prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader| | skall även i fortsättningen fastställas till visst belopp i | | samband med att handläggningen av ett mål eller ärende avslutas.| | Frågan hur mycket av detta belopp som skall betalas till staten | | respektive den rättssökande skall bestämmas vid Rättshjälps- | | myndighetens avräkning. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Beslut angående det belopp som skall betalas enligt 31 § första stycket och 31 a-c §§ rättshjälpslagen, meddelas i samband med att handläggningen av ett mål eller ärende avslutas (33 § rättshjälpslagen). Om en domstol undanröjer en dom eller ett beslut och återförvisar ett mål till lägre instans åligger det dock den domstol till vilken målet återförvisas att ta ställning till vem som slutligen skall svara för rättshjälpskostnaderna (18 kap. 15 § tredje stycket ). En domstol eller en myndighet skall oberoende av yrkande pröva om det föreligger förutsättningar att tillämpa någon av de nu behandlade bestämmelserna (se bl.a. NJA 1987 s. 240). Det innebär bl.a. att överinstansen vid ändring av ett överklagat beslut eller dom skall pröva ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader såväl i underinstansen som i den högre instansen. I vissa fall kan ytterligare ersättningsskyldighet komma att bestämmas i den högre instansen trots att underinstansens beslut om kostnadsfördelning inte överklagats. Om endast biträdesersättningen överklagas och ersättningen höjs i överinstansen åligger det denna att i förekommande fall ålägga den förlorande parten i underinstansen den ytterligare ersättningsskyldighet som blir följden av den höjda biträdesersättningen (NJA 1980 s. 343). Regeringen delar utredningens uppfattning att ersättningsskyldighet även i fortsättningen skall fastställas i samband med att handläggningen av ett mål eller ärende avslutas. Hanteringen av denna fråga bör dock ändras på så sätt att domstol fastställer även medparts ersättningsskyldighet till ett visst belopp medan frågan om hur mycket av detta belopp som skall betalas till staten respektive den rättssökande får bestämmas vid avräkning. 16 Ekonomiskt bistånd utanför rättshjälpssystemet 16.1 Tvistemål, förvaltningsprocess, ärenden -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Om en rättssökande har små ekonomiska | | resurser skall staten betala kostnaderna för bevisning och | | kostnader i samband med inställelse vid förhandling i allmän | | domstol eller Arbetsdomstolen oberoende av om rättshjälp | | beviljas eller inte. | | Den rättssökande skall inte betala någon avgift för biståndet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Den som beviljas allmän rättshjälp har bl.a. förmånen av att få bevis- och inställelsekostnader ersatta av staten. Någon möjlighet att få sådana kostnader ersatta utanför rättshjälpssystemet finns inte såvitt gäller allmän domstol. Vid förhandling vid allmän förvaltningsdomstol kan en enskild part, som inställt sig till muntlig förhandling tillerkännas ersättning av allmänna medel för resa och uppehälle enligt 15 § förvaltningsprocesslagen (1971:309). Enligt 26 § förvaltningsprocesslagen har vittne och sakkunnig i förvaltningsdomstol rätt till ersättning av allmänna medel för sin inställelse. Rättshjälp beviljas om den rättssökande har behov av någon eller några av förmånerna som anges i 9, 9 a och 10 §§ rättshjälpslagen. Vid behovsprövningen skall enligt förarbetena till rättshjälpslagen någon annan ekonomisk prövning än den som anges i 6 § rättshjälpslagen inte göras. Även om det är uppenbart att den rättssökande själv på grund av reglerna om rättshjälpsavgift kommer att få betala samtliga kostnader anses han ändå ha behov av rättshjälp om någon eller några av de förmåner som räknas upp i de angivna paragraferna kan komma i fråga. I de flesta fall är behovet av biträde den främsta anledningen till att rättshjälp söks. Emellanåt förekommer det dock, t.ex. i tvistemål om mindre värden att den enda förmån som det finns behov av är bidrag till kostnader för bevisning. Rättshjälp kan i sådant fall beviljas utan att biträde förordnas. Utredningen föreslår att kostnader för bevisning i allmän domstol eller i Arbetsdomstolen skall kunna ersättas utanför rättshjälpssystemet. Detsamma skall enligt utredningens förslag gälla kostnader i samband med inställelse vid förhandling i allmän domstol eller Arbetsdomstolen. Vidare föreslås att den rättssökande inte skall betala någon avgift för biståndet. I stort sett alla remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Som vi föreslår i avsnitt 7.3 skall behovet av biträde i fortsättningen vara avgörande för huruvida rättshjälp skall beviljas eller inte. Det innebär att rättshjälp inte skall kunna beviljas för att bekosta endast någon annan av de förmåner som följer med rättshjälp. De förmåner som vanligen kommer i fråga är ersättning för kostnader som avser inställelse till förhandling och bevisning. Om rättshjälp beviljas skall den rättssökandes kostnader för bevisning även i fortsättningen ersättas inom ramen för rättshjälpen (avsnitt 11.3) medan den rättssökandes kostnader för inställelse i domstol inte längre skall ersättas som en rättshjälpskostnad (avsnitt 11.4). En rättssökande som inte beviljas rättshjälp därför att han eller hon inte har behov av biträde får därför själv stå för sina beviskostnader och alla, oavsett om de har rättshjälp eller inte, får själva stå för kostnader i samband med inställelse till förhandling. Som vi framhållit i avsnitt 7.3 och 11.4 är dessa kostnader vanligtvis inte mer omfattande än att den rättssökande själv kan stå för dem. I vissa fall kan dock sådana kostnader bli alltför betungande för den enskilde. För de ekonomiskt svaga grupperna bör det - som utredningen har föreslagit - vara möjligt att få viss hjälp med kostnader för bevisning och inställelse till förhandling. Vi ansluter oss därför till utredningen och föreslår att dessa kostnader i fortsättningen skall kunna ersättas utanför rättshjälpsystemet. De nya ersättningsreglerna bör tas in i . Genom 5 kap. 3 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister blir bestämmelserna tillämpliga även i mål vid Arbetsdomstolen. Några ändringar krävs därför inte i den lagen. Några ändringar krävs inte heller i förvaltningsprocesslagen. Genom 24 § lagen (1996:242) om domstolsärenden är regler om bevisning tillämpliga även på bevisning i ett ärende. Någon ändring krävs därför inte i detta hänseende. Däremot bör 18 § i lagen om domstolsärenden kompletteras med en hänvisning till 11 kap. 6 § så att parten kan få ersättning även för en inställelse till ett sammanträde i ett ärende. Vi återkommer i avsnitt 16.2 till motsvarande frågor när det gäller misstänkt i brottmål. Förslaget innebär att den rätt till ersättning för inställelse vid andra myndigheter än domstolar som finns försvinner. Rättshjälpskostnaderna för bevisning uppgår till ca , således ett relativt litet belopp. Regeringen delar utredningens bedömning att någon avgift inte bör tas ut för detta slag av bistånd. Det bistånd som föreslås skall ges till dem som har det sämst ställt ekonomiskt. Inkomsterna från de avgifter som det skulle kunna bli fråga skulle knappast bli stora. Den administration och de kostnader som en sådan ordning skulle innebära medför nackdelar som inte uppvägs av dessa ringa inkomster. De fördelar som kan uppnås med det nu beskrivna systemet torde klart överväga de marginellt minskade inkomster som skulle bli följden. Eftersom ersättningen till vittnen därmed inte berör någon annans rätt kan dessutom frågan om ersättningarna i fortsättningen behandlas utanför rättssalen. Detta ser regeringen som en fördel. Bestämmelsen i 18 kap. 13 § om ersättningsskyldighet för vad som utgått av allmänna medel bör därför ändras på det sätt som utredningen föreslår. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Institutet rättshjälp åt misstänkt i brottmål| | utmönstras ur rättshjälpslagen. Om en misstänkt har små ekonomiska| | resurser skall staten betala kostnaderna för bevisning och för | | den misstänktes resa och uppehälle i samband med inställelse vid| | domstol. Kostnaderna för sådant bistånd skall alltid stanna på | | staten. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inga invändningar mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: En misstänkt i ett brottmål kan erhålla två former av rättshjälp. En av dessa är offentlig förvarare som regleras i 21 kap. . Den andra formen är rättshjälp åt misstänkt i brottmål enligt rättshjälpslagen. Några förslag som rör rätten till offentlig försvarare lämnas inte i detta ärende. Vi går därför inte in på de reglerna. Rättshjälp åt misstänkt i brottmål kan beviljas en tilltalad om hans eller hennes beräknade årsinkomst inte överstiger tre basbelopp, efter att hänsyn tagits till förmögenhetsförhållanden och försörjningsbörda. Om sådan rättshjälp beviljas betalar staten kostnaderna för bl.a. bevisning, utredning samt resa och uppehälle för den misstänkte i samband med inställelse inför domstol. De vanligaste förmånerna är ersättning för bevisning samt för resa till huvudförhandling vid domstol. Någon rättshjälpsavgift behöver inte betalas men om den misstänkte döms för brottet kan han bli skyldig att återbetala kostnaderna för rättshjälpen enligt vad som gäller för kostnader för offentlig försvarare och bevisning m.m. enligt 31 kap. . Den som frikänns från ett åtal har möjlighet att i efterhand få ersättning för sina egna kostnader enligt bestämmelserna i 31 kap. 2 § . Vi har i avsnitt 16.1 föreslagit att rättshjälpslagens regler om ersättning för kostnader för bevisning och inställelse vid domstol såvitt gäller tvistemål och ärenden skall ersättas av nya regler i som innebär att rättssökande med små ekonomiska resurser skall kunna få ersättning av staten för dessa kostnader vare sig rättshjälp beviljas eller inte. Utredningen har föreslagit att motsvarande ordning skall gälla för tilltalad i brottmål. Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Regeringen ansluter sig till utredningens förslag. Som en konsekvens av detta blir institutet rättshjälp åt misstänkt i brottmål överflödigt. Förslaget föranleder ändringar i . 17 Rättsligt bistånd till brottsoffer 17.1 Bistånd till offer för sexualbrott utomlands -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Bistånd till offer för sexualbrott i ange- | | lägenhet som skall behandlas utomlands skall även i | | fortsättningen ges i form av rättshjälp. | | När rättshjälp beviljas i en sådan angelägenhet skall staten också| | i fortsättningen betala kostnaderna för biträde, bevisning, | | utredning samt för resa och uppehälle i anledning av en | | inställelse vid domstol i den främmande staten. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen föreslår dock att bestämmelserna om rättsligt bistånd till brottsoffer i angelägenheter som skall behandlas utomlands skall regleras i lagen om målsägandebiträde och inte utgå som rättshjälp. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Möjligheten att få rättshjälp i angelägenheter som skall prövas eller på annat sätt behandlas utomlands är starkt begränsad. I sådana fall får rättshjälp endast beviljas om det finns särskilda skäl. Praxis har här varit mycket restriktiv. Rättshjälp har i huvudsak beviljats dels i ärenden som rör statusfrågor, där det varit fråga om att tillvarata barns intressen och dels i ärenden med humanitära inslag, t.ex. ärenden som gällt skadestånd på grund av nazistisk förföljelse. har rättshjälp därutöver kunnat beviljas om den sak som skall behandlas utomlands gäller ett brott mot den rättssökande som motsvarar brott enligt 6 kap. . Bakgrunden till lagändringen var behovet av ett ökat stöd till personer som fallit offer för brott i utlandet. som möjligheten för offer för sexualbrott att få rättshjälp förbättrades infördes regler om rätt till bistånd av svenska beskickningar eller konsulat för offer för våldsbrott (prop. 1993/94:26, bet. 1993/94:JuU12, rskr. 1993/94:124, SFS 1994:57-58). I likhet med utredningen menar regeringen att reglerna om rättsligt bistånd till offer för sexualbrott utomlands inte bör ändras i sak. Den föreslagna nya rättshjälpslagen innebär dock vissa förändringar som påverkar rättshjälpen i nu aktuella fall, och som kräver särskilda överväganden. En av de större förändringar förslaget till ny rättshjälpslag innebär är att rättshjälpen blir generellt subsidiär till rättsskyddet. Vid den typ av utlandsangelägenheter som vi nu behandlar finns en särskild bestämmelse som innebär att rättshjälpen skall tas i anspråk i andra hand. Av 9 b § andra meningen rättshjälpslagen framgår att staten i dessa fall betalar kostnader endast i den mån kostnaderna inte täcks genom någon försäkring eller ersätts av den utländska myndigheten eller domstolen. Bestämmelsen skiljer sig från den föreslagna allmänna regeln om subsidiaritet på det sättet att en försäkring eller möjlighet att få ersättning från annat håll inte utgör ett ovillkorligt hinder mot att rättshjälp beviljas. Bestämmelsen tar huvudsakligen sikte på ett senare skede; när det blir aktuellt att betala för t.ex. en resa. Om det å andra sidan står helt klart att den utländska domstolen står för målsägandens samtliga kostnader, såväl juridiskt ombud som resa m.m., kan det leda till bedömningen att den rättssökande inte skall beviljas rättshjälp därför att det inte finns behov av bistånd. En tillämpning av den generella regeln om subsidiaritet i de ärenden som rör sexualbrott som behandlas utomlands kan befaras komplicera förfarandet. Den nuvarande regeln ger större möjligheter till flexibilitet i tillämpningen, utan att staten förorsakas onödiga kostnader. Mot den bakgrunden anser regeringen att den generella regeln om rättshjälpens förhållande till rättsskyddet inte bör gälla i dessa mål. En annan nyhet i den föreslagna nya rättshjälpslagen är att behovet av biträdeshjälp skall vara avgörande för om rättshjälp skall beviljas (avsnitt 7.3). I nu aktuella angelägenheter bör dock rättshjälp även i fortsättningen kunna beviljas även om den rättssökande har behov av enbart ekonomisk hjälp till resa, uppehälle, bevisning eller utredning. Den förutsättning för rättshjälp som föreslås gälla; att rådgivning har lämnats i , bör inte gälla i dessa angelägenheter. De förmåner som följer med rättshjälp i denna typ av utlandsangelägenheter bör också fortsättningsvis gälla. Den begränsning som enligt vårt förslag i avsnitt 11.2 skall gälla i fråga om biträden bör inte gälla för dessa slags utlandsärenden. Inte heller bör kostnader för utredning begränsas till (jfr. Utredningen föreslår att reglerna om rättsligt bistånd till offer för sexualbrott utomlands skall brytas ut ur rättshjälpslagen och föras in i lagen om målsägandebiträde. Mot bakgrund särskilt av kopplingen till rättshjälpslagens regler menar regeringen att en bättre lösning är att ta in särskilda bestämmelser om denna form av bistånd i en särskild avdelning i rättshjälpslagen. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Inga ändringar i sak görs i lagen (1988:609)| | om målsägandebiträde. Möjligheten till ersättning för utrednings-| | kostnader begränsas dock till högst . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Utredningen föreslår dock att bestämmelserna om rättsligt bistånd till brottsoffer i en angelägenhet som skall behandlas utomlands skall regleras i lagen om målsägandebiträde. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 17.1 föreslår regeringen att nuvarande bestämmelser om rättshjälp till offer för sexualbrott utomlands också i fortsättningen skall vara rättshjälp och regleras i rättshjälpslagen och inte som utredningen föreslår tas in i lagen (1988:609) om målsägandebiträde. Några omfattande ändringar i lagen om målsägandebiträde behöver därför inte göras. Lagen är föremål för utvärdering av och (Ju 1995:07; Dir 1995:94). Mot den bakgrunden föreslår regeringen inte nu några andra ändringar i lagen om måls- ägandebiträde än att den begränsning till som föreslås för utredning enligt den nya rättshjälpslagen bör gälla också för utredning som görs med stöd av bestämmelsen i lagen om målsägandebiträde. Det tak för biträdeskostnader som föreslås i rättshjälpslagen bör således inte utsträckas att gälla även målsägandebiträden. 18.1 Rätten till offentligt biträde frikopplas från rättshjälpen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Rätten till offentligt biträde regleras | | direkt i respektive materiell lagstiftning. Vissa gemensamma | | bestämmelser tas in i en särskild lag om offentligt biträde. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: En av formerna för rättshjälp i den nuvarande rättshjälpslagen är rättshjälp genom offentligt biträde. Sådan rättshjälp beviljas i de mål och ärenden som anges i 41 § rättshjälpslagen. Det är fråga om ärenden som rör enskildas personliga rörelsefrihet eller kroppsliga integritet. Bestämmelsen består av 16 punkter som berör mål och ärenden enligt sammanlagt 12 olika lagar. I några punkter anges flera situationer då biträde skall förordnas. Paragrafen måste i flera fall ändras när den materiella lagen ändras. Den största gruppen ärenden där offentligt biträde kan förordnas är avvisnings- och utvisningsärenden enligt utlänningslagstiftningen. Rättshjälp genom offentligt biträde är inte inkomstprövat och den enskilde behöver inte betala något för denna hjälp. Kostnaderna för offentligt biträde uppgick under budgetåret 94/95 till ca , varav avsåg utlänningsärenden och övriga ärenden. De totala kostnaderna för rättshjälpen uppgick till ca . Det har tidigare ifrågasatts om det är en lämplig ordning att rätten till offentligt biträde regleras i rättshjälpslagen och att kostnaderna för sådant biträde betalas från rättshjälpsanslaget. I ett utkast till lagrådsremiss som var föremål för överläggningar i föreslogs att den del som hänför sig till skulle avskiljas från rättshjälpsanslaget och föras över till anslag. Den proposition som följde på lagrådsremissen innehöll dock inget sådant förslag eftersom det ansågs tveksamt att gå fram med särskilda lösningar för vissa verksamhetsområden (prop. 1992/93:109). I propositionen påpekades dock bl.a. att sakligt ansvar och kostnadsansvar i möjligaste mån bör följas åt (s. 45).I betänkandet Anslag till rättshjälp m.m. behandlar justitieutskottet den frågan (bet. 1992/93:Ju26 s. 11 f.). Även enligt utskottets uppfattning finns det skäl att ifrågasätta om det är lämpligt att kostnaderna för offentligt biträde skall belasta rättshjälpsanslaget. En tänkbar ordning är enligt utskottet att kostnaderna belastar respektive myndighets anslag och att rätten till offentligt biträde regleras i den materiella lagstiftningen på olika områden. Härigenom skulle den fördelen uppnås att resurser och verksamhetsansvar följs åt. hemställde att som sin mening skulle ge regeringen till känna vad som anförts. biföll utskottets hemställan (rskr. 1992/93:291). När de samlade rättshjälpskostnaderna stiger i höjden har regelmässigt besparingskrav riktats mot rättshjälpsanslaget. Besparingskraven har särskilt drabbat den allmänna rättshjälpen trots att det är kostnader för andra delar av rättshjälpen som ökat. Detta är inte rimligt. Det övergripande budgetansvaret och ansvaret för den materiella regleringen bör följas åt. En ordning där rätten till offentligt biträde regleras direkt i den materiella lagstiftningen skulle motverka generella urholkningar på rättshjälpsområdet. Bestämmelserna skulle också kunna ges en klarare och bättre utformning om de flyttas från rättshjälpslagen till respektive materiell lagstiftning. Reglerna för bl.a. beviljande och omfattning kan anpassas till de olika behov som finns i skilda ärendekategorier, t.ex. med hänsyn till de skilda handläggningsformer som det kan bli fråga om. Regeringen förordar alltså i likhet med utredningen att rätten till offentligt biträde bör brytas ut från rättshjälpslagstiftningen och inte längre utgöra en form av rättshjälp. Rätten till offentligt biträde bör regleras direkt i den materiella lagstiftningen och kostnaderna för offentligt biträde bör inte belasta rättshjälpsanslaget. Åtskilliga bestämmelser måste emellertid vara gemensamma för de olika mål eller ärenden där offentligt biträde kan förordnas. För att inte i onödan belasta den materiella lagstiftningen är det lämpligt ha gemensamma bestämmelser om bl.a. vem som kan förordnas till biträde, ersättning till biträden samt överklagande samlade i en särskild lag om offentligt biträde. Vi återkommer i det följande (avsnitt 18.2-18.4) till frågan om vissa sakliga ändringar i regleringen av offentliga biträden. 18.2 Vem skall kunna förordnas till offentligt biträde? -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Samma formella krav skall gälla för | | offentliga biträden som för rättshjälpsbiträden. Till offentligt| | biträde skall förordnas advokat eller biträdande jurist vid | | advokatbyrå eller annan som är lämplig för uppdraget. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att den som skall förordnas till offentligt biträde eller rättshjälpsbiträde skall vara advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå. Endast om särskilda skäl föreligger skall annan kunna förordnas. En klar majoritet av remissinstanserna motsätter sig sådana skärpta krav för offentliga biträden som utredningen föreslår; se här även avsnitt 12 angående kraven på den som skall förordnas till rättshjälpsbiträde. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om vem som kan förordnas till offentligt biträde finns i 44 § rättshjälpslagen. Har den som beviljats rättshjälp genom offentligt biträde själv föreslagit någon som är lämplig till offentligt biträde, skall denne förordnas, om hans anlitande inte skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller i övrigt särskilda skäl föranleder annat. När det gäller rättshjälpsbiträden skall enligt 21 § rättshjälpslagen advokat, biträdande jurist på advokatbyrå eller annan som är lämplig för uppdraget förordnas. Olika regler gäller således för offentliga biträden och för rättshjälpsbiträden. Utredningen föreslår att samma formella krav skall gälla för såväl offentliga biträden som för rättshjälpsbiträden. Enligt utredningen bör som huvudregel endast advokater eller biträdande jurister kunna komma ifråga. I undantagsfall skall även andra kunna förordnas. De som skall kunna komma ifråga i sådana fall bör enligt utredningen i första hand vara personer som besitter stora kunskaper på något särskilt område och som således kan medverka till att en angelägenhet behandlas på ett bättre och mer effektivt sätt än en allmänpraktiserande advokat. En klar majoritet av remissinstanserna har avstyrkt en sådan skärpning av kraven. Frågan om vilka formella krav som skall gälla för rättshjälpsbiträden behandlas i avsnitt 12. Där konstateras att det inte finns tillräcklig anledning skärpa kraven för rättshjälpsbiträden. Samma skäl som anförs angående rättshjälpsbiträden kan också göras gällande för offentliga biträden. Inte heller för dessa bör därför kraven skärpas på det sätt som utredningen föreslår.