prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt en lagrådsremiss (Kommunikations- departementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1. lag om upphävande av lagen (1939:608) om enskilda vägar, 2. lag om upphävande av lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda vägar, 3. lag om ändring i lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter, 4. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149), 5. lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter, 6. lag om ändring i (1987:10), 7. lag om ändring i jordabalken, 8. lag om ändring i kyrkolagen (1992:300). Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: I remissen föreslås att lagen (1939:608) om enskilda vägar skall upphöra att gälla vid utgången av och att enskilda vägar därefter skall kunna inrättas endast enligt anläggningslagen (1973:1149). När det gäller förvaltningen av enskilda vägar blir lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter tillämplig. Bestämmelser som har att göra med upphävandet av lagen om enskilda vägar har tagits in i en särskild lag. Förutom en föreskrift om att lagen om enskilda vägar skall upphöra att gälla innehåller den särskilda lagen en rad övergångsbestämmelser. Huvudprincipen är att anläggningslagen och lagen om förvaltning av samfälligheter så långt möjligt skall tilläm- pas även på vägföreningar och vägsamfälligheter som har kommit till stånd enligt lagen om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmel- ser. På några punkter skall dock lagen om enskilda vägar gälla under en övergångstid. Vidare föreslås särskilda regler beträffande fall då ett ärende om bildande av vägförening har inletts före upphävandet av lagen om enskilda vägar men inte har blivit slutfört. Lagrådet har inte något att erinra mot att lagen om enskilda vägar upp- hävs och att frågor om inrättande och förvaltning av enskilda vägar i fort- sättningen skall regleras uteslutande av anläggningslagen och lagen om förvaltning av samfälligheter. Den föreslagna övergångsregleringen för- anleder emellertid åtskilliga invändningar. Lagrådet har i och för sig haft begränsade möjligheter att analysera vilka övergångsproblem som kan tänkas uppkomma och att pröva vilka lösningar som bör väljas. Till svårigheterna bidrar det förhållandet att bestämmelserna i lagen om enskilda vägar inte bara är föråldrade utan också komplicerade och lagtekniskt svårtillgängliga. Även med de reservationer som alltså måste göras anser Lagrådet att den föreslagna övergångsregleringen är mindre tillfredsställande. Mot bestämmelserna kan till en början invändas att de på flera punkter är oklara. Vid en jämförelse med vad som sägs i motiven kan det konstate- ras att den avsedda innebörden av bestämmelserna inte alltid har kommit till uttryck i lagtexten. Enligt Lagrådets mening har regleringen också i vissa avseenden utformats på ett sätt som kan medföra praktiska svårig- heter. Mot bakgrund av vad som har anförts anser Lagrådet att den före- slagna lagen om upphävande av lagen om enskilda vägar bör omarbetas. Även när det gäller en del av de övriga lagförslagen, främst förslaget till lag om ändring i anläggningslagen, finns det skäl att vidta justeringar. Förslaget till lag om upphävande av lagen (1939:608) om enskilda vägar 1 § I paragrafen sägs att lagen om enskilda vägar skall, med de begräns- ningar som följer av upphävandelagen, upphöra att gälla. Vid vilken tid- punkt lagen om enskilda vägar skall upphöra att gälla anges inte i para- grafen. Tidpunkten framgår i stället av en ikraftträdandebestämmelse, där det sägs att upphävandelagen träder i kraft . Enligt Lagrådets mening är det lagtekniskt bättre att direkt i 1 § ange att lagen om enskilda vägar upphör att gälla vid utgången av . Upphävandelagen behöver då inte förses med någon särskild ikraft- trädandebestämmelse. I lagrådsremissen har en sådan teknik valts be- träffande ett annat av de remitterade lagförslagen, nämligen förslaget till lag om upphävande av lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa ford- ringar enligt lagen om enskilda vägar. I de följande paragraferna i förslaget till lag om upphävande av lagen om enskilda vägar används på åtskilliga ställen uttryck som "vid ikraft- trädandet". Som en följd av vad Lagrådet har föreslagit bör detta och liknande uttryck ersättas med uttrycket "vid utgången av ". 2 och 6 §§ I 2 § föreskrivs bl.a. att vägar och andra anläggningar som ingår i en samfällighet som bildats enligt lagen om enskilda vägar eller mot- svararande äldre bestämmelser skall anses som en gemensamhetsanlägg- ning bildad vid förrättning enligt anläggningslagen. Bestämmelserna i 6 § kan ses som en modifiering av vad som sägs i 2 §. Enligt 6 § skall andelstal som har fastställts enligt lagen om enskilda vägar tillämpas till dess andelstalen omprövas enligt 35 § anläggnings- lagen eller överenskommelse träffas enligt 43 § samma lag. Det före- skrivs vidare i 6 § att om taxeringsvärdet utgör grund för andelstal och omprövning inte har skett eller överenskommelse inte har träffats från ikraftträdandet av upphävandelagen, så skall ändringar i taxe- ringsvärdet inte därefter påverka andelstalen. När det gäller 2 § har Lagrådet inte någon invändning mot den princip som har kommit till uttryck där. Lagtexten bör emellertid anpassas bättre till den terminologi som förekommer i lagen om enskilda vägar och i anläggningslagen. Det bör sålunda anges att vägar och andra anlägg- ningar som "omfattas av en samfällighets väghållning" enligt lagen om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser skall anses "utgöra" en gemensamhetsanläggning bildad vid förrättning enligt anläggnings- lagen. Enligt 76 § lagen om enskilda vägar skall de fastigheter som ingår i en vägförening i princip bidra till föreningens utgifter i förhållande till fastigheternas senast fastställda taxeringsvärden. Under vissa angivna förutsättningar kan emellertid en annan grund för delaktigheten fast- ställas. Vidare kan för en fastighet bestämmas ett visst lägre eller högre andelstal än som skulle följa av den allmänna grunden för delaktigheten. 6 § i den föreslagna upphävandelagen får tolkas så att de nu berörda bestämmelserna i lagen om enskilda vägar skall fortsätta att gälla under en övergångstid beträffande vägföreningar som har bildats enligt den lagen. Om det emellertid uppstår anledning att ompröva vad som har be- stämts om kostnadsfördelningen, skall bestämmelserna i anläggnings- lagen tillämpas. Enligt den lagen kan nya andelstal fastställas antingen vid en förrättning (35 §) eller efter överenskommelse (43 §). Vid be- stämmande av andelstal enligt anläggningslagen är det inte fastigheternas taxeringsvärden som i första hand skall vara avgörande utan andelstalen skall bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den nytta fastigheten har av gemensamhetsanläggningen (15 §). Som framgår av 6 § i upphävandelagen skall principerna för bestäm- mande av andelstal enligt lagen om enskilda vägar inte gälla längre än till dess har gått från det att lagen har upphört att gälla, dvs. Det innebär att det måste göras en omprövning enligt an- läggningslagen som har verkan senast från den tidpunkten. Enligt Lagrådets mening bör bestämmelserna i 6 § formuleras om, så att innebörden framgår klarare. Med hänsyn till att bestämmelserna utgör ett undantag från huvudregeln i 2 § bör de lämpligen tas in som ett andra stycke i den paragrafen. 3 och 4 §§ Paragraferna innehåller bestämmelser för sådana fall då ett ärende som avser bildande av en vägförening eller omprövning av vad som har be- stämts beträffande en vägförening har inletts före upphävandet av lagen om enskilda vägar men inte hunnit slutföras . I 3 § behandlas den situationen att ett ärende är under behandling hos läns- styrelsen, medan 4 § reglerar fall då en förrättning enligt lagen om enskilda vägar har avslutats före lagens upphävande. Enligt lagrådets uppfattning finns det anledning att till en början skilja ut sådana fall då ett ärende om bildande av en vägförening har blivit an- hängigt hos enligt 78 § första stycket lagen om enskilda vägar, t.ex. genom att en fastighetsägare har begärt att en vägförening skall komma till stånd, men ärendet inte har avancerat så långt att läns- styrelsen har förordnat förrättningsman. I sådana fall får det anses lämp- ligt att tillämpa en sådan ordning som har anvisats i 3 § i upphävande- lagen. Det bör sålunda, i och med att lagen om enskilda vägar upphör att gälla, åligga att överlämna ärendet till lantmäterimyndig- heten för fortsatt handläggning enligt anläggningslagen. Enligt det remitterade förslaget är avsikten att samma ordning skall tillämpas när en förrättning för bildande av vägförening har inletts före upphävandet av lagen om enskilda vägar men då inte har hunnit avslutas. I och med att ärendet, så länge förrättning pågår, kan sägas vara under behandling hos är den föreslagna 3 § tillämplig. Enligt Lagrådets åsikt kan det på denna punkt resas flera invändningar mot det remitterade förslaget. För det första kan det uppstå tvekan om när en förrättning är att anse som avslutad (se härom 80 83 §§ lagen om enskilda vägar). Viktigare är att det i många fall måste vara opraktiskt att, när en förrättning har inletts, låta lantmäterimyndigheten ta över ärendet för vidare behandling enligt anläggningslagen. I princip måste då den inledda förrättningen avbrytas och en ny förrättning i enlighet med an- läggningslagens regler sättas i gång. Eventuellt kan då en ny förrätt- ningsman behöva ta över arbetet. Om så blir fallet, uppstår frågan hur den tidigare förrättningsmannen skall ersättas för sitt arbete och vem som skall stå för ersättningen. Bestämmelser om ersättning till förrättnings- man finns i 78 § femte och sjätte styckena lagen om enskilda vägar, och det skulle i och för sig kunna föreskrivas att dessa bestämmelser gäller även efter upphävandet av den lagen. Bestämmelserna skulle emellertid behöva justeras för att passa i den uppkomna situationen. En bättre ordning är enligt Lagrådets mening att, så snart en förrätt- ningsman har förordnats, låta förrättningen slutföras med tillämpning av de hittillsvarande bestämmelserna i lagen om enskilda vägar. Det blir alltså fråga om att tillämpa en ordning motsvarande den som har anvisats i 4 § i upphävandelagen. Även om den paragrafen har fått en utformning som inte är helt klar, skall den enligt författningskommentaren förstås så, att om en förrättning har avslutats före upphävandet av lagen om enskilda vägar men då inte har vunnit laga kraft, så skall bestämmelserna i lagen om enskilda vägar fortfarande tillämpas. Till dessa bestämmelser hör enligt författningskommentaren 81 84 §§ samt bestämmelserna i 86 § om behandlingen av ersättningsfrågor. Lagrådet förordar alltså att det i 3 § i upphävandelagen tas in en be- stämmelse som innebär att, om ett ärende som avser bildande av väg- förening har anhängiggjorts hos före upphävandet av lagen om enskilda vägar men förrättningsman då inte har förordnats, så skall överlämna ärendet till lantmäterimyndigheten för fortsatt handläggning enligt anläggningslagen. I ett andra stycke i samma paragraf bör föreskrivas att, om förrätt- ningsman har förordnats före upphävandet av lagen om enskilda vägar men en vägförening då inte har bildats, så skall den vidare handlägg- ningen av ärendet ske med tillämpning av bestämmelserna i lagen om enskilda vägar. Enligt 3 § i förslaget till upphävandelag skall bestämmelsen om över- lämnande till lantmäterimyndigheten gälla även i fall då det vid upp- hävandet av lagen om enskilda vägar finns ett ärende hos som gäller omprövning av vad som har bestämts beträffande en vägförening (se härom 85 § lagen om enskilda vägar). På motsvarande sätt torde 4 § avses bli tillämplig i fall då omprövningsfrågan har handlagts vid en förrättning och förrättningen har avslutats före upphävandet av lagen om enskilda vägar men då inte har vunnit laga kraft. Enligt Lagrådets mening bör hanteringen av pågående omprövnings- ärenden regleras i en särskild paragraf, 4 §. I sak bör samma ordning gälla som när det är fråga om ett ärende som avser bildande av en vägförening. Om alltså omprövningsärendet är anhängigt hos utan att en förrättningsman har förordnats, bör överlämna ärendet till lantmäterimyndigheten för fortsatt handläggning enligt anläggningslagen. Om däremot förrättningsman har förordnats före upphävandet av lagen om enskilda vägar men omprövningsärendet då inte har slutförts, bör den vidare handläggningen ske med tillämpning av lagen om enskilda vägar. Regelsystemet i lagen om enskilda vägar innebär att ersättning för markupplåtelse och annat intrång inte fastställs förrän vägföreningen har bildats. Bestämmelser härom finns i 75 och 86 §§. Enligt vad som har upplysts vid lagrådsföredragningen (jfr författningskommentaren under 4 §) är avsikten att dessa bestämmelser skall fortsätta att tillämpas efter upphävandet av lagen om enskilda vägar dels beträffande sådana väg- föreningar som har hunnit bildas före upphävandet utan att ersättnings- frågorna då har blivit slutligt avgjorda, dels beträffande vägföreningar som bildas efter upphävandet av lagen om enskilda vägar med tillämp- ning av bestämmelserna i den lagen (fall som enligt Lagrådets förslag skall regleras i 3 § andra stycket i upphävandelagen). Lagrådet anser att uttryckliga regler om vad som har sagts bör tas in i upphävandelagen. Reglerna bör lämpligen bilda en ny 5 §. 5 § I remissförslaget behandlar denna paragraf fall då det i ett utlåtande enligt 80 § lagen om enskilda vägar har bestämts att en väg skall an- läggas eller övertas till väghållning men detta inte har hänt senast från ikraftträdandet av upphävandelagen. Utlåtandet skall då vara för- fallet i den berörda delen. Lagrådet har i sak inte någon invändning mot paragrafen. I lagtexten bör emellertid, som förutsättning för att utlåtandet skall förfalla, anges att anläggningen av vägen eller övertagandet av väghållningen inte har skett senast vid utgången av . Som följd av vad Lagrådet har föreslagit bör den nu diskute- rade bestämmelsen bilda en 6 §. 7 § I paragrafen sägs att rätt att använda väg enligt 77 § lagen om enskilda vägar fortfarande skall gälla och att 50 a § andra stycket anläggnings- lagen skall tillämpas i fråga om ersättningen. Lagrådet anser att paragrafens bestämmelser bör formuleras om, så att lagtexten blir tydligare och enklare. Det kan lämpligen föreskrivas att, om en fastighet före utgången av har fått rätt att använda väg enligt 77 § lagen om enskilda vägar, så skall det i fortsättningen anses föreligga en upplåtelse enligt 49 § första stycket anläggningslagen. Detta lagrum skall enligt remissförslaget byggas ut, så att det kommer att inne- hålla en bestämmelse om upplåtelse av rätt för en fastighet att använda befintlig väg. Lagrådet återkommer till denna bestämmelse i det följande. Enligt vad som sägs i 49 § tredje stycket anläggningslagen i det remitterade förslaget skall 50 a § andra stycket tillämpas i fråga om er- sättning för upplåtelse av rätt att använda väg. Det innebär att, om det i 7 § upphävandelagen görs en hänvisning till 49 § första stycket anlägg- ningslagen i enlighet med vad Lagrådet har förordat, så behöver 7 § inte innehålla någon bestämmelse i fråga om ersättning. 8 § Enligt denna paragraf skall ett förordnande som meddelats enligt 100 § lagen om enskilda vägar alltjämt gälla. Enligt Lagrådets mening leder den föreslagna utformningen av lag- texten till att det är oklart om och på vilket sätt ett meddelat förordnande kan ändras eller upphävas. Ett beslut om ändring eller upphävande kan inte grundas på den upphävda lagen om enskilda vägar. I det utrednings- förslag som ligger till grund för lagförslaget (SOU 1996:46) har bestäm- melsen (8 §) utformats på annat sätt. Lagrådet förordar att bestämmelsen utformas efter modell av utredningsförslaget. Det bör anges att det äldre förordnandet skall anses som ett förordnande "med motsvarande inne- håll" enligt 56 § anläggningslagen. 9 § I paragrafen har tagits in vissa bestämmelser om stadgar och firma be- träffande vägsamfälligheter och vägföreningar som har bildats enligt lagen om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser. I linje med vad som har föreslagits i det betänkande som ligger till grund för remissförslaget (SOU 1996:46 s. 16) bör paragrafen inledas med en be- stämmelse om att en vägsamfällighet eller vägförening som har bildats enligt lagen om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser och som utgör en juridisk person skall efter utgången av anses som en samfällighetsförening enligt lagen om förvaltning av samfälligheter. Därefter bör följa de bestämmelser om stadgar och firma som finns i det remitterade lagförslaget. I fråga om vägsamfälligheter som har bildats enligt äldre bestämmelser och som inte är att anse som juridiska personer (se SOU 1996:46 s. 154) bör i ett andra stycke i förevarande paragraf föreskrivas att bestämmel- serna om delägarförvaltning i lagen om förvaltning om samfälligheter skall gälla. 10 § I paragrafen har tagits in en föreskrift om att förordnande av styrelse- ledamot enligt 88 § femte stycket lagen om enskilda vägar skall upphöra att gälla efter första ordinarie föreningssammanträde efter ikraftträdandet av upphävandelagen. Av författningskommentaren framgår att para- grafen tar sikte endast på sådana styrelseledamöter som har utsetts av . Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Vidare bör para- grafen utformas positivt som en föreskrift om att styrelseledamoten kvar- står i styrelsen till dess första ordinarie föreningssammanträde hålls efter utgången av . Lagrådets förslag till lagtext, såvitt gäller lagen om upphävande av lagen om enskilda vägar, framgår i dess helhet av en bilaga till lagråds- yttrandet. Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen och förslaget till lag om ändring i lagen om förvaltning av samfälligheter Enligt 24 a § anläggningslagen införs en möjlighet att anpassa de an- delstal som gäller för de i en gemensamhetsanläggning ingående fastig- heterna efter ändrade förhållanden utan att någon omprövningsförrättning behöver hållas. En grundläggande förutsättning är enligt författnings- kommentaren att lantmäterimyndigheten redan i anläggningsbeslutet har föreskrivit hur ändrade förhållanden i en fastighets användningssätt skall påverka andelstalet. En annan förutsättning är att de ändrade förhållan- dena är av stadigvarande natur. I anläggningsbeslutet kan lantmäte- rimyndigheten uppdra åt styrelsen för en samfällighetsförening att be- sluta om ändrade andelstal. I 24 a § första stycket föreskrivs vidare att styrelsens beslut får tillämpas först sedan det införts i fastighetsregistret. Som följd av förslaget i 24 a § anläggningslagen föreslås i remissen vissa ändringar dels i 39 § lagen om förvaltning av samfälligheter, dels i 45 § anläggningslagen. I 39 § lagen om förvaltning av samfälligheter föreslås att styrelsen för samfälligheten genast skall anmäla ett beslut angående ändring av andelstal för registrering samt att styrelsen genast skall underrätta berörd fastighetsägare om beslutet. I 45 § anläggnings- lagen föreslås att uppgift om beslutet möjligt skall införas i fas- tighetsregistret. Enligt Lagrådets mening är den föreslagna regleringen onödigt splitt- rad och svåröverskådlig. Tillämpningen av bestämmelserna underlättas om dessa koncentreras till ett lagrum. Lagrådet föreslår att 24 a § anlägg- ningslagen byggs ut och ges följande lydelse: "kan i anläggningsbeslutet bestämma att styrelsen för en samfällighetsförening får besluta om ändring av andelstal på grund av att en fastig- hets användningssätt ändras stadigvarande. Styrelsen skall genast underrätta berörd fastighetsägare om beslut enligt första Styrelsen skall vidare möjligt anmäla beslutet för införing i fastig- hetsregistret. Beslutet får tillämpas först sedan sådan införing har skett. Styrelsens beslut om ändring av andelstal får inte överklagas. Den som är miss- nöjd med beslutet får väcka talan mot föreningen enligt vad som sägs i 46 § lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter angående rättelse av uttaxering." Som följd av vad Lagrådet sålunda förordat kan det i lagrådsremissen intagna förslaget till lag om ändring i lagen om förvaltning av samfällig- heter som endast avser 39 § i sin helhet utgå och 45 § anläggnings- lagen efter vissa språkliga förtydliganden formuleras enligt följande: "Uppgift om fördelning enligt 42 §, om anslutning enligt 42 a § och om god- kännande enligt 43 § skall införas i fastighetsregistret möjligt sedan fördel- ningen, anslutningen eller godkännandet har vunnit laga kraft." I 33 a § första stycket anläggningslagen ges lantmäterimyndigheten möjlighet att under vissa angivna förutsättningar på ansökan förordna en syssloman för att verkställa ett anläggningsbeslut. Har ett sådant förord- nande meddelats och beslutet därom vunnit laga kraft, följer av 33 § i dess i remissen föreslagna lydelse att anläggningsbeslutet oavsett hur länge verkställigheten drar ut inte blir förfallet. Någon närmare motivering till sistnämnda ordning redovisas inte i remissprotokollet. Anledningen till förslaget torde emellertid vara att det kan förutsättas att varje ärende där en syssloman förordnas kommer att leda till att den aktuella anläggningen genomförs utan onödigt dröjsmål. Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas huruvida det är lämpligt att helt avhända lantmäterimyndigheten möjlighet att påverka den tid som sysslomannens arbete rimligen bör få ta. Lagrådet förordar att för- ordnandet för sysslomannen kombineras med angivande av den tid som sysslomannen har till sitt förfogande för genomförande av uppdraget. Om särskilda skäl föranleder det, bör en sådan tid genom ett senare be- slut av lantmäterimyndigheten kunna förlängas. Med hänvisning till det anförda föreslår Lagrådet att det i 33 a § efter första stycket förs in ett nytt stycke av följande lydelse: "I förordnandet för sysslomannen skall lantmäterimyndigheten ange den tid inom vilken sysslomannen skall ha genomfört anläggningsbeslutet. Om särskilda skäl föreligger, får lantmäterimyndigheten besluta om förlängning av ." I 33 a § sista stycket anläggningslagen föreslås att beslut enligt para- grafen får överklagas enligt bestämmelserna i 15 kap. 2 § fastighetsbild- ningslagen (1970:988). Bestämmelsen tar enligt författningskommen- taren sikte på beslut att förordna eller inte förordna en syssloman, på valet av syssloman samt på ersättning till syssloman och skyldighet att betala ersättningen. Bestämmelsen har enligt Lagrådets mening en bättre placering i 30 § anläggningslagen, som innehåller liknande regler om överklagande av beslut. Lagrådet föreslår att sista stycket i 33 a § utgår och att 30 § tredje stycket får följande lydelse: "Mot lantmäterimyndighetens beslut enligt 4 § andra stycket och 33 a § denna lag föres talan särskilt på sätt och inom tid som anges i 15 kap. 2 § fastighetsbildninglagen." Med denna skrivning blir det möjligt att klaga också på ett beslut av lantmäterimyndigheten angående sysslomannens uppdragstid. I 38 § anläggningslagen har gjorts en ändring som går ut på att bestämmelsen i 39 § anläggningslagen enligt vilken ägare av fastighet som utträder ur bestående samfällighet skall tillerkännas ersättning för andel i beräknat överskott inte skall tillämpas på gemensamhetsan- läggningar som avser vägar. Lagtekniskt framgår detta genom ett nytt tredje stycke i 38 §. Denna paragraf vinner i klarhet, om regleringen i stället sker genom ett tillägg till första stycket. Lagrådet föreslår att det föreslagna tredje stycket utgår och att första stycket formuleras enligt följande: "Utträder fastighet ur bestående samfällighet, skall ägaren tillerkännas ersättning för den andel i ett enligt 39 § beräknat överskott som han förlorar genom utträdet. Detta gäller dock inte i fråga om gemensamhetsanläggningar som avser vägar.