prop · GK03133D1 · 1997-01-01 00:00:00 — Den nya regeln i tredje styckets sista mening om att rätten inte får bestå av fler lagfarna domare än nämndemän kan väcka fråga hur det skall förfaras om vid en huvudförhandling rätten ursprungligen har bestått av två lagfarna ledamöter och tre nämndemän samt två av nämndemännen får förhinder. Rätten är då inte domför med två lagfarna ledamöter och den återstående nämndemannen, men domförhet uppstår, om även en av de lagfarna ledamöterna avträder. Det framgår inte uttryckligen av regleringen om någon av de lagfarna ledamöterna i en sådan situation kan avträda enbart i syfte att rätten åter skall bli domför. Emellertid torde regleringens utgångspunkt vara att det över huvud taget inte finns någon rätt för en ledamot att avträda sedan huvudförhandling påbörjats med mindre än att "förhinder" i lagens mening föreligger. Svaret på den ställda frågan synes alltså böra vara nekande. Förslaget till lag om ändring i 1 kap. 3 b § Med hänvisning till vad som anförts vid 14 kap. 17 § förordar Lagrådet att tredje styckets tredje mening får följande lydelse: "Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan huvud- förhandlingen har påbörjats, är rätten domför med minst en lagfaren domare och minst en nämndeman." Även i fråga om tillämpningen av tredje styckets sista mening hänvisar Lagrådet till vad som anförts vid 14 kap. 17 § . 8 § Andra styckets andra mening behandlar det fallet att, när en eller två särskilda ledamöter ingår i rätten, någon eller några ledamöter får för- hinder sedan huvudförhandling har påbörjats. Som meningen har av- fattats, kan den möjligen uppfattas så att den endast åsyftar det fallet att den ene eller båda av de särskilda ledamöterna får förhinder, vilket inte kan vara avsikten. Med hänsyn härtill och med hänvisning till vad som har anförts vid 14 kap. 17 § förordar Lagrådet att me- ningen får följande lydelse: "Om särskild ledamot eller annan ledamot av rätten får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten domför med minst en lagfaren domare och minst en nämndeman." Det bör anmärkas att, när det i styckets tredje mening föreskrivs att rätten inte får bestå av fler lagfarna domare än nämndemän, även sådan lagfaren domare i allmän förvaltningsdomstol som ingår i rätten enligt första stycket 2 måste anses inbegripen. Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna för- valtningsdomstolar 17 § I paragrafens andra stycke föreslås att länsrätten skall kunna förstärkas med en lagfaren domare, om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighetsgrad. En motsvarande möjlighet till förstärkning finns i 1 kap. 3 b § såvitt avser tingsrätterna. I lagrådsremissen föreslås att den bestämmelsen ändras så att det inte längre skall krävas särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighetsgrad för en sådan förstärkning. Det sägs dock i författningskommentaren till nämnda paragraf att det även i fortsättningen torde vara målets omfattning och svårighetsgrad som avgör om sammansättningen bör förstärkas. Motivet för en förstärkning av länsrättens sammansättning på juristsidan är enligt remissen (avsnitt 6) framför allt att målen i vissa fall blivit mer komplicerade men även att det är lämpligt att reglerna för tingsrätt och länsrätt samordnas. Lagrådet kan instämma i dessa synpunkter. Det borde då ligga närmast till hands att utforma 1 kap. 3 b § och förevarande paragraf på samma sätt. Något motiv för att beträffande länsrätten kräva särskilda skäl för en förstärkning på juristsidan har emellertid inte anförts i remissen. Det sägs endast att en så generös tillämpning som föreslås för tingsrätternas del inte är avsedd för länsrätternas del, åtminstone inte . Lagrådet förordar att frågan övervägs på nytt i detta lagstiftningsärende. I den allmänna motiveringen framhålls att frågan om länsrätten skall förstärkas med en juristdomare eller inte i det enskilda målet ankommer på rotelinnehavaren att avgöra. Lagrådet vill å sin sida framhålla att, om rotelhavarens uppfattning i en sådan fråga skiljer sig från någon annan ledamots, det bör vara rätten som har att avgöra frågan. Med hänvisning till vad som anförts vid 14 kap. 17 § förordar Lagrådet att andra styckets tredje mening får följande lydelse: "Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan handläggningen har påbörjats, är rätten domför med minst en lagfaren domare och minst en nämndeman." Även i fråga om tillämpningen av andra styckets sista mening hänvisar Lagrådet till vad som anförts vid 14 kap. 17 § . 18 § Enligt förslaget upphävs bestämmelsen i första stycket punkt 4 att länsrätten är domför med en lagfaren domare ensam vid vissa beslut om körkortsingripande. Detta anges i remissens allmänna motivering (avsnitt 8) och i författningskommentaren vara en följd av att länsrätten inte längre meddelar sådana beslut i avvaktan på slutligt avgörande av ett mål; denna befogenhet utövas numera av . Tillsvidarebeslut i körkortsmål handläggs enligt 39 § körkortslagen (1977:477) i första instans av . Ett sådant beslut av läns- styrelsen får överklagas till allmän förvaltningsdomstol (47 §). Om ett tillsvidarebeslut har överklagats, uppkommer således fortfarande fråga om länsrätten bör vara domför med endast en lagfaren domare. Då det i remissen anförda skälet för att upphäva endomarbehörigheten i dessa körkortsmål inte är relevant och då någon annan anledning att låta punkt 4 i första stycket utgå inte synes föreligga, bör punkten enligt Lagrådets mening stå kvar. Den bör emellertid formuleras om dels för att motsvara den terminologi som används i körkortslagen, dels därför att länstyrelsens beslut i fråga om omhändertagande av körkort eller traktorkort inte kan överklagas (106 § körkortsförordningen 1977:722). I paragrafens fjärde stycke anges de fall då länsrätt är behörig att avgöra mål i sak med en juristdomare. Till sådana mål hänförs enligt punkt 6 mål som avser ändring av taxerad inkomst med visst högsta belopp. Ändringsförslaget som överensstämmer med vad som föreslogs i departementspromemorian Ds 1996:40 innebär att den nuvarande beloppsgränsen höjs till hälften av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Emot den sålunda föreslagna beloppshöjningen i och för sig har Lagrådet ingen invändning. Så som också har framhållits i ett flertal remissyttranden över den nämnda promemorian framstår det emellertid enligt Lagrådets mening inte numera sedan skatteprocessen förändrats till en sakprocess enligt taxeringslagen (1990:324) som adekvat att beloppsregeln för ensamdomarbehörighet enligt lagtexten avser mål om ändring av taxerad inkomst. Strikt efter ordalagen betyder ju detta att regeln endast gäller skattemål för vilka den äldre ordningen alltjämt skall tillämpas. Även om punkt 6 i sin nuvarande utformning av länsrätterna utan större problem skulle ha funnit användning också inom sak- processens ram kan detta inte anses utgöra ett vägande skäl för att avstå från att anpassa lydelsen i samband med den beloppsändring som avses ske i förevarande sammanhang. Det finns emellertid enligt Lagrådets mening viss tvekan om lämpligheten och den praktiska nyttan av att behålla en sådan reglering med den ändrade ordningen för skatteprocessen. Principiellt sett skulle det enligt Lagrådets uppfattning vara fördelaktigt om problemet kunde lösas genom att beloppsregeln i punkt 6 slopades, varvid frågan om ensamdomarbehörighet vid avgörande i sak av den aktuella typen av mål skulle styras enbart av den i remissen föreslagna bestämmelsen avseende mål av enkel beskaffenhet. Lagrådet bedömer det för sin del svårt att på förevarande material överblicka effekten av denna lösning. Frågan synes dock förtjänt att övervägas ytterligare under lagstiftningsärendets fortsatta behandling. Om det därvid anses lämpligast att behålla punkt 6 föreslår Lagrådet att punkten omformuleras och med viss anknytning till 6 kap. 1 § taxeringslagen och till vad som gäller för dispositiva tvistemål enligt 1 kap. 3 d § , ges följande lydelse: "6. mål som avser en fråga av betydelse för inkomstbeskattningen, om värdet av vad som yrkas i målet uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring." En ändrad formulering enligt Lagrådets förslag bör leda till att övergångsbestämmelserna kompletteras med en ny punkt, som därvid kan ges följande lydelse: Domförhet enligt 18 § fjärde stycket gäller även vid avgörande i sak av mål om ändring av taxerad inkomst enligt förfarandereglerna i taxeringslagen (1956:623), om ändringen avser högst hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring." Förslagen lämnas utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde , ordförande, och , , , , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1996/97:133 Domstols sammansättning m.m. Senaste lydelse 1995:21. Senaste lydelse 1989:657. Senaste lydelse 1989:657. Senaste lydelse 1996:243. Senaste lydelse 1996:244. Senaste lydelse 1989:656. Senaste lydelse 1993:515. Senaste lydelse 1996:651. Senaste lydelse 1995:21. Senaste lydelse 1996:258. Senaste lydelse 1996:261. Senaste lydelse 1996:269. Senaste lydelse 1989:657. Senaste lydelse 1989:657. Senaste lydelse 1996:243. Senaste lydelse 1996:244. Senaste lydelse 1989:656. Senaste lydelse 1989:656. Senaste lydelse 1993:515. Senaste lydelse 1996:651. Senaste lydelse 1995:21. Senaste lydelse 1995:21. Senaste lydelse 1989:656. Senaste lydelse 1996:258. Senaste lydelse 1996:261. Senaste lydelse 1996:269. 1996/97:133 Bilaga 2 1996/97:133 Bilaga 5 1996/97:133 Bilaga 5 1996/97:133 Bilaga 1