådana tvister att gälla beräkningen av det belopp som skall återbetalas. 13 § Bestämmelserna i 11 § första och andra styckena och 12 § gäller inte elanvändare som köper sin el från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap. Paragrafen motsvarar 2 § 10 mom. femte stycket i den gamla ellagen. Av paragrafen framgår att föreskrifterna i 11 och 12 §§ inte gäller de elanvändare som köper sin el från leveranskoncessionshavaren. De blir alltså inte debiterade kostnaderna för mätaren och dess installation samt för mätningen. Orsaken till detta är att mätningen av dessa elanvändares elförbrukning sker på ett mer schablonartat sätt vilket inte kräver den typ av avancerade mätare som föreskrifterna i 11 och 12 §§ syftar på. Dessa elanvändare har kvar de mätare som fanns före omregleringen av elmarknaden. 14 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i inmatningspunkten hos en elproducent skall av nätkoncessionshavaren debiteras elproducenten. Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf prövas av nätmyndigheten. Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, motsvarar 2 § 11 mom. första stycket i den gamla ellagen. Föreskrifterna i denna paragraf gäller elproducenter och motsvarar regleringen i 11 §, som gäller elanvändare. Ersättning vid inmatning av el 15 § Innehavare av en produktionsanläggning har rätt till ersättning av den nätkoncessionshavare till vars ledningsnät anläggningen är ansluten. Ersättningen skall motsvara 1. värdet av den minskning av energiförluster som inmatning av el från anläggningen medför i nätkoncessionshavarens ledningsnät, och 2. värdet av den reduktion av nätkoncessionshavarens avgifter för att ha sitt ledningsnät anslutet till annan nätkoncessionshavares ledningsnät som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om beräkningen av ersättningen enligt första stycket. Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf prövas av nätmyndigheten. Paragrafen motsvarar 14 § i utredningens förslag och 2 § 13 mom. första och andra styckena i den gamla ellagen. I denna paragraf behandlas elproducenters rätt att från den konces- sionshavare till vars ledningsnät elproduktionsanläggningen är ansluten få ersättning som motsvarar dels värdet av den minskning av energiförluster som inmatning från anläggningen medför i det aktuella ledningsnätet, dels värdet av den reduktion av koncessionshavarens avgifter för att ha sitt ledningsnät anslutet till annan koncessionshavares ledningsnät som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet. I första stycket ges själva huvudregeln om elproducentens rätt till ersättning av koncessionshavaren för att hans anläggning är ansluten till koncessionshavarens ledningsnät. I praktiken regleras ersättningen genom en reducering av elproducentens avgift enligt nättariffen till koncessionshavaren. I vissa fall blir dock denna ersättning större än avgiften enligt nättariffen, varvid koncessionshavaren får utge ersättning till elproducenten. I andra stycket behandlas under punkterna 1 och 2 vad ersättningen skall avse. Inmatningen medför en minskning av energiförlusterna i det ledningsnät vartill anläggningen är ansluten. Värdet av denna minskning skall ingå i ersättningen, vilket anges under punkten 1. Beräkningen av detta värde görs genom en bedömning av hur mycket förlusterna i koncessionshavarens ledningsnät minskar på grund av inmatningen i för- hållande till om anläggningen inte hade funnits. Den omständigheten att anläggningen är ansluten till ledningsnätet medför dessutom att kon- cessionshavaren oftast kan minska sin kostnad för att ha sitt ledningsnät anslutet till överliggande nät. Han behöver då t.ex. inte abonnera på lika hög effekt som om anläggningen inte hade varit ansluten och hans avgifter kan då också bli lägre. Värdet av denna reduktion skall också ingå i ersättningen till elproducenten, vilket framgår av punkten 2. Enligt tredje stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter om beräkningen av denna ersättning. Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen meddelat sådana föreskrifter i 15 a § elförordningen (1994:1250). Enligt fjärde stycket prövas tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf av nätmyndigheten. 1 § Nättariffer skall vara skäliga och utformade på sakliga grunder. Vid bedömning av en nättariffs skälighet skall konsumentintresset särskilt beaktas. Hänsyn skall dessutom tas till kravet på en rimlig avkastning i nätverksamheten. Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. tredje stycket första meningen och 2 § 7 mom. fjärde stycket första och andra meningarna i den gamla ellagen. I första stycket ges huvudregeln att nättariffer skall vara skäliga och ut- formade på sakliga grunder. Att nättariffer skall vara skäliga framgår redan av 3 kap. 9 §, där det stadgas att den som har nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor överföra el åt annan. Hur skäligheten skall bedömas behandlas i andra stycket. Att nättariff skall utformas på sakliga grunder innebär att nättarifferna skall vara objektiva och icke-diskriminerande. Kunder får indelas i grupper efter kostnadsbild, t.ex. kunder med elvärme eller tidstariff. Kunder inom samma kundkategori skall däremot ha samma nättariff. Kundindelning efter var inom området anslutningen är belägen är dock inte tillåten, vilket regleras 3 §. I andra stycket anges vilka kriterier som skall användas vid bedöm- ningen av en nättariffs skälighet. Som den viktigaste faktorn, vilken skall beaktas, anges konsumentintresset som den viktigaste faktorn. Härmed avses elanvändarnas intresse av låga och stabila nättariffer. Under normala förhållanden kan det ofta bli den enda faktorn som beaktas. Vid mer speciella förhållanden måste dock även andra omständigheter tillåtas inverka på skälighetsbedömningen. Dessa faktorer sammanfattas i lagtexten som kravet på en rimlig avkastning i nätverksamheten. Omständigheterna i det enskilda fallet får då avgöra vilken tyngd dessa faktorer skall få vid skälighetsbedömningen. Om exempelvis nätföre- tagets kostnader är ovanligt stora till följd av gjorda investeringar eller av att man erbjuder större leveranssäkerhet än vanligt bör detta få inverka i höjande riktning på tarifferna. Om kostnaderna däremot beror på en mindre skicklig ledning av företaget bör detta inte få inverka på tariffsättningen. 2 § Nättariffer för överföring av el skall utformas så, att betald avgift för att vara ansluten ger rätt att använda det elektriska nätet inom landet, med undantag för utlandsförbindelserna. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § 7 mom. tredje stycket femte meningen i den gamla ellagen. För att underlätta handeln med el skall kunder, både producenter och elanvändare, bara behöva avtal med en nätinnehavare, nämligen innehavaren av det nät på vilket kunden har en anslutningspunkt. En producent som är ansluten till en regionledning skall alltså betala nättariff till innehavaren av regionledningen. Det förutsätts att regionnät- sinnehavaren i sin tur betalat avgift till stamnätet och att den kostnaden lagts in i nättariffen för regionnätet. En elanvändare, som har en uttagspunkt på ett lokalt nät, betalar på motsvarande sätt sin nättariff till innehavaren av det lokala nätet. I den tariffen ingår lokal- nätsinnehavarens kostnader för regionnät och storkraftnät. En anslutning innebär alltså att man har tillgång till hela det elektriska nätet inom landet och man kan därmed träffa avtal om köp av el med vilken elleverantör som helst inom landet. Det svenska elnätet består dock även av ett antal utlandsförbindelser. Dessa förbindelser utgörs av ledningar som från någon punkt på det svenska elnätet går mot och över en riksgräns. Några anslutningar finns inte på dessa ledningar och sådana kommer av praktiska skäl heller inte att bli aktuella . Syftet med utlandsförbindelserna är alltså uteslutande att överföra el från det svenska elnätet till ett utländskt elnät eller vice versa. Regeln om tillgång till hela det elektriska nätet inom landet gäller dock inte utlandsförbindelser. Tillträde till en utlandsförbindelse för överföring till eller från förutsätter därför ett särskilt avtal med innehavaren av utlandsförbin- delsen. Denne är, som alla koncessionshavare, skyldig att på skäliga villkor överföra el åt annan. Men det finns risk för brist på ledig kapacitet när det gäller dessa förbindelser och uppstår sådan brist måste tillgänglig kapacitet på något sätt fördelas. Överföringsrättigheter som inte utnyttjas bör inte tillåtas blockera ledningen, utan förbindelsen skall utnyttjas optimalt. Hänsyn måste dessutom tas till förhållandena i utlandet. Särskilt om nättariffer för område 3 § Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får inte utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen. Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. tredje stycket andra meningen i den gamla ellagen. Bestämmelsen innebär ett undantag från huvudregeln i 1 § första stycket att nättariffer skall vara utformade på sakliga grunder. Nättariff för område får alltså inte utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen. Det innebär att geografiska indelningar inte får göras, t.ex. med en tariff för tätort och en annan för kringliggande lands- bygd. Zonindelningar efter avstånd från en viss punkt är inte heller tillåtna. Det finns dock ett undantag från detta förbud mot avståndsberoende avgifter, nämligen engångsavgifter som skall täcka merkostnader vid en anslutning. Engångsavgiftens storlek skall på så sätt kunna motsvara merkostnader för t.ex. en nybyggd anslutning. Motsvarande föreskrifter om nättariffer vid nätkoncession för linje finns i 5 och 9 §§. 4 § Vid skälighetsbedömningen av en nättariff skall nättariffen för varje område bedömas för sig. Om nätmyndigheten enligt 3 kap. 3 § har medgivit att flera nätkoncessioner för område får redovisas samlat, skall dock dessa vid skälighetsbedömningen anses utgöra ett område. Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. fjärde stycket tredje och fjärde meningarna i den gamla ellagen. I första stycket anges att vid skälighetsbedömningen av en nättariff varje koncessionsområde skall behandlas för sig. Detta innebär att det är prisutvecklingen och övriga faktorer i det aktuella området som skall beaktas. Någon utjämning av nättariffen mellan olika områden får alltså inte äga rum. Orsaken till denna reglering är att man vill ha så kostnadsriktiga tariffer som möjligt. Den enda avvikelse från denna princip som tillåts är den utjämning som sker inom varje koncessionsom- råde därigenom att tariffen, enligt 3 §, inte får vara avståndsberoende. I andra stycket finns ett undantag från huvudregeln i första stycket. Om nätmyndigheten, enligt 3 kap. 3 §, har medgivit att ett antal kon- cessionsområden får redovisas samlat skall vid skälighetsbedömningen dessa anses utgöra ett område. En förutsättning för att ett antal kon- cessionsområden får redovisas samlat är att samma nättariff tillämpas inom områdena. Detta innebär alltså en utjämning av nättariffen mellan de olika områdena. Som framgår av 3 kap. 3 § får tillstånd till samlad redovisning lämnas endast om "områdena sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet", dvs. att i de samredovisade områdena ingår en lämplig kombination av glesbygds- och tätortsområden. Härige- nom tillgodoses det allmännas krav på att en lämplig tariffstruktur uppstår. Särskilt om nättariffer för linje 5 § På en ledning som omfattas av en nätkoncession för linje och där spänningen understiger (regionledning), får inte nättariffen, utom engångsavgift för anslutning, på varje spänningsnivå utformas med hänsyn till var en uttagspunkt är belägen i förhållande till ledningens anslutning till annan nätkoncessionshavares ledning som omfattas av nätkoncession för linje. Tillstånd till avvikelse från vad som anges i första stycket får meddelas i enlighet med 6 §. Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. tredje stycket tredje och fjärde meningarna i den gamla ellagen. I 3 § finns ett förbud mot avståndsberoende tariffer vid nätkoncession för område, dvs. I förevarande paragraf finns en likartad bestämmelse som gäller vid nätkoncession för linje, där spänningen understiger , dvs. Anslutna till dessa ledningar är, förutom de lokala näten, större industrikunder. På region- ledningar, som kan ha en avsevärd längd, transformeras den elektriska energin ned i flera led från stamnätets spänningsnivå. Spänningen längs en regionledning ligger därför på olika nivåer mellan 20 och 130 kilovolt. Antalet nedtransformeringar, liksom den sträcka elen transporteras, påverkar väsentligt kostnaderna för överföringen längs en ledning. Det är vanligt att en och samma koncessionshavare har ett stort antal regionledningar inom ett sammanhängande område. Varje ledning omfattas då normalt av en nätkoncession för linje. Elanvändarna tar ut el på olika spänningsnivåer på ett sådant ledningsnät, vilket påverkar antalet nedtransformeringar och därmed överföringskostnaden. Antalet nedtrans- formeringar till en och samma spänningsnivå varierar ofta mellan olika ledningar. Därför kan det, beträffande uttagspunkter på olika ledningar men på samma spänningsnivå, ha förekommit olika många nedtrans- formeringar från stamnätet och fram till uttagspunkten. Enligt huvudregeln i första stycket får inte nättariffen för en regionled- ning, på varje spänningsnivå, utformas med hänsyn till var på ledningen en uttagspunkt är belägen. Denna reglering innebär att kostnaderna för nedtransformering får påverka nättariffen. För varje lägre spänningsnivå ökar kostnaderna för nedtransformering och därmed blir också nättariffen i motsvarande mån högre. På varje spänningsnivå får däremot inte överföringssträckan påverka nättariffen. Själva "transportkostnaden" på spänningsnivån liksom kostnaderna för nedtransformering till spänningsnivån och övriga kostnader måste alltså fördelas jämnt mellan uttagspunkterna. I lagtexten anges uttagspunktens belägenhet "i förhållande till ledningens anslutning till annan nätkoncessionshavares ledning". Skälet härtill är att en och samma regionledning kan omfattas av flera nätkoncessioner trots att ledningen har en och samma innehavare. Vid tillämpning av den aktuella bestämmelsen skall hela ledningen betraktas som en enhet oavsett hur många nätkoncessioner det finns på ledningen. Ett speciellt problem måste i detta sammanhang beröras. Det är inte ovanligt att en stor elanvändare tar ut sin el direkt från en transformator. I ett sådant fall måste man anse att elanvändarna inte utnyttjar ledningen på den lägre spänningsnivån. Hans nättariff får därför bestämmas med utgångspunkt i nättariffen på ledningssträckan med den högre spännings- nivån och med ett tillägg för själva nedtransformeringen. Till skillnad från nättariffer på det lokala nätet gäller denna reglering bara för uttagspunkter. Den el som produceras i ett kraftverk förs normalt in på en regionledning för vidare transport till stamnätet. Nättariffen för en sådan inmatningspunkt får alltså vara avståndsberoende. I vissa speciella fall kan det dock finnas behov av undantag från be- stämmelsen att nättariffen på en regionledning inte får vara lägesberoen- de. I 6 § finns regler för när sådant undantag skall kunna beviljas.