prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — Remissinstanserna är förtecknade i bilaga 4. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Lagrådet har framfört vissa synpunkter på lagtexten. Regeringen har i stor utsträckning följt Lagrådets förslag. De synpunkter som Lagrådet framfört behandlas i författningskommentaren till respektive lagrum. Lagrådets granskning har också lett till vissa redaktionella ändringar i lagtexten. växtförädlarrättskonvention - eller som den vanligen kallas i dagligt tal - är i sina grunddrag uppbyggd efter mönster av för industriellt rättsskydd och för skydd av litterära och konstnärliga verk. Ändamålet med konventionen är att tillerkänna förädlaren av en ny växtsort - eller förädlarens rättsinnehavare - en rätt som närmare anges i konventionen. Konventionsstaterna bildar en union, som har sitt säte i . Konventionen bygger på principen om s.k. nationell behandling. Detta innebär att en unionsstat är skyldig att ge skyddsberättigade - fysiska eller juridiska personer - hemmahörande i andra unionsstater samma rättigheter som lagstiftningen ger de egna medborgarna. I ett par avseenden får dock staterna göra undantag från principen om nationell behandling. En stat som tillämpar konventionen på ett visst växtsläkte eller en viss växtart får begränsa rätten att få skydd till medborgare i de unionsstater som också tillämpar konventionen på detta växtsläkte eller denna växtart och till fysiska och juridiska personer som har hemvist eller säte i någon av dessa stater. Denna möjlighet att kräva reciprocitet framgår av artikel 3 (3). En annan inskränkning i principen om nationell behandling återfinns i artikel 5 (4). Enligt denna bestämmelse får en unionsstat tillerkänna förädlarna en mer omfattande ensamrätt än vad som följer av konventionsåtagandet och begränsa denna utökade ensamrätt till personer som är medborgare i unionsstater som ger samma rätt samt till fysiska och juridiska personer som har hemvist eller säte i en sådan stat. Konventionen är enligt artikel 4 tillämplig på alla växtsläkten och växtarter. (Varje växtsort kan hänföras till någon art som i sin tur tillhör ett växtsläkte.) Detta innebär emellertid inte att de stater som tillträtt konventionen är skyldiga att i nationell lag göra det möjligt för växtförädlare att erhålla skydd för alla slags växtsorter. Däremot förbinder sig unionsstaterna att vidta alla erforderliga åtgärder för att efter hand tillämpa konventionens bestämmelser på ett så stort antal växtsläkten och växtarter som möjligt. Som minimikrav uppställs att varje unionsstat, när konventionen träder i kraft inom dess område, skall tillämpa bestämmelserna på åtminstone fem växtsläkten eller växtarter. Det obligatoriska tillämpningsområdet ökar sedan successivt. Räknat från ikraftträdandet skall varje konventionsstat tillämpa bestämmelserna: a) inom av på sammanlagt minst 10 växtsläkten eller växtarter b) inom av på sammanlagt minst 18 växtsläkten eller växtarter c) inom av på sammanlagt minst 24 växtsläkten eller växtarter. Den diplomatkonferens som antog konventionen antog även en rekommendation om att varje unionsstat skall sträva efter att ge möjlighet till skydd för alla de växtsläkten och växtarter som är av väsentlig ekonomisk betydelse i den egna staten. Enligt artikel 2 (2) får en stat begränsa tillämpningen av konventionen inom ett växtsläkte eller en växtart till att avse växtsorter som har ett visst slag av förökning eller en viss slutlig användning. Villkoren för skydd anges i artikel 6. För att en växtsort skall kunna få skydd krävs att sorten kan skiljas från redan kända sorter, att den som kommersiell produkt betraktad utgör en nyhet, att den är likformig (homogen) och stabil samt att den skall erhålla en benämning. Utgångsmaterialet för det slutliga urvalet kan ha erhållits på naturlig eller artificiell väg. Att en sort härrör från en ren upptäckt hindrar således inte att växtsorten ges skydd enligt konventionen. Det finns inte något särskilt krav på omfattningen av det förädlingsarbete - såsom urval och undersökning av sortens egenskaper - som i praktiken alltid måste göras innan skydd kan sökas. Särskillnadskravet anger att den nya sorten, vare sig ursprunget är artificiellt eller naturligt, skall genom ett eller flera viktiga kännetecken kunna tydligt skiljas från andra sorter som är allmänt kända då skydd söks. Särskiljande kännetecken kan vara av morfologisk eller fysiologisk art (se avsnitt 4.2). Såsom exempel på situationer då allmän kännedom föreligger nämns att sorten redan odlas eller utnyttjas yrkesmässigt, att den har tagits in i en officiell sortlista eller anmälts till en sådan, att den förekommer i en referenssamling eller att den har noggrant beskrivits i någon publikation. Nyhetskravet innebär att sorten inte får ha utbjudits eller yrkesmässigt försålts med förädlarens samtycke i den stat där skydd söks. Dock tillåter konventionen ändringar att en stat i sin nationella lagstiftning föreskriver att utbud och försäljning får ske under högst före ansökan utan att nyhetskravet skall anses brista (s. k. nyhetsfrist eller period of grace). I andra stater än den där skydd söks får sorten ha saluhållits eller yrkesmässigt försålts i högst såvitt gäller vin, skogsträd, fruktträd och prydnadsträd; i samtliga fall inbegripet växternas grundstammar. För andra växter får sådant kommersiellt användande utomlands ha pågått under högst . Anledningen till denna åtskillnad är att vin och träd växer långsamt och att det därför tar förhållandevis innan förädlaren kan bedöma om den nya sorten är så värdefull att det finns skäl att söka skydd i flera stater. Likformighetskravet anger att sorten skall vara tillräckligt homogen med beaktande av de särdrag som dess sexuella eller vegetativa förökning betingar. Begreppet homogen (eng. homogenous) används i konventionstexten. I den svenska lagen (jfr avsnitt 4.2) används uttrycket "likformig". talar man oftare om ett enhetlighetskrav (eng. uniformity). Uttrycken får anses vara synonyma. Stabilitetskravet innebär att sorten skall vara beständig med avseende på sina väsentliga kännetecken. Sålunda skall den överensstämma med beskrivningen också efter upprepade förökningar. För det fall förädlaren har angivit en särskild förökningscykel är det tillräckligt att sorten överensstämmer med beskrivningen efter avslutandet av varje sådan cykel. Sorten skall erhålla en benämning i enlighet med bestämmelserna i artikel 13. Dessa bestämmelser är tämligen detaljerade. I samband med ansökan om skydd skall anges en benämning som är avsedd att vara växtsortens generiska beteckning och som skall göra det möjligt att identifiera den. Benämningen får inte vara vilseledande eller ägnad att orsaka förväxling i fråga om sortens egenskaper. Inte heller får benämningen bestå av enbart siffror, såvida inte detta är allmänt tillämpad praxis för att beteckna sorter av det aktuella växtslaget. Sådan praxis finns bl.a. för majs. Då skydd meddelas registreras benämningen. Det åligger unionsstaterna att se till att den fria användningen av benämningen i samband med sorten inte hindras av andra rättigheter ens efter det att skyddet för sorten har upphört. Ensamrättens innebörd och omfattning framgår av artikel 5. Där föreskrivs att den som tillerkänts rättigheten till en växtsort måste ge sitt tillstånd till framställning i och för yrkesmässig avsättning av förökningsmaterial som sådant av sorten. Likaså fordras förädlarens tillstånd för utbud och yrkesmässig försäljning av sådant förökningsmaterial. Vegetativt förökningsmaterial omfattar även hela plantor. För prydnadsväxter gäller en viss utvidgning. Här omfattar nämligen förädlarens rätt även plantor eller delar av plantor - vilka normalt utnyttjas yrkesmässigt för andra ändamål än förökning - i fall då de yrkesmässigt utnyttjas som förökningsmaterial för framställning av prydnadsväxter eller snittblommor. Att använda en sort för vidareförädling omfattas inte av ensamrätten. Således får en skyddad växtsort fritt brukas som utgångsmaterial för framställning av nya sorter. Från denna regel görs undantag för fall där upprepad användning av den skyddade sorten är nödvändig för yrkesmässig framställning av en annan sort; då fordras tillstånd av innehavaren av växtförädlarrätten. En unionsstat får för vissa växtsläkten eller växtarter tillerkänna förädlaren en mer omfattande rätt än vad konventionen föreskriver. I samband med revidering av konventionen uttalade diplomatkonferensen att den begränsning av skyddet som föreskrivs i artikel 5 (1) kan skapa särskilda problem beträffande vissa växtsläkten eller växtarter. Därför rekommenderade konferensen unionsstaterna att i sådana fall vidta åtgärder för att ge förädlaren en mer omfattande ensamrätt än vad som följer direkt av konventionsåtagandet, i den mån detta är önskvärt för att skydda förädlarnas berättigade intressen. Det fria utövandet av ensamrätten får begränsas endast av hänsyn till allmänt intresse. Om en unionsstat företar en sådan begränsning i syfte att säkerställa spridning av sorten, skall den vidta alla erforderliga åtgärder för att förädlaren skall få skälig ersättning. Skyddstiden regleras i artikel 8. Den rätt som tillerkänns förädlaren av en viss sort - eller förädlarens rättsinnehavare - skall beviljas för en begränsad tid. Denna skyddstid får inte understiga . För vin, skogsträd, fruktträd och prydnadsträd - i samtliga fall inklusive grundstammar - skall skyddstiden dock vara . Skydd skall enligt artikel 7 beviljas efter en administrativ prövning av om förutsättningarna är uppfyllda. Staterna får vidta åtgärder för att förebygga missbruk från tredje mans sida , dvs ge någon form av interimistiskt skydd. Enligt artikel 2 kan ensamrätten beviljas antingen i en särskild skyddsform eller som patent. Förädlaren eller dennes rättsinnehavare får välja i vilken konventionsstat han eller hon först vill söka skydd (artikel 11). Prioritetsrätten regleras i artikel 12 och innebär att om en förädlare som har sökt skydd i en unionsstat gör motsvarande ansökan i en annan unionsstat, den senare ansökan skall anses ingiven när den första gavs in. Under denna frist kan växtförädlaren utnyttja växtsorten kommersiellt och vidta andra åtgärder som annars skulle utesluta skydd utan att det medför någon rättsförlust för honom eller henne. I artikel 10 regleras i vilka fall ensamrätten skall förklaras ogiltig eller förfallen. Att särskillnads- eller nyhetskravet inte var uppfyllt då skydd beviljades utgör en ogiltighetsgrund. Om förädlaren inte kan tillhandahålla vederbörande myndighet förökningsmaterial som möjliggör framställning av exemplar av sorten med egenskaper som motsvarar den ingivna beskrivningen, skall detta medföra att hans eller hennes rätt förfaller. Vidare får förädlarens rätt förklaras förfallen, om han eller hon underlåter att ge in förökningsmaterial, handlingar eller upplysningar som behövs för kontroll av sorten, eller om han eller hon inte betalar föreskriven avgift. Uppräkningen av förutsättningarna för att förklara förädlarens rätt ogiltig eller förfallen är uttömmande; på andra grunder får han eller hon inte förlora sin rätt. Konventionen innehåller även bestämmelser av administrativ karaktär. Av dessa framgår bl.a. att unionen har två permanenta organ: rådet och generalsekretariatet. Rådet, som består av en representant för varje unionsstat, håller ordinarie sammanträde en gång . 4.2 Den svenska lagstiftningen Växtförädlarrättslagen utarbetades med växtförädlarrättskonventionen som grund (se SOU 1969:15, prop. 1971:40, bet. 1971:LU12, rskr. 1971:151, SFS 1971:392) och reviderades ändringar av konventionstexten (Ds Ju 1981:19, prop. 1981/82:136, bet. 1981/82:LU4, rskr. 1981/82:13, SFS 1982:991). Växtförädlarrättslagen reglerar endast det immaterialrättsliga skyddet för växtförädlingsprodukter. Det finns även en offentligrättslig reglering, som bygger på obligatorisk kvalitetskontroll och certifiering av det utsäde av lantbruks- och köksväxter som skall föras ut i handeln. Denna verksamhet regleras i utsädeslagen (1976:298). Rättsområdena har viss beröring med varandra. har till uppgift att pröva ansökningar om intagning av växtsorter i den officiella sortlistan, vilket utgör en förutsättning för certifieringen i den mån en växtsort inte finns intagen i Europeiska gemenskapens gemensamma sortlista. Om en växtsort finns intagen i sistnämnda sortlista, kan den fritt importeras eller certifieras i . Den del av verksamhet som rör den officiella sortlistan skall inte sammanblandas med handläggningen av ärenden enligt växtförädlarrättslagen, som alltså rör det civilrättsliga skyddet för växtsorter. I 1 § växtförädlarrättslagen anges lagens tillämpningsområde med avseende på objektet; växtförädlarens ensamrätt till yrkesmässigt utnyttjande kopplas till en viss växtsort. jämställer i sitt betänkande (SOU 1969:15 s. 86) detta begrepp med termen cultivar som används i den inter- nationella nomenklaturen. Cultivar utgör en samling av odlade individer, vilken karakteriseras av någon egenskap som är av betydelse med tanke på användningen för jordbruks-, skogsbruks- eller trädgårdsändamål. Samlingen bibehåller sina kännetecknande egenskaper då den förökas. En cultivar - sort - skall alltså kunna identifieras. Härav följer att en växtsort måste uppfylla vissa krav i fråga om särskiljbarhet. Detta anges dock inte som någon legaldefinition. Lagtexten är i stället så utformad - i enlighet med konventionens systematik - att särskillnadskravet ställs upp som en särskild skyddsförutsättning (3 §). För att en växtsort skall kunna skyddas måste den tillhöra de växtsläkten eller växtarter som är upptagna i en bilaga till lagen. Bilagan upptar över 100 släkten och arter och uppfyller således mer än väl konventionens minimikrav. Växtförädlarrättens subjekt behandlas i 2 §. Endast den som framställt en sort, förädlaren, eller den till vilken förädlarens rätt övergått kan få växtförädlarrätt. Förädlaren är den fysiska person som har framställt växtsorten. En juridisk person kan registreras som rättighetsinnehavare, om den har förvärvat förädlarens rätt. Om flera personer gemensamt framställt en växtsort, måste de gemensamt söka registrering, såvida inte någon av dem överlåtit sin rätt. Frågan om arbets- eller uppdragstagares rätt till sorter som de framställt i tjänsten eller under utförande av uppdraget regleras inte i lagen. Enligt motiven (prop. 1971:40 s. 73 och 90) bör problemet lösas med tillämpning av allmänna arbetsrättsliga grundsatser. Växtförädlarrätten, som definieras som en ensamrätt att yrkesmässigt utnyttja en sort enligt lagen, beviljas genom registrering. Den som har framställt en växtsort i och dennes rättsinnehavare kan erhålla växtförädlarrätt oavsett medborgarskap och hemvistland. Beträffande en sort som framställts utomlands får sådan rätt förvärvas av den som är svensk medborgare eller har hemvist i eller en sådan förädlares rättsinnehavare (2 § första och andra styckena). I enlighet med växtförädlarrättskonventionen anges i 2 § tredje stycket ytterligare två fall då växtförädlarrätt får förvärvas. Dels kan den som framställt en växtsort i en främmande stat som är ansluten till konvention beviljas växtförädlarrätt. Dels kan sådan rätt förvärvas beträffande växtsort som framställts utomlands av en förädlare som är medborgare eller har sitt hemvist i en konventionsstat. Om en förädlare med stöd av dessa bestämmelser får förvärva växtförädlarrätt, tillkommer samma rätt hans eller hennes rättsinnehavare, oavsett deras medborgarskap och hemvist. Det har ingen betydelse om den konventionsstat där växtsorten framställts, eller där förädlaren är medborgare eller har hemvist, är ansluten till konventionen enligt dess ursprungliga lydelse eller till konventionstext. har således inte utnyttjat den möjlighet som ges i växtförädlarrättskonventionen artikel 3 (3) att göra undantag från principen om nationell behandling genom att kräva reciprocitet med avseende på konventionens tillämplighet på ett visst växtsläkte eller en viss växtart (se avsnitt 4.1). De allmänna förutsättningarna för att skydd skall kunna meddelas för en växtsort regleras i 3 §. I första stycket anges särskillnads-, enhetlighets- och stabilitetskraven i nära anslutning till växtförädlarrättskonventionens skrivning. Särskillnadskravet - dvs. förhållandet mellan den sort för vilken växtförädlarrätt söks och andra sorter - uttrycks så att växtsorten får registreras endast om den genom minst ett viktigt kännetecken tydligt skiljer sig från annan sort som blivit känd före dagen för registreringsansökan (1 p.). I andra stycket utvecklas i vilka fall en sort skall anses känd genom en uppräkning av exempel. De kännetecken som utmärker en sort kan vara av morfologisk eller fysiologisk karaktär. Morfologi är läran om bl.a. växters yttre och inre byggnad. Särdrag av morfologisk art kan normalt fastställas visuellt. Fysiologiska kännetecken utgörs av andra egenskaper t.ex. tidighet, stråhöjd, stråstyrka, vinterhärdighet, resistens mot sjukdomar och skadedjur, avkastningsförmåga, bakningsduglighet, näringsvärde, smak etc. Dessa kännetecken påvisas vanligen på annat sätt än genom visuellt iakttagande. föranstaltar om den provning som behövs för att påvisa kännetecknen. I lagtexten anges att växtsorten skall tydligt skilja sig från kända sorter genom minst ett viktigt kännetecken. Några närmare anvisningar om när ett kännetecken skall anses tillräckligt viktigt och tydligt ges inte i motiven. Dock framhålls att växtsortens odlingsvärde inte skall tillmätas någon betydelse i detta sammanhang (prop. 1971:40 s. 74 och 92). En kontroll av odlingsvärdet sker emellertid inom ramen för certifieringen av utsäde med stöd av utsädeslagen (1976:298). De särskiljande kännetecknens betydelse får prövas mot bakgrund av vilken växtart det gäller och omständigheterna i det särskilda fallet. Departementschefen framhåller i propositionen att kravet på tydlig avvikelse skall tillämpas strängt (a. prop. s. 93). Uppräkningen i 3 § andra stycket av fall i vilka en växtsort skall anses som känd börjar med det exemplet att material av sorten yrkesmässigt utbjudits till försäljning eller eljest tillhandahållits. Med material avses växtmaterial av sorten över huvud taget, alltså inte bara förökningsmaterial. Som tillhandahållande räknas bl.a. överlåtelse utan vederlag och utlåning, men däremot inte lagerhållning. Som ett andra exempel nämns det förhållandet att en växtsort tagits in i eller anmälts till en officiell sortlista. Ytterligare ett exempel på när en sort skall anses som känd är att den förekommer i allmänt tillgänglig referenssamling eller noggrant beskrivits i allmänt tillgänglig skrift. En växtsort skall vidare anses som känd, om den eljest kommit till allmänhetens kännedom. I 3 § första stycket 2 tas enhetlighetskravet upp. Där anges att en växtsort får registreras endast om den är tillräckligt likformig (homogen) med hänsyn tagen till de särdrag som dess sexuella eller vegetativa förökning betingar. Detta skyddskriterium rör med andra ord hur stora variationer mellan enskilda individer inom en växtsort som kan accepteras. anförde i sitt betänkande (SOU 1969:15 s. 92): "Homogenitetsproblemet har olika aktualitet för skilda växtarter. Beträffande en del växtarter är vissa egenskaper hos en sort så klart iakttagbara och från planta till planta så ensartat utbildade, att varje enstaka individ av sorten kan särskiljas från andra sorter. Så är ofta fallet i fråga om vissa vegetativt förökade arter såsom potatis (blomfärg, bladens flikighet, knölens skal- och köttfärg) och rosor (blomfärg). kan detta också förekomma i fråga om självbefruktande växtslag såsom t. ex. vete (axets form och färg, hårighet på noderna), havre (vipptyp och hårighet på plantans olika delar) och korn (axtyp, basalstjälkens utformning och nervernas tandighet). I fråga om andra växtarter kan föreligga bestämda, för en sort typiska egenskaper, men dessa kan dock från planta till planta förete en sådan grad av variation, att den enskilda individen av sorten inte alltid kan skiljas från en annan sort. Under sådana förhållanden kan man endast genom noggranna observationer och under ständig och omedelbar jämförelse vid kontrollodling särskilja en sort från andra sorter. En sådan variationsbredd uppvisar framförallt de korsbefruktande växtarterna, men även ofta de självbefruktande. Svårigheten att uppnå full homogenitet gör att mindre avvikelser måste tillåtas. Kravet på homogenitet får, såsom framgår av lagtexten, avpassas efter växtartens förökningssätt och sortens särskilda förhållanden. " nämnde vidare vissa allmänna principer som registreringsmyndigheten borde beakta vid utformandet av närmare riktlinjer för enhetlighetskravet. Därvid uttrycktes att en relativt liberal bedömning i vissa fall kan vara påkallad. I propositionen underströk departementschefen dock att det inte kunde komma ifråga att här i landet tillämpa kravet mer liberalt än i andra unionsstater (prop. 1971:40 s. 97). Stabilitetskravet anges i 3 § första stycket 3, vari föreskrivs att en växtsort får registreras endast om den efter förökning utförd i enlighet med den av förädlaren anvisade förökningsmetoden är beständig (stabil) med avseende på sina väsentliga kännetecken. En sort måste alltså behålla sina särskiljande kännetecken. Såsom anges i växtförädlarrättskonventionen skall en sort efter varje förökning - eller, i förekommande fall, efter avslutandet av varje förökningscykel - uppvisa samma kännetecken som när rättsskydd beviljades. Stabiliteten skall således vara sådan att sorten kan identifieras . Tredje stycket i 3 § behandlar nyhetskravet. Det bör i detta sammanhang nämnas att den proposition som låg till grund för växtförädlarrättslagen inte behandlade nyhetskravet som en självständig skyddsförutsättning, utan diskuterade det som en aspekt av särskillnadskravet. Resonemanget fördes efter den linjen att om en viss växtsort utnyttjats kommersiellt innan skydd söks, sorten inte kan anses uppfylla särskillnadskravet, eftersom den är identisk med en redan känd sort. Att en växtsort som sådan redan är känd eller att den alltför obetydligt skiljer sig från redan kända växtsorter betraktades som samma registreringshinder (prop. 1971:40 s. 74 och 91 ff.). I den proposition som föregick lagändringar används emellertid begreppet nyhetskrav, utan att systematiken i själva lagtexten ändras. Detta torde höra samman med avsaknaden av en definition av begreppet växtsort. Utan en klargörande precisering av det begreppet är det svårt att avgöra om en "ny" samling växtexemplar, vars utseende och egenskaper nära överensstämmer med en känd växtsorts, är att hänföra till den kända växtsorten (brist i nyhets- kravet), eller om den är att betrakta som en ny växtsort vars kännetecken inte är tillräckligt tydliga för att registrering skall kunna ske (brist i särskillnadskravet). Med hänsyn till utformningen av växtförädlarrättskonventionen - och i synnerhet konventionstext som behandlas nedan - torde dock diskussionen och förståelsen underlättas, om nyhet och särskiljbarhet betraktas som två separata skyddsförutsättningar. Beträffande nyhetskravet föreskrivs i 3 § tredje stycket att registrering av en sort inte får ske, om växtmaterial av sorten har förts i handeln på visst sätt före registreringsansökan. Till en början föreligger hinder mot registrering, om växtmaterial av sorten med samtycke av förädlaren eller dennes rättsinnehavare yrkesmässigt har förts i handeln i före dagen för ansökan om registrering. Vidare får registrering inte ske om växtmaterial på sådant sätt har förts i handeln utomlands tidigare än före dagen för ansökningen, när det gäller vin, fruktträd, skogsträd, prydnadsträd eller deras grundstammar. För övriga växtarter är tidsfristen .