prop · GK03176 · 1997-01-01 00:00:00 — I förarbetena till kärntekniklagen angav departementschefen att en återkallelse av tillstånd inte kan tillgripas annat än vid allvarliga och upprepade överträdelser av uppställda villkor eller av föreskrift i lagen (prop. 1983/84:60 s. 95). Främst SKI har att bevaka att tillståndshavarna iakttar sina skyldigheter ur säkerhetssynpunkt och att ingripa om de inte gör det. Såvitt har framkommit bedömer SKI reaktorerna som säkra. Utgångspunkten här måste vara att SKI:s bedömningar är riktiga, utifrån vad SKI har att tillse. Nytillkomna säkerhetsskäl eller nyupptäckta risker (baserade på nya vetenskapliga rön) skulle kunna föranleda nya villkor för tillstånden eller, i närmast extrema situationer, t.o.m. återkallelse av dem. För en del sådana fall kan således stöd för ingripanden finnas i gällande rätt. Något utrymme att återkalla tillstånden av andra skäl torde kärntekniklagen däremot inte medge. Nya värderingar av tidigare kända fakta (bl.a. vad gäller säkerheten och lämpligheten av anläggningarnas geografiska belägenhet) och ny politisk vilja, sett i förhållande till de tidpunkter vid vilka tillstånden gavs, bör dock rimligen kräva ny lagstiftning. En avveckling av kärnkraften enligt beslut kräver således ett ingripande i form av ny lagstiftning, i kärntekniklagen eller i en särskild lag. Det kan nämnas att bl.a. regeringen har kommit till samma slutsats. 1987/88:90 s. 25 uttalade regeringen sålunda att en avveckling av kärnkraften enligt beslut kräver ett generellt ingripande i form av ny lagstiftning, såvida inte en frivillig överenskommelse med reaktorinnehavarna kan träffas. 3.2.1 Frågan om lagstiftning beträffande de tidsbegränsade tillstånden Frågor om vägrad förlängning m.m. av de tidsbegränsade tillstånden måste ses mot bakgrund av hur tidsbegränsningarna har kommit till. För en översikt över vissa av regeringens beslut avseende tillstånd till kärnteknisk verksamhet hänvisas till bilaga 1. De ursprungliga tillstånden för samtliga de tolv reaktorer som en avvecklingslagstiftning kan tänkas träffa gavs enligt atomenergilagen. När tillstånden gavs uppställdes inte några tidsbegränsningar. Flertalet av de tolv reaktorerna kom senare att träffas av krav på laddningstillstånd enligt villkorslagen. Tidsbegränsningarna kom till i samband med att ansökningar om sådant tillstånd prövades. I ett fall, , kom dock den ursprungliga tidsbegränsningen till i samband med att tillstånd gavs till byte av ånggeneratorer. Med undantag för sattes tidsbegränsningarna med hänsyn till de tidsperioder, för vilka frågorna om hantering av använt bränsle m.m. ansågs vara lösta. Förlängning har senare medgetts när dessa frågor har ansetts lösta för ytterligare tid. Förlängningarna synes också ha varit förutsatta när tidsbegränsningarna meddelades. Frågan är då vilken betydelse tidsbegränsningarna har. Regerings- rätten har i två resningsfall (RÅ 1990 not 197 och RÅ 1990 not 198) haft anledning att analysera tidsbegränsningarnas betydelse. Regeringsrättens beslut i det fall som rörde 3 innebär i huvudsak följande. Bestämmelsen om tidsbegränsning i 7 § kärntekniklagen, liksom torde ha varit fallet med dess motsvarighet i atomenergilagen, synes vara avsedd att tillämpas endast i samband med att tillstånd ges första gången eller, om begränsning då föreskrivits, när det blir aktuellt att besluta om förlängning. Det är tveksamt om det av regeringen åberopade lagrummet (7 § kärntekniklagen) syftar till att ge stöd åt en tidsbegränsning av drifttiden i en anläggning där det gällande tillståndet inte är begränsat i tiden. Det var dock möjligt att, enligt nuvarande 8 § kärntekniklagen och tidigare motsvarande bestämmelse i atomenergilagen, under tillståndets giltighetstid uppställa sådana villkor som behövs med hänsyn till säkerheten. Det tidigare inte uppmärksammade problemet med avfallsförvaringen kunde motivera att sådana villkor uppställdes. Något hinder att ge ett sådant villkor formen av en tidsbegränsning fanns inte. Regeringsrätten fann att, oaktat regeringen åberopat endast 7 § kärntekniklagen till stöd för sitt beslut, detta i vart fall inte kunde anses ha innefattat en rättstillämpning som uppenbart stridit mot lag. Regeringsrättens beslut rörande har motsvarande innebörd (eftersom det angripna beslutet hade meddelats med tillämpning av atomenergilagens bestämmelser åberopades andra lagrum). Av skrivningarna i Regeringsrättens beslut kan den slutsatsen dras att det knappast fanns någon laglig möjlighet att, i egentlig mening, tidsbegränsa de ursprungligen icke tidsbegränsade tillstånden. Tidsbegränsningarna skulle däremot vara lagliga såsom säkerhetsmässigt betingade villkor enligt 8 § kärntekniklagen eller äldre motsvarighet. Härvid fyller tidsgränsen närmast funktionen av en s.k. kontrollstation; förlängning kan inte rimligen vägras om tillståndshavaren uppfyller lagens krav på säkerhet. I sammanhanget kan också nämnas att regeringen i det senaste tillståndsbeslutet (avseende förlängning av tillståndstiden för ) har åberopat endast 8 § kärntekniklagen (och inte såsom tidigare 7 §) till stöd för den nya tidsbegränsningen. De tidsbegränsade tillstånden bör ur lagstiftningssynpunkt behandlas på väsentligen samma sätt som de tillstånd, för vilka ingen tidsbegränsning gäller. Lagstiftningsåtgärder måste således, vid ett beslut om avveckling, vidtas även beträffande dessa tillstånd. Det sagda gäller oavsett om man överväger att återkalla tillstånden innan tiden går ut eller att vägra förlängning av dem. 3.3 Skall avvecklingsordningen följa direkt av lag eller bör vissa ramar ges i lag i kombination med att regeringen ges rätt att fatta beslut En fördel med att man direkt av lag kan sluta sig till i vilken ordning reaktorerna skall tas ur drift är att en sådan metod gynnar förut- sägbarheten och kanske även trovärdigheten. Å andra sidan torde ett överlämnande till regeringen att fatta beslut gynna behovet av Här kommer inte att diskuteras lämpligheten av den ena eller andra metoden utan endast att pekas på några olika aspekter. krav på laglighet innebär inte bara att det skall finnas ett stöd för åtgärden i nationell rätt. Den nationella författningen skall också vara tillgänglig och tillräckligt precis för att göra ingreppet förutsägbart; dess innehåll skall också tillgodose rimliga rättssäkerhetskrav (se bl.a. , a.a. s. 252). I fallen och har sålunda uttalat att författningen skall ha en sådan kvalitet som kan krävas i en rättsstat. RF bygger på en distinktion mellan generella föreskrifter och beslut i enskilda fall. Denna distinktion har betydelse i två avseenden. Dels får lagformen inte användas för beslut som endast avser ett enskilt fall. Dels är möjligheterna att utrusta olika offentliga organ med behörighet att fatta beslut i enskilda fall i stort sett oreglerad i RF. Det finns betydligt större frihet att i lag införa kompetensregler som avser beslut i enskilda fall än att på motsvarande sätt delegera normgivningskompetens (se , Normgivningsmakten, 2 uppl. 1989 s. 34). får således inte genom lag fatta ett beslut som uttryckligen anges avse endast ett visst konkret fall. Det kan visserligen undantagsvis vara nödvändigt att genom lag ge föreskrifter, som i praktiken blir tillämpliga endast i fråga om ett enstaka fall, men lagen måste i en sådan situation ändå vara generellt utformad. Kravet på generell utformning är uppfyllt om en lag avser situationer av ett visst slag eller vissa typer av handlingssätt eller om den riktar sig till eller på annat sätt berör en i allmänna termer bestämd krets av personer (se SOU 1994:117 s. 152). Regeringsrätten har i rättsfallet RÅ 1980 1:92 prövat om vissa lagregler (som avsåg företags rätt till förlustutjämning vid inkomstbeskattning - "") uppfyllde RF:s krav på generell tillämpbarhet. Regeringsrätten fann att lagändringarna visserligen hade föranletts av ett konkret fall, men att de enligt sin ordalydelse var generellt tillämpliga. Vidare framgick av motiven till lagstiftningen att en generellt gällande lagstiftning var åsyftad. Regeringsrätten betraktade därför lagändringarna som giltiga. Av motiven till RF framgår, liksom av det nämnda rättsfallet, att förbudet mot lagstiftning för enskilda fall har en rent formell innebörd. Om en lag har tillkommit i syfte att reglera ett visst konkret fall och i praktiken kommer att tillämpas endast på detta fall, spelar detta ingen roll, förutsatt att lagen har fått en generell utformning (se , a.a. s. 34 - 35). promemoria angavs (s. 14 - 15): En lagregel om avveckling av kärnkraften bör utformas så att största möjliga flexibilitet kan uppnås. Det finns flera skäl för detta. Avvecklingen av kraftproduktionen i en kärnkraftsreaktor kan dels påverka säkerheten i intilliggande reaktorblock, dels påverka distributionstekniska förhållanden i den aktuella regionen. Nya tekniska rön eller händelser i omvärlden som berör kärnkraften kan påverka statsmakternas önskan om avvecklingsarbetet bör påbörjas. Det kan därför finnas skäl för att inte låsa fast avvecklingsfasen till vissa bestämda tidpunkter i en lag. Mot denna bakgrund bör medge regeringen att fatta beslut om när den som har tillstånd till en kärnkraftsreaktor skall påbörja avvecklingsarbetet. Den nya återkallelsegrund som föreslogs promemoria anknöt till de riktlinjer för kärnkraftens avveckling som då hade beslutat om. Den föreslagna regeln lämnade öppet när och i vilken ordning reaktorerna skulle tas ur drift; detta skulle regeringen få bestämma. Detta förslag kritiserades av flera remissinstanser som alltför lösligt. Det påpekades också att hade uttalat att regeringen bör förelägga frågan om vilka reaktorer som skall tas ur drift och i vilken ordning det skall ske. Ett beslut att ställa av en reaktor bygger på en avvägning mellan en rad olika allmänna och enskilda intressen och det är svårt att i lagtext ge uttryck för en sådan avvägning. Vare sig avvecklingsordningen och tidpunkterna skall framgå av lag eller lagen skall kombinera en återkallelseregel med ett medgivande för regeringen att fatta beslut, bör man nog emellertid försöka att, så långt möjligt, i lag precisera efter vilka kriterier ordningen för avvecklingen skall bestämmas m.m. En tänkbar möjlighet kan vara att i lag, genom vissa kriterier, peka ut en eller flera reaktorer som bör tas ur drift i en första omgång och , på motsvarande sätt, så klart som möjligt föreskriva i vilken ordning det skall ske. En sådan lösning kan kombineras med att regeringen ges rätt att, i enlighet med de i lag angivna kriterierna, inom en viss tidsrymd verkställa återkallelserna. Regeringen skulle härigenom få viss möjlighet att, inom de angivna ramarna, ta hänsyn till t.ex. sådant som sysselsättningseffekter i en region och elförsörjningsbehovet. Lösningen skulle således erbjuda ett visst mått av balans mellan kraven på förutsägbarhet och flexibilitet. Om ett medgivande för regeringen att fatta beslut övervägs, får krav på domstolsprövning vid tvister om civila rättigheter och skyldigheter (artikel 6) betydelse. Detta innebär att en rätt till domstolsprövning i regel krävs i bl.a. ärenden om indragning av olika typer av offentligrättsliga tillstånd (se t.ex. de svenska fallen Pudas Domstolsprövningen skall omfatta både rättsfrågor och sakfrågor. Som en lösning på de problem som artikel 6 innebar för svenskt vidkommande, kom lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (härefter rättsprövningslagen) till. Enligt denna lag har Regeringsrätten getts en utvidgad befogenhet att pröva förvaltningsbeslut där regeringen har varit sista instans. Rättsprövning är tänkt som en utvidgning av det befintliga resningsinstitutet, vilket inte har ansetts uppfylla krav. Rättsprövningslagen anvisar en kassatorisk laglighetsprövning. Regeringsrätten kan således upphäva ett regeringsbeslut, men inte ändra det. Om regeringen i lag ges rätt att återkalla här aktuella tillstånd, kommer regeringens beslut att kunna bli föremål för Regeringsrättens prövning enligt rättsprövningslagen. I förarbetena till rättsprövningslagen uttalades att prövningen i rättsprövningsärenden skall omfatta inte bara lagtolkning utan också faktabedömning, bevisvärdering, om ett beslut ryms inom en myndighets handlingsfrihet, bedömning av om föreskriven intresseavvägning gjorts, bedömning av om någon enligt tillämpliga bestämmelser är lämplig att erhålla ett tillstånd, om det förekommit några fel i förfarandet samt om ett beslut uppfyller RF:s krav på saklighet och opartiskhet och allas likhet inför lagen (prop. 1987/88:69 s. 23 - 25 och 234). Regeringsrätten skall dock vara försiktig med att utsträcka prövningen till att omfatta de bedömningar som myndigheterna har gjort inom ramen för sina befogenheter att välja mellan flera tänkbara beslut. Rättsprövningslagen skall inte medföra någon domstolsprövning av politiska lämplighetsfrågor. Rättsprövningslagens giltighet är tidsbegränsad. I samband med att man har beslutat om tidigare förlängningar, har det sagts vara för tidigt att ta ställning till om lagen i sin nuvarande form bör permanentas, bl.a. eftersom ännu inte har prövat något klagomål över beslut som meddelats av Regeringsrätten med stöd av rättsprövningslagen. Bl.a. rättsprövningslagen har numera blivit föremål för Europa- domstolens prövning. I fallet ansåg att Regerings- rättens vägran att tillmötesgå en parts begäran om muntlig förhandling stred mot de garantier för förfarandet som innefattas i artikel 6. Domstolen fann att den, i förevarande fall, inte behövde pröva mer än frågan om vägrat muntligt förfarande. Inledningsvis hänvisade domstolen dock till ovan nämnda förarbetsuttalanden till Därefter konstaterade domstolen i huvudsak: Regeringsrättens jurisdiktion var inte begränsad till rättsfrågor utan kunde röra även bedömningar av faktiska omständigheter. Klagandens ansökan om rättsprövning hade också kunnat ge anledning till sådana bedömningar. Nödvändiga förtydliganden av klagandens talan kunde ha gjorts vid ett muntligt förfarande. Under dessa förhållanden hade klaganden enligt artikel 6 haft rätt till ett sådant förfarande. I fallet mot (dom ) gjorde klaganden gällande bl.a. att han inte kunnat få sin sak prövad av en domstol som motsvarade kraven enligt artikel 6. Saken - återkallelse av ett tillstånd att exploatera en soptipp - hade i prövats av såväl författningsdomstol som förvaltningsdomstol. fann att författningsdomstolen, vars behörighet var begränsad till prövning av om förvaltningsbeslutet stått i strid med författningen, inte kunde anses som en sådan domstol som enligt artikel 6 skall pröva bl.a. civila rättigheter. Däremot hade förvaltningsdomstolen, såsom framgick av dess utförligt motiverade dom, prövat klagandens invändningar punkt för punkt utan att förklara sig obehörig att ta ställning i sak. Omfattningen av förvaltningsdomstolens prövning motsvarade därför i förevarande fall vad som krävdes enligt artikel 6 (se , Nyheter från - , SvJT 1995 s. 602). Även om i fallet uttalade sig endast om rätten till muntlig förhandling kan nog slutsatsen dras, av detta fall i förening med uttalandena i fallet , att rättsprövningslagen förmodligen tillgodoser kraven på prövning enligt artikel 6 förutsatt att Regeringsrätten, i enlighet med de berörda förarbetsuttalandena, överprövar också de faktiska omständigheter som ligger till grund för t.ex. ett regeringsbeslut om återkallelse, när en sådan prövning påkallas inom ramen för en ansökan om rättsprövning. Skulle Regeringsrätten inskränka sin prövning till en ren laglighetsprövning, vilket det inte finns anledning att tro, skulle en sådan prövning knappast godtas av konventionsorganen. Frågan om hur väl uppfyller kravet på rätt till domstolsprövning av civila rättigheter och skyldigheter var en av de frågor som utreddes av Fri- och rättighetskommittén i dess fortsatta arbete efter inkorporering m.m. Kommittén har härvid avgett sitt slutbetänkande SOU 1994:117, Domstolsprövning av förvaltningsärenden. Kommittén konstaterade att den prövning som Regeringsrätten hade gjort i rättsprövningsärenden hade varit klart mer omfattande än en ren laglighetsprövning. Regeringsrätten hade således prövat t.ex. innebörden i vaga begrepp eller gränserna för en myndighets handlingsfrihet. Kommittén fann att omfattningen av den prövning, som Regeringsrätten i praxis har förbehållit sig, bör vara tillräcklig för att uppfylla krav (SOU 1994:117 s. 180 f). Rättsprövningslagen har bedömts uppfylla också kraven i EG:s sekundära rätt (huvudsakligen direktiv och förordningar) på att den enskilde i vissa fall skall ha rätt till domstolsprövning av förvaltningsbeslut (se prop. 1992/93:89 s. 139). Fri- och rättighetskommittén har föreslagit att rättsprövningslagen skall permanentas, varvid inga ändringar skall vidtas såvitt gäller prövningens omfattning. Härom rådde enighet i den parlamentariskt sammansatta kommittén. Rättsprövningslagens giltighetstid har tills vidare förlängts till i avvaktan på beredningen av Fri- och rättighetskommitténs förslag. 3.4 Kriterier för en avvecklingsordning Vilka kriterier som lämpligen bör användas är en fråga för politiska ställningstaganden på grundval av annat underlagsmaterial än denna promemoria. Frågan om lämpliga kriterier behandlas följaktligen inte här. Det är dock nödvändigt att, som belysning för den diskussion som förs, nämna några exempel på hur kriterier kan utformas liksom även på några tidigare uttalanden om överväganden som kan göras. Den tidigare diskussionen har, på grund av folkomröstningsresultatet och tidigare riksdagsuttalanden, rört en avvecklingsordning med hänsyn tagen till främst säkerhetsöverväganden. Såsom ovan torde ha framgått bör, oavsett lagstiftningsmetod, målsättningen vara att de kriterier som anges i lagstiftningen blir så neutralt men precist utformade som möjligt. Kravet på precision blir naturligtvis högre om lagstiftningen, utan att överlämna till regeringen att fatta beslut, direkt skall ange tidpunkter och ordning för en avveckling. 1987/88:90 s. 22 gjorde regeringen bedömningen att det inte var möjligt att på grundval av reaktorsäkerhets- eller strålskyddsförhållanden ange med vilka reaktorer som kärnkraftsavvecklingen bör starta. Regeringen pekade dock på att konsekvenserna för liv och hälsa, om en svår reaktorolycka trots allt skulle inträffa, i första hand torde bero på möjligheterna att evakuera människor från den farliga zonen omkring verket. Dessa förhållanden ansågs tala för att borde ingå i kärnkraftsavvecklingens första fas (se prop. 1987/88:90 s. 23). Med beaktande av vissa angivna förhållanden i och behovet av omfattande utbyggnader av ny kraft eller kompletterande överföringskapacitet borde dock endast en reaktor i ställas av i denna Med hänsyn till sysselsättningseffekter och andra samhällsekonomiska effekter ansågs att även en reaktor i skulle ingå i den första avvecklingsfasen. fann de skäl som regeringen anfört i propositionen bärande (se NU 1987/88:40 s. 55). uttalade i betänkandet NU 1987/88:40 s. 60 att det mycket väl kan visa sig att någon av de tidigt uppförda anläggningarna är bättre från säkerhets-, strålskydds- och tillgänglighetssynpunkt än en som har byggts . Teoretiskt, menade utskottet, skulle den sist avvecklade reaktorn kunna uppnå en ålder som avsevärt överstiger medan andra reaktorer skulle kunna tas ur drift innan de har uppnått en ålder . SKI:s bedömningar av säkerheten har betydelse för frågan om avveckling kan ske med stöd av gällande lag eller inte. Om avveckling skall ske med stöd av ny lagstiftning bör läget rimligen vara annorlunda. Det kan då inte finnas något hinder att lägga andra slags säkerhetsöverväganden, än dem som omfattas av SKI:s tillsyn, till grund för avvecklingsordningen - det är ju främst sådana överväganden som föranleder en lagstiftning om avveckling. Ändrade värderingar och farhågor ur säkerhets- och miljöhänsyn bör således kunna påverka bedömningen av i vilken ordning en avveckling skall ske. Kriterier, som uppfyller lagtekniska krav, kan tänkas bygga på t.ex. reaktorernas ålder, geografiska hänsyn, befolkningstäthet (vid traditionell riskbedömning tas i beräkning inte bara sannolikheten för en olycka utan också konsekvenserna av en sådan), reaktortyp, inneslutningsanordningar etc. 4.1 Rätten till ersättning vid rådighetsin skränkningar - rättsläget före de senaste ändringarna av 2 kap. 18 § RF m.m. Framställningen i det följande bygger till vissa delar på arbete, Ersättning vid offentliga ingrepp 2, . 4.1.1 Allmänt om rådighetsinskränkningar och rätt till ersättning Huvudprincipen i svensk rätt kan sägas vara att ersättning för skada genom lagligen grundade rådighetsinskränkningar inte utgår utan stöd i lag. De viktigaste fallen av rådighetsinskränkningar förekommer i markreglerande lagstiftning. Typiskt sett avser dessa inskränkningar vissa fastigheter. De generella inskränkningar i markanvändningen som förekommer har vanligen inte i och för sig grundat någon ersättningsskyldighet för det allmänna. De centrala reglerna om ersättning för rådighetsinskränkningar återfinns numera i (1987:10), härefter PBL. Motsvarande bestämmelser har tagits in i bl.a. naturvårdslagen (1964:822) - härefter NVL - och lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (härefter KML). Ersättningsprinciperna i de berörda lagarna kan sägas väsentligen bygga på en lagstiftning , som tillkom i samband med den då genomförda riksplaneringen och medförde ändring av en rad olika lagar om rådighetsinskränkningar. I PBL m.fl. lagar uppställs ofta kvalifikationsgränser för rätt till ersättning vid rådighetsinskränkningar - pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten skall ha avsevärt försvårats eller skall skada, som är betydande i förhållande till värdet av berörd del av fastigheten, ha uppkommit. PBL ger exempel på situationer där markägaren saknar rätt till ersättning eller där ersättningen reduceras vid ingrepp i markanvändningen. Avgörande är, enligt vad förarbetena framhåller, en avvägning mellan allmänna och enskilda intressen (se prop. 1985/86:1 s. 374). De viktigaste ersättningsreglerna i PBL kräver att kvalifikationsgränser skall ha uppnåtts för att ersättning skall utgå (se 14 kap. 8 §). I fråga om skyddsbestämmelser för särskilt värdefulla byggnader och vissa markreglerande föreskrifter utgår ersättning bara när pågående markanvändning avsevärt försvåras på den berörda fastighetsdelen, men då ersätts förlusten fullt ut. Principen om förväntningsvärden finns fastslagen i 14 kap. 10 § PBL; vid bestämmande av ersättning för intrång skall bortses från förväntningar om ändring av markanvändningen. Begreppet "pågående markanvändning" infördes i samband med de nya ersättningsbestämmelserna lagstiftning. 1972:111, bil. 2 s. 334 angavs att begreppet borde ges en relativt generös tillämpning. Markägare som genom föreskrifter eller beslut enligt NVL eller bestämmelser i generalplan hindrades från att vidta en normal och naturlig rationalisering av pågående markanvändning borde således vara berättigade till ersättning. Bedömningen borde ske med utgångspunkt från vad som framstår som en naturlig fortsättning av den pågående markanvändningen. Man skall således beakta bl.a. vad som är lämpliga bruknings- och rationaliseringsåtgärder enligt den jord- och skogsbrukspolitiska De exempel som nämndes anknöt till sådant som svinuppfödning, kalavverkning av skogsmark och plantering av viss sorts skog i stället för annan. diskuterade, i det lagstiftningsärende som gällde PBL, kvalifikationsbestämmelsernas betydelse för jordbruk, skogsbruk och skyddsvärda byggnader (BoU 1986/87:1 s. 145 ff). I det utskottsbetänkande som behandlade viss följdlagstiftning till PBL uttalade bl.a. följande (BoU 1986/87:4 s. 7 f). Den fastighetsrättsliga lagstiftningen innehåller regler som inskränker en markägares eller rättighetshavares befogenhet att använda marken eller rättigheten.