prop · GK031D8 · 1997-01-01 00:00:00 — I anslutning till , i vilken problemen på rehabiliteringsområdet särskilt lyftes fram, tog regeringen initiativ till särskilda utvecklingsmedel om . fick i uppdrag av regeringen att intensifiera sina insatser på området och att fördela de av beslutade medlen till huvudmännen. En förutsättning för utbetalning av medel var att kommuner och landsting gemensamt kommit överens om en plan för medlens användning. Av en lägesrapport från framgår att de flesta huvudmännen inledde sina aktiviteter /96 och att det finns ambitioner att åtgärda de brister som framkommit i Ädel-utvärderingen. En stor del av medlen har använts till att anställa projektledare och rehabiliteringspersonal dels för utbildning och handledning, dels för direkt rehabiliterande insatser. De olika länsplanerna visar på en stor mångfald och i alla län arbetar man för att förbättra samverkan inom den egna organisationen och mellan huvudmännen. Av planerna kan man utläsa olika linjer i utvecklingen av rehabiliteringen för äldre. Den geriatriska vården inriktas alltmer på att understödja den kommunala rehabiliteringen genom att personal från geriatriken följer med patienten ut från kliniken till det egna eller det särskilda boendet. På vissa håll samfinansierar landsting och kommuner rehabiliteringsresurser. Ytterligare en trend är att kommunerna på egen hand utvecklar former för rehabilitering. I sin slutrapport framför fortsatt kritik i anledning av problem på hjälpmedelsområdet. Enligt tycks inte hjälpmedelsför- sörjningen vara organiserad utifrån brukarnas behov. Insatserna följs dessutom inte upp systematiskt. Behovet av förbättrad samverkan på hjälpmedelsområdet sammanhänger med liknande behov på rehabiliteringsområdet. Regeringen noterar dock med tillfredsställelse de positiva aktiviter som utvecklats bl.a. i samband med de särskilda stimulansbidragen till rehabilitering och hjälpmedelsförsörjning och bedömer att dessa aktiviteter kommer att medverka till att de brister som uppmärksammat kan åtgärdas. Regeringen har tillsatt en utredning som rör verksamhet, organisationsform och finansiering, vilken i sitt arbete kommer att ta del av de erfarenheter som redovisat inom området (Dir 1995:161). I samband med Ädel-reformen gavs kommunerna befogenhet att svara för hemsjukvården i ordinärt boende. Kommuner och landsting kan komma överens om ett kommunalt övertagande av hemsjukvården, vilket skett i drygt hälften av landets kommuner. Enligt uppfattning ger erfarenheterna från olika studier anledning för staten och huvudmännen att utreda konsekvenserna av en kommunaliserad hemsjukvård över hela landet. Rapportens förslag i denna del bereds inom . Genom Ädel-reformen gavs kommunerna också ansvar för hälso- och sjukvårdsinsatser i bl.a. särskilda boendeformer. Detta innebar en viktig förändring av ansvarsförhållandena mellan huvudmännen och var också det principiellt "nya" inslaget i reformen. Överförandet till kommunerna av den tidigare landstingskommunala långtidssjukvården - de lokala sjukhemmen och andra enheter för somatisk långtidssjukvård - var det tyngsta inslaget i reformen. Betalningsansvaret för medicinskt färdigbehandlade patienter inom somatisk akutsjukvård och geriatrisk vård har fått stor betydelse som ekonomiskt styrin- strument i samspelet mellan huvudmännen. En följd av detta nya system är en fortgående diskussion om behovet av kriterier för begreppet "medicinskt färdigbehandlad"; i vilket skede ansvar slutar och kommunens börjar. Ädel-utvärderingen har genom en mängd studier ökat kunskapen om kvalitet och säkerhet i kommunernas medicinska omvårdnad och det är också på detta område som brister särskilt har uppmärksammats. tog regeringen initiativ till ett särskilt stimulansbidrag på () med syfte att stimulera kommunerna att utveckla kvalitet och säkerhet inom den kommunala hälso- och sjukvården. Ett 100-tal projekt har fått bidrag inom området. avser att avrapportera vid konferenser och i ett 20-tal rapporter . När det gäller den medicinska omvårdnaden och vården pekar i slutrapporten på läkarnas alltmer perifera roll inom äldrevården och på en omfattande förskrivning av läkemedel till äldre. anser vidare att kostnaden för läkarinsatser bör regleras mellan huvudmännen i särskild ordning. Regeringen anser att det är av central betydelse att äldre garanteras en god och säker sjukvård oberoende av boendeform. Landstingen har ansvaret för läkarinsatser och att dessa är tillgängliga även i särskilda boendeformer. Erfarenheterna från Ädel-utvärderingen pekar på behovet av ökad läkarmedverkan inom den kommunala äldresjukvården och på behovet av att utveckla organisato- riska former för en sådan. Enligt regeringens sammanfattande bedömning har Ädel-reformen bidragit till att lösa många av de problem som tidigare kännetecknat vården och omsorgen om äldre och funktionshindrade personer. Den har därmed också skapat nya och bättre förutsättningar för kommuner och landsting att i samverkan utveckla omsorg och vård för dessa grupper. Regeringen uppdrog åt att genomföra en kartläggning av all äldreforskning som har en europeisk eller annan internationell anknytning. Vid ett femtiotal svenska forskningsinstitutioner bedrevs drygt ett hundratal socialvetenskapliga äldreforskningsprojekt med internationell anknytning inom områden som psykologi, demens, välfärdsforskning, vårdforskning, teknik, etc. Trots den positiva bild av forskningens internationella anknytning som redovisas återfinns discipliner med litet eller inget internationellt deltagande. Uppdraget, som initierades mot bakgrund av EU-samarbetet inom äldre- området, visar också att den näst största finansieringskällan efter är EU eller nationella forskningsråd i . (S 1995:15) har äldreomsorgsarbetet varit inriktat på viktiga strukturfrågor, organisationsförändringar och framförallt på frågan om en ny och tydligare ansvarsfördelning mellan huvudmännen. I olika sammanhang har brister framkommit när det gäller information, dokumentation, behovsbedömning och övrig ärendehandläggning; brister som direkt eller indirekt handlar om bemötandet av äldre. När det gäller särskilda boendeformer har Ädel-utvärderingens återkommande rapporter redovisat brister i den medicinska omvårdnaden. Mot denna bakgrund beslöt regeringen att tillkalla en särskild utredare (1995:159) med uppgift att kartlägga och analysera frågan om hur äldre bemöts inom omsorg och vård och i annan offentlig verksamhet. I uppdraget ingår bl.a. att kartlägga och analysera faktorer i organisation och struktur, som bidrar till brister i kvalitet och bemötande, samt att beskriva pågående utvecklingsarbete i kommuner och landsting som rör kvalitetsutveckling. Utredningsarbetet skall vara avslutat . Anhörigomsorgen uppskattas i olika studier vara två till så omfattande som samhällets insatser för äldre och funktionshindrade personer. Stora förändringar av vårdstrukturen inom akutsjukvården, i kombination med nedskärningar inom verksamhet, kan innebära att ansvaret för vård och omsorg förskjuts mot anhöriga och andra närstående. uttalar i Ädel-reformens slutrapport: "Fortsatt ekonomisk åtstramning medför nya komplice- rande omständigheter för äldrevården och för samspelet mellan huvudmännen. Ytterst drabbar åtstramningarna de närstående som bär upp merparten av äldreomsorgen och som måste få ett bättre stöd och inte en ökad belastning". Omsorgen som ges av anhöriga sker ofta "i det tysta". De flesta anhörigvårdare är kvinnor. Många äldre och funktionshindrade personer vårdas av anhöriga som har liten eller ingen kontakt med eller andra samhällsorgan. Flertalet kommuner har inte utvecklat någon policy för stödet till anhöriga, och det är långt ifrån självklart att man får hjälp som anhörig. Den hjälp anhöriga i första hand behöver och efterfrågar är avlösning från vårdsysslan - antingen genom planerad och tidsbegränsad vistelse i en särskild boendeform för den som vårdas eller genom avlösning i det egna hemmet. har i sitt slutbetänkande (SOU 1994:139) Ny socialtjänstlag föreslagit en ny bestämmelse i socialtjänstlagen (1980:620) som innebär att kommunens ansvar att ge anhöriga stöd tydliggörs. Det är viktigt att kommunernas hållning gentemot anhöriga och metoderna för samverkan kring den enskilde vårdtagaren utvecklas. Regeringen föreslår därför att ett tidsbegränsat statligt utvecklings- och stimulansbidrag inrättas för att utveckla metoder och former för stöd till anhöriga. Bidraget bör få en bred inriktning och skall bl.a. kunna användas för att öka kunskapen om anhörigas situation och om tidigare erfarenheter av anhörigstöd. Riktat projektstöd skall kunna utgå bl.a. till verksamheter som syftar till att utveckla formerna för stöd till lokala anhöriggrupper samt till informations- och utbildningsinsatser. Medlen föreslås disponeras av . fortlöpande rapporter om utvecklingen av Ädel-reformen och på äldreområdet i stort har gett ökade kunskaper både kring positiva utvecklings- tendenser och kring de brister som fortfarande finns på äldreområdet. Mot bakgrund av Ädel-reformens omfattning och den relativt korta tid som förflutit sedan reformen genomfördes anser regeringen att det finns behov av en fortsatt strukturerad uppföljning av äldreomsorgen. Regeringen avser därför att ge i uppdrag att aktivt och samlat bedriva uppföljnings- och utvärderingsarbete inom äldreområdet. I regeringsuppdraget kommer att läggas särskild vikt vid de områden där det ställs fortsatt stora krav på en förbättrad samverkan mellan huvudmännen och i övrigt när det gäller frågor om säkerhet och kvalitet i den medicinska omvårdnaden och vården. Utgångspunkten för handikappolitiken är principen om alla människors lika värde och lika rätt. Innebörden av detta är att personer med funktionshinder skall beredas möjligheter att som andra vara med i samhällsgemenskapen och delta i olika aktiviteter. Strävan är att personer med funktionshinder - precis som andra medborgare - skall ges möjligheter att få en god utbildning, ett förvärvsarbete och ett tryggt och värdigt boende samt möjligheter att delta i olika fritids- och kulturaktiviteter. Målet för handikappolitiken är att uppnå full delaktighet och jämlikhet. Staten, kommunerna och landstingen är ytterst ansvariga för att de handikappolitiska målen kan förverkligas. Dessa mål överenstämmer väl med innehållet i för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. har enligt sin instruktion i uppdrag att utvärdera de åt- gärder som vidtas i för att förverkliga dessa regler. FN har utsett en särskild rapportör, förutvarande statsrådet , med uppgift att leda de övervaknings- och uppföljningsinsatser som görs när det gäller standard- reglernas tillämpning. Under senare årtionden har levnadsvillkoren för personer med funktionshinder successivt förbättrats. En grundläggande förutsättning för detta har varit utvecklingen av den generella välfärdspolitiken. Även fortsättningsvis kommer den generella välfärdspolitiken, i kombination med särskilt inriktade handikappolitiska insatser och åtgärder för en förbättrad tillgänglighet, att utgöra grundstenarna i svensk handikappolitik. Handikapporganisationernas aktiva medverkan i det handikappolitiska arbetet har haft en avgörande betydelse för de förbättringar som uppnåtts. Organisationerna har påverkat både synen på handikapp och utformningen av olika stödsystem. Staten, kommunerna och landstingen har ett ansvar för att organisationerna kan bedriva verksamhet på central, regional och lokal nivå utifrån rimliga ekonomiska villkor. De handikappolitiska reformer som genomförts har i hög grad inriktats på förbättringar av det individuella stödet till funktionshindrade personer. Det är angeläget att handikappolitiken även inriktas på att förbättra tillgängligheten i miljöer och verksamheter för funktionshindrade personer. infördes en ny rättighetslag för personer med funk- tionshinder; lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Genom lagen har bl.a. personer med utvecklingsstörning och andra personer med stora och varaktiga funktionshinder fått en lagstadgad rätt till stöd- och serviceinsatser av olika slag. Införandet av LSS är den viktigaste delen i de förändringar som genomfördes inom ramen handikappreform. infördes också stödformen statlig assistansersättning. Assistansersättning kan lämnas till personer som inte fyllt och som bor i eget boende, eller hos familj eller anhörig. Assistansersättningen är avsedd att täcka kostnader för personlig assistans och lämnas till personer som har behov av assistans under i genomsnitt mer än . Rätten till assistansersättning regleras i lagen (1993:389) om assistansersättning och i förordningen (1993:1091) om assistansersättning. Genom ett tillägg i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) har vidare sjukvårdshuvudmännens ansvar att erbjuda invånarna habilitering, rehabilitering och hjälpmedel förtydligats. Med syfte att påskynda utvecklingen inom habiliterings- och rehabiliteringsverksamheten samt inom hjälpmedelsförsörjningen utges särskilda statliga stimulansbidrag. Inom ramen för handikappreformen har åtgärder dessutom vidtagits för att utveckla tolktjänsten för döva och dövblinda m.fl. grupper samt för att förbättra stödet till s.k. små och mindre kända handikappgrupper. Genom införandet av LSS har kommunerna, med undantag för insatsen rådgivning och annat stöd, fått ett samlat ansvar för stöd och service till personer med funktionshinder. Innebörden av detta är att verksamheten med omsorger om personer med utvecklingsstörning m.fl. enligt den tidigare omsorgslagen (1985:568) har förts över från landstingen till kommunerna. Regeringen har uppdragit åt att fortlöpande följa upp och utvärdera handikappreformen bl.a. när det gäller de olika insatsernas innehåll, kvalitet och kostnader. Granskningen av reformens ekonomiska effekter kommer att redovisas i särskild ordning. En slutlig sammanfattande rapport skall lämnas . konstaterar i sin senaste rapport att det är viktigt att kommunerna utformar och planerar sin verksamhet för yngre personer med funktionshinder skilt från den som riktar sig till äldre. Många kommuner gör inte det , utan insatserna för äldre och för personer med funktionshinder förs ihop i en gemensam plan för äldre- och handikappomsorgen. Endast en tredjedel av kommunerna har handikappolitiska program enligt en undersökning som (S 1988:03) gjorde. En klar majoritet av kommunerna har sitt LSS-ansvar integrerat i sin organisation för äldreomsorg, men oftast med en särskild handläggare för LSS-ärenden. En sammanblandning av yngres och äldres behov kan, enligt , innebära en allvarlig inskränkning i yngres livsvillkor och levnadsförhållanden. Ungefär 7 000 personer uppbar statlig assistansersättning . De hade i genomsnitt behov av assistans under /vecka. av dem som fick assistansersättning hade valt att låta kommunerna vara arbetsgivare för sina personliga assistenter, medan hade valt ett kooperativ. Resterande hade valt privata företag, var själva arbetsgivare eller tillämpade andra lösningar. Enligt har möjligheten till assistansersättning inneburit stora och mycket positiva förändringar för dem som har assistans. Det är främst möjligheten att själv styra sin vardag och ha inflytande över assistansen som upplevts som en mycket stor förbättring. Kvaliteten på assistansen upplevs också av de allra flesta som betydligt bättre jämfört med tidigare lösningar. Kvaliteten brister, enligt , när det gäller samverkan mellan kommunens olika verksamheter och mellan huvudmännen. Personer med omfattande funktionshinder är beroende av kvalificerade insatser från flera håll, och därför är det viktigt att samverkan fungerar. Individuella planer för enskilda om stödinsatser saknas i många kommuner. En annan allvarlig omständighet som tas upp i redovisning är förekomsten av lagtrots i LSS-mål. Här konstaterar att domar enligt LSS och enligt den tidigare omsorgslagen inte alltid har verkställts. Regeringens huvudintryck av rapporten är dock att kvaliteten i funk- tionshindrade personers livsvillkor har stärkts på flera områden genom handikappreformen. Det finns en klar vilja hos kommunerna att utveckla kompetensen i handikappfrågor och att utveckla handikappomsorgen. Enskildas inflytande och valfrihet har stärkts. Friheten att välja personligt stöd har inneburit en mycket högre grad av självständighet än innan reformen genomfördes. Det ändrade huvudmannaskapet för omsorgerna om personer med utvecklingsstörning har på ett positivt sätt förändrat livsvillkoren för många. Olika boendealternativ har utvecklats, liksom stödet i anslutning till boendet. Många personer med utvecklingsstörning har därmed kunnat flytta från vårdhem och specialsjukhus till en egen bostad eller en gruppbostad. När det gäller att använda stimulansbidraget till habilitering och re- habilitering visar uppföljning att intresset varit stort bland huvudmännen. Avsikten med stimulansbidraget är att påskynda utvecklingen av habiliterings- och rehabiliteringsinsatser och få till stånd en utjämning av resurserna inom landet och mellan olika handikappgrupper. Regeringen kan med tillfredsställelse konstatera att stimulansbidraget utan tvekan har haft en sådan effekt. Ett problem är dock att kunskapen i landet om små och mindre kända handikappgrupper och deras behov är bristfällig och att man inte vet var resurserna bäst behövs. Det är viktigt att stimulerar huvudmän och berörda organisationer att utveckla verksamheten på detta område. Stimulansbidraget till utvecklingsinsatser inom hjälpmedelsförsörjningen har också haft positiv effekt och har lett till ökade kunskaper om hjälpmedlens betydelse för personer med funktionshinder, liksom ökad brukarmedverkan och förbättrad samverkan mellan landsting och kommuner. På regeringens uppdrag har utrett förusättningarna för en eventuell hjälpmedelsgaranti för personer med funktionshinder. Regeringen har med anledning av beslutat att får använda medel ur stimulansbidraget till utvecklingsinsatser inom hjälpmedelsförsörjningen för att möjliggöra försöksverksamhet inom området. När det gäller statsbidragen till rådgivning och annat stöd och till tolktjänsten pekar på en del problem. Statsbidraget till rådgivning och annat stöd har inte fullt ut nått de personer statsbidraget avser, vilket enligt hänger samman med att verksamheten inte byggts ut tillräckligt. En av orsakerna kan vara att landstingen inte har informerat i tillräcklig utsträckning om möjligheten att få insatsen. Enligt regeringens uppfattning bör noga följa utvecklingen av statsbidraget till rådgivning och annat stöd samt på olika sätt uppmana huvudmännen att genom information och uppsökande verksamhet göra insatsen mer lättillgänglig för den enskilde. redovisar i sin rapport om 1995 års tolktjänstverksamhet att det är brist på tolkar och att förändringarna jämfört med är små. De åtgärder som vidtagits för att öka antalet tolkar är, enligt bedömning, inte tillräckliga. Bl.a. har få landsting gjort inventeringar av antalet personer som behöver tolk. Flera landsting uppger dock att en inventering av antalet tolkbehövande är planerad. () disponerar särskilda medel för att bygga ut teckenspråks- och tolkutbildningarna. TÖI har lagt fram en plan för hur utbildningen av tolkar skall kunna intensifieras samt har vidtagit åtgärder som bör leda till en ökning av antalet tolkar. Regeringen delar bedömning att bristen på tolkar kommer att kvarstå framöver, men att en förbättring kan komma till stånd . kommer att slutrapportera sitt uppdrag att följa upp och utvärdera tolktjänsten . Det är emellertid, enligt regeringens uppfattning, viktigt att inom ramen för sin tillsynsverksamhet följer utvecklingen av tolktjänsten också i fortsättningen. överlämnade en första delredovisning med anledning av regeringens uppdrag att göra en kostnadsuppföljning av handikappreformen. Enligt uppdraget skall kostnadsuppföljningen avse , dvs. de två åren efter det att reformen trädde i kraft. I uppdraget ingår dessutom att lämna underlag för en bedömning av den långsiktiga kostnadsutvecklingen för reformen. pekar i rapporten på vissa grundläggande problem som begränsar möjligheten att följa och analysera handikappreformens kostnader. Bl.a. framhålls att handikappreformen är genomgripande och komplex, vilket innebär att det tar innan verksamheten finner sin form. Enligt kan de effekter som går att avläsa under de år uppföljningen skall avse - - eventuellt inte vara giltiga på . Vidare konstateras att handikappreformen genomförts parallellt med andra stora förändringar av kommunernas verksamhet och att det kan vara svårt att avgöra vilken betydelse handikappreformen har haft för kostnadsutveckling och prestationer. Tyngdpunkten i ligger på kostnaderna för de aktuella verksamheterna . I rapporten redovisas bl.a. en sammanställning av totalkostnaderna för insatser för stöd och service enligt LSS och fördelat mellan huvudmännen. I rapporten görs bedömningen att LSS inte inneburit någon väsentlig förändring av totalkostnaderna inom berörda områden jämfört med . Enligt kommer en fördjupad analys av kostnadsförändringarna mellan att redovisas i den slutrapport som skall lämnas senast . uppdrag att kartlägga habiliteringen av synskadade barn och ungdomar visar att det oftast saknas organiserat samarbete mellan syncentraler och barn- och ungdomshabilitering samt i förekommande fall med den pedagogiska hörselvården. Dock pågår det en utveckling i landstingen med inriktning på att få till stånd en mer behovsanpassad och bättre samordnad habiliteringsverksamhet. Regeringen vill i detta sammanhang understryka vikten av att landstingen upprättar individuella habiliteringsplaner för synskadade barn och ungdomar, i vilka frågor om ansvarsfördelning och samverkan bör kunna klarläggas. Med anledning av regeringens proposition Vissa frågor om personlig assistans (prop. 1995/96:146) beslutade om vissa förändringar i stödformen personlig assistans (bet. 1995/96:SoU15, rskr. 1995/96:262). Förändringarna syftar till att förbättra kostnadskontrollen i statlig assistansersättning, utan att de grundläggande principerna för personlig assistans påverkas. beslut innebär bl.a. en tydligare gränsdragning mellan personlig assistans och kommunala och landstingskommunala stödinsatser för funktionshindrade personer. Vidare har begreppet personlig assistans definierats i lagstiftningen. De förändrade reglerna trädde i kraft och bedöms innebära att statens kostnader för assistansersättning minskar med . Huvudmannaskapsförändringen av omsorgsverksamheten, som slutfördes vid utgången av , har inneburit att frågan om kostnadsskillnader mellan kommuner för verksamhet enligt LSS fått särskild aktualitet. Mot denna bakgrund beslutade regeringen att inrätta en arbetsgrupp med uppdrag att utreda frågan om behovet av en utjämning av kostnadsskillnader mellan kommunerna för verksamhet enligt LSS. Arbetsgruppen har överlämnat promemorian (Ds 1996:47) Utjämning av kostnadsskillnader för verksamhet enligt LSS. I promemorian konstateras att kostnadsskillnaderna mellan kommunerna för LSS-verk- samhet i många fall är mycket stora och att åtgärder bör vidtas för att åstadkomma en utjämning. I promemorian görs vidare bedömningen att det lämpligaste sättet att uppnå en kostnadsutjämning är att komplettera det nationella statsbidrags- och utjämningssystemet med en faktor som beaktar kommunernas olika behov av verksamhet enligt LSS. Promemorian bereds inom . Regeringen beslutade att tillsätta en delegation (S 1995:I) med uppgift att behandla vissa frågor i anslutning till överförandet av omsorgsverksamheten från landstingen till kommunerna. Delegationen tillsattes på begäran av och . Uppdraget var att genom förhandlingar med kommunerna i de båda länen medverka till att lokala överenskommelser om system för mellankommunal kostnadsutjämning med anledning av LSS-verksamhet skulle kunna nås i länen. har delegationen i rapporter till regeringen meddelat att det efter förhandlingar varit möjligt att uppnå sådana överenskommelser.