prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — Det är viktigt att det finns en balans mellan å ena sidan förädlarnas intressen och å andra sidan användarnas - här närmast konsumenter samt företrädare för jordbruk, trädgårdsnäring och handel - intressen så att inte den ena sidan otillbörligt gynnas på bekostnad av den andra. ger den nya texten medlemsstaterna utrymme för att på en del punkter, några högst kontroversiella, välja alternativa lösningar. Så är fallet exempelvis när det gäller skyddet för slutprodukter (se avsnitt 5.6.1). Det finns alltså möjligheter att vid införlivandet av lydelse i nationell rätt göra anpassningar till användarsidans förmån, om det behövs för att upprätthålla balansen mellan de motstående intressena. Man kan emellertid ställa frågan om det i ett vidare perspektiv, med hänsyn till sådana intressen som att värna den biologiska mångfalden och befrämja utvecklingen i tredje världen, kan finnas anledning att ställa sig skeptisk till en sådan förstärkning av ensamrätten som den nya konventionstexten innebär. Merparten av världens samlade genresurser finns i tropiska eller subtropiska områden, dvs. huvudsakligen i utvecklingsländer. Dessa genresurser kan utgöra grundmaterial för förädlingsarbete, med eller utan användning av bioteknik. Många länder saknar möjlighet och motivation att bevara den biologiska mångfalden. De kortsiktiga försörjningsbehoven har av naturliga skäl prioriterats. Utvecklingen på växtförädlingsområdet har därför medfört att traditionellt, inhemskt växtmaterial kan komma att slås ut av nya sorter, vilka åtminstone inledningsvis ger bättre avkastning. Detta medför risk för mono- kulturer och en minskad genetisk mångfald. Vilken betydelse immaterialrättsligt skydd - främst patent och växtförädlarrätt - har i detta sammanhang kan naturligtvis diskuteras. Även om förekomsten av sådant skydd torde ha betydelse som incitament för växtförädlarföretagen att ta fram de nya sorter som hotar mångfalden, kan immaterialrätten, rätt använd, också spela en positiv roll. Som har framgått är det främst utvecklingsländerna som besitter de genetiska resurserna, medan den moderna teknologin finns i den industrialiserade världen. Det torde ligga i hela mänsklighetens intresse att det sker en överföring och ett utbyte av dessa tillgångar länderna emellan. Detta är också en bärande tanke bakom konventionen om biologisk mångfald, som undertecknades vid konferens om miljö och utveckling i (se prop. 1992/93:227). I konventionen tillerkänns staterna en suverän rätt till sina naturresurser (artikel 15). Genom ett antal bestämmelser om tillträde till och överföring av de genetiska resurserna avser man att skapa en marknad, där de länder som tillhandahåller resurserna får delta i forsknings- och utveck- lingsarbetet. De skall också få del av resultaten av detta arbete och i de vinster som uppkommer vid utnyttjandet av de genetiska resurserna. fastslås i artikel 16 att tillträde till och överföring av teknik mellan de fördragsslutande parterna är väsentliga element för att uppnå konventionens mål. Teknik som är av betydelse för den biologiska mångfalden eller för utnyttjande av genetiska resurser skall överföras till utvecklingsländerna på förmånliga villkor. I detta sammanhang skall parterna samarbeta i syfte att säkerställa att immaterialrätten verkar till stöd för konventionens syften och inte motverkar dem. Upplåtelse av licens för viss produktion på villkor som är förenliga med konventionstexten kan vara ett sätt att överföra teknologi till utvecklingsländerna. Här bör också nämnas det åtagande om bevarande av växtgenetiska resurser som har gjorts av FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO). Detta syftar till att skapa förutsättningar för den jordbrukande befolkningen i utvecklingsländerna att själva skörda frukterna av det arbete som de har utfört för att bevara de nationella genresurserna. Arbetet med att införliva FAO:s åtagande är samordnat med konventionen om biologisk mångfald inom FAO:s kommission för genetiska resurser för livsmedel och jordbruk. har i sitt remissyttrande hävdat att regelsystemet konventionstext innebär en uppenbar risk för att strävandena i konventionen om biologisk mångfald kan komma att försvåras. Enligt verkets uppfattning är det sannolikt att utvecklingsländernas möjligheter att bevaka sina naturresurser blir sämre och att växtförädlarrätten blir ett stöd för dem som förfogar över kapital, teknologi och know-how. Även har pekat på nödvändigheten av att motverka kommersialisering och monopoltendenser inom utsädesproduktionen. Detta kan enligt föreningen uppnås genom att jordbrukarna själva får större inflytande över växtförädlingens inriktning och blir mer aktiva inom utsädesodling och - hantering. Som regeringen ser det torde det väsentliga för böndernas situation i tredje världen vara hur utvecklingsländerna utformar sin egen växtförädlarrätt. Om ansluter sig till konventionstext och anpassar sin lagstiftning därefter, får det direkta effekter endast på den svenska marknaden, även om det indirekt är ett stöd för ett internationellt system med starka ensamrätter. Som tidigare nämnts har - liksom flertalet av världens länder - en skyldighet enligt att erbjuda ett effektivt immaterialrättsligt skydd för växtsorter. Det är ett generellt fenomen för hela immaterialrätten att sådana starka ensamrätter kan skapa monopolliknande situationer och att detta kan behöva förebyggas och stävjas genom tvångslicenser eller konkurrensrättsliga åtgärder. Däremot är det svårt att se att det i förhållande till utvecklingsländerna och till den biologiska mångfalden kan vara av någon avgörande betydelse om det effektiva skyddssystemet utformas i enlighet med 1978 eller konventionstext. För de länder som har en lägre grad av teknisk utveckling kan det t.o.m. vara en fördel med ett system som värnar den traditionella växtförädlingen i förhållande till modern genteknik. I ett längre perspektiv kan det därför vara att föredra om utvecklingsländerna uppfyller sina åtaganden enligt genom att ansluta sig till 1991 och inte konventionstext. Slutsatsen blir därmed att det inte kan antas att en anslutning till konventionstext motverkar strävandena att befrämja den genetiska mångfalden i utvecklingsländerna. Detta beror naturligtvis ytterst på att det inte finns någon egentlig motsättning mellan de nämnda strävandena och växtförädlarrätt enligt . Vad gäller den genetiska mångfalden här i har flera remissinstanser framhållit behovet av att fortsatt forskning och förädling stimuleras. En förstärkt ensamrätt kan här spela en positiv roll. Det finns knappast någon anledning att befara att en anslutning till konventionstext skulle leda till en urholkning av våra inhemska genetiska tillgångar. I anslutning till detta bör också framhållas att en växtförädlare har rätt att fritt utnyttja andras skyddade sorter för fortsatt förädlingsarbete både enligt 1978 och konventionstexter. Vad gäller principen om fri tillgång till växtsorternas genetiska resurser finns det alltså ingen skillnad mellan konventionerna. Sammantaget torde sålunda den förstärkning av förädlarnas ställning som skulle följa av en ratifikation inte kunna antas innebära att andra intressen träds för när på ett icke godtagbart sätt. Med hänsyn härtill och till att starka skäl i sig talar för en ratifikation förordar regeringen i likhet med det helt övervägande antalet remissinstanser att ansluter sig till kon- ventionstext. 7.2 Hur skall konventionstext införlivas med svensk rätt? -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Bestämmelserna lydelse av växtför-| | ädlarrättskonventionen transformeras till svensk rätt och tas in| | i en ny växtförädlarrättslag. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 107). Remissinstanserna: Förslaget har genomgående tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I svensk rätt finns inte några föreskrifter om hur bestämmelserna i en internationell överenskommelse som tillträder skall införlivas med den svenska rättsordningen. Om det gäller en överenskommelse vars bestämmelser rör myndigheters eller enskildas handlande, kan två olika metoder komma i fråga. Överenskommelsens bestämmelser kan införlivas med svensk rätt antingen genom s.k. transformation eller genom s.k. inkorporation. Vid transformation omarbetas de delar av den internationella överenskommelsen som behöver införlivas med svensk rätt till svensk författningstext. Därvid används den teknik i fråga om systematik och språkbruk som normalt används vid rent intern lagstiftning. En annan form av transformation är att en konven- tionstext, som är avfattad enbart på främmande språk, i en mer eller mindre ordagrann översättning till svenska tas in i den svenska författningen. Inkorporation innebär att det i en lag eller annan författning föreskrivs att konventionens bestämmelser direkt gäller här i och skall ha tillämpning här i landet. När inkorporationsmetoden används blir den autentiska konventionstexten - på ett eller flera språk - gällande författningstext i svensk rätt. Beträffande konventioner som saknar svensk autentisk text brukar som hjälpmedel en översättning till svenska publiceras vid sidan av de autentiska texterna. konventionstext är utformad så att den på flera områden ger valmöjligheter för staterna. I många avseenden fastslår konventionen minimirättigheter och lämnar det öppet för UPOV-medlemmarna att ge förädlarna ett starkare eller mer omfattande skydd. Det ankommer alltså på konventionsstaterna att på nationell nivå ge struktur åt växtförädlarrätten inom de ramar som konventionen anger. Därför lämpar sig konventionen inte för införlivning på annat sätt än genom transformation. Med hänsyn härtill föreslås att konventionstexten införlivas med svensk rätt genom transformation på samma sätt som konventionstexten en gång införlivades genom tillkomsten av växtförädlarrättslag. Frågan är då om konventionen bör införlivas genom ändringar i växtförädlarrättslagen eller genom en helt ny lag. Vid införlivandet av konventionen kommer växtförädlarrätten att få en ny innebörd och ett helt annat omfång . Också i flera andra avseenden erfordras väsentliga förändringar för att efterkomma konventionsbestämmelserna. Med hänsyn till de genomgripande förändringar som således kommer att behövas bör konventionen införlivas i svensk rätt genom en ny växtförädlarrättslag. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Redan vid den nya lagens ikraftträdande | | skall det vara möjligt att förvärva växtförädlarrätt för växtsorter av| | alla slags växtarter och växtsläkten. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 108). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har dock anfört att det ter sig ologiskt att det görs åtskillnad mellan definitionen av en växtsort (1 kap. 3 § i promemorians förslag) och villkoren för registrering (3 kap. i promemorians förslag). Vidare har verket anfört att det bör framgå av lagtexten att den vilda (liksom faunan) aldrig kan bli föremål för växtförädlarrätt. Skälen för regeringens förslag: Enligt konventionstext skall en växtsort kunna skyddas oberoende av vilken växtart eller vilket växtsläkte den tillhör. Emellertid erbjuder konventionen en möjlighet att begränsa tillämpningsområdet. För stater som i likhet med nu är bundna av konventionstext gäller att det, från den dag konventionstext blir bindande för staten, är tillräckligt att samma arter och släkten som tidigare kan skyddas. Senast när denna femåriga frist löpt ut skall växtförädlarrättens tillämpningsområde utsträckas till alla släkten och arter. Frågan är således om under ett första skede skall bibehålla begränsningen till vissa arter och släkten eller om den nya lagen, såsom remissinstanserna ansett, skall vara generellt tillämplig redan från början. Enligt regeringens mening framstår det som rimligt att samtliga förädlare får samma möjlighet att åtnjuta skydd för sina prestationer. Det skapar bättre förutsättningar för en utveckling av växtförädlingen och därigenom en utveckling av nya produkter. En sådan ordning gäller redan enligt EG:s växtförädlarrätt och om vissa växtsorter kan skyddas på gemenskapsnivå men inte på nationell nivå, kan detta leda till att förädlare ser sig nödsakade att ansöka om EG- växtförädlarrätt i fall där ett nationellt skydd skulle ha varit tillräckligt. Detta talar för att också det inhemska systemet bör öppnas för växtsorter av alla slag . Det finns knappast någon anledning att befara att en sådan ordning skulle innebära några betydande svårigheter för eller andra berörda. Inte heller själv har sett några sådana problem. tar i sitt remissvar tagit upp två särskilda aspekter såvitt rör frågan om växtförädlarrättens objekt. har till en början föreslagit att det uttryckligen anges i lagen att den vilda skall undantas från växtförädlarrätt. Verket har också efterlyst en etisk diskussion i frågan "om det överhuvud taget är rätt att ''''patentbelägga'''' någon antropogen form, någon laboratorieskapad växtvariant, som enligt genetisk sakkunskap bedöms kunna uppstå spontant i naturen med rimlig sannolikhet". Den diskussion som här tar upp rymmer två väsentliga frågor. Den första är om en sort som har uppstått i naturen utan direkt mänsklig påverkan skall kunna skyddas genom växtförädlarrätt. Den andra frågan är om en av människor framförädlad sort skall kunna få sådant skydd, ifall den teoretiskt sett skulle kunna ha uppstått spontant i den vilda . På den första frågan svarar text nej. I artikel 1.iv anges att en förädlare som upptäckt en sort också måste ha utvecklat den därefter. Kravet på vidareutveckling efter en upptäckt infördes på önskemål av för att klargöra att den som endast upptäckt en vildväxande växtsort aldrig kan betraktas som förädlare. Eftersom konventionstexten på denna punkt föreslås införlivas genom ett krav på att en sort skall vara antingen förädlad eller upptäckt och vidareutvecklad förhindras att någon får ensamrätt till en sort som uppstått i naturen. När det gäller den andra frågan gör text inte något undantag för sorter som visserligen har framförädlats men som skulle kunna ha uppstått på naturlig väg. Den av berörda frågan anknyter därför i realiteten till spörsmålet om över huvud taget skall ansluta sig till konventionstext. Ett instämmande i uppfattning leder nämligen till att inte kan tillträda text. Regeringen är för sin del dock inte beredd att dela synsätt. Enligt regeringens mening ter sig ett uteslutande från möjligheten till växtförädlarrätt av sådana sorter som väl är framförädlade men som skulle ha kunnat uppstå på naturlig väg inte realistiskt. Exempelvis kan många av de arter som tillhör våra vanligaste prydnadsväxter, och som här räknas till de odlade växterna, växa vilt i andra klimatzoner. Att sorter som tillhör denna grupp skall kunna skyddas genom växtförädlarrätt kan framstå som lika legitimt och angeläget som i fråga om sorter som tillhör andra arter. Det skulle under alla omständigheter inte vara möjligt att hindra att en sort av det förstnämnda slaget skyddas i genom EG-växtförädlarrätt. Sammanfattningsvis är således regeringens uppfattning i frågan om växtförädlarrättens objekt, i likhet med den praktiskt taget genomgående remissuppfattningen, att det skall vara möjligt att förvärva växtförädlarrätt för växtsorter av alla slag och att denna ordning bör gälla redan vid den nya lagens ikraftträdande. har även framfört en mera teknisk synpunkt och därvid anfört att definitionen av objektet i 1 kap. och 3 kap. inte är likalydande vilket verket har svårt att se något rationellt skäl till. Vad verket sålunda anfört kan enligt regeringens mening inte motivera någon ändring i den föreslagna lagtexten. I 1 kap. anges vad som är en växtsort i lagens mening. I 3 kap. anges under vilka förutsättningar en växtsort kan registreras. Det handlar alltså om två skilda saker och inte som verket är inne på två definitioner av samma sak. Den i promemorian använda tekniken överensstämmer inte bara med konventionen utan också med t.ex. patentlagen (1967:837) som i 1 § definierar vad som är en uppfinning och i 2 § anger under vilka förutsättningar en uppfinning kan patenteras. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Växtförädlarrätt får förvärvas enligt samma| | principer som gäller i fråga om platsen för framställning av | | sorten och förädlarens medborgarskap och hemvist. Vidare ges | | regeringen bemyndigande att meddela föreskrifter om lagens | | tillämpning bl.a. med avseende på andra länder. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 109). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. , och har dock förordat att växtförädlarrätt skall kunna förvärvas utan begränsningar i fråga om nationalitet eller hemvist. har tvärtom föreslagit en skärpning så att nationell behandling endast medges i förhållande till de UPOV-stater som anslutit sig till konventionstext. Även har förordat den miniminivå som följer av konventionstext och andra internationella åtaganden. Skälen för regeringens förslag: Enligt konventionstext kan växtför- ädlarrätt förvärvas av en förädlare. Som förädlare räknas a) den person som har framställt, eller upptäckt och vidareutvecklat en växtsort, b) den som är arbetsgivare åt nyssnämnda person eller har uppdragit åt denna att utföra arbetet, under förutsättning att den berörda statens lagstiftning föreskriver detta, samt c) den på vilken någons rätt enligt a) eller b) har övergått. Konventionen innehåller också regler om nationell behandling. En fysisk person som är medborgare eller har hemvist i en stat som är ansluten till konventionen - eller i en stat som är medlem i en mellanstatlig organisation som är ansluten till konventionen - skall åtnjuta samma rättigheter i andra konventionsstater som statens egna medborgare. Detsamma gäller för juridiska personer som har sitt säte i en konventionsstat. Den gällande svenska växtförädlarrättslagen bygger på att förädlaren är en fysisk person. Enligt lagen kan den som har framställt en växtsort i oavsett hemvist få växtförädlarrätt här i landet. Växtförädlarrätt till en växtsort som har framställts utomlands kan fås av den som är svensk medborgare eller har hemvist i och av en sådan förädlares rättsinnehavare. Lagen innehåller ytterligare två fall då växtförädlarrätt kan förvärvas. Dels kan den som har framställt en växtsort i en främmande stat som är ansluten till växtförädlarrättskonvention få växtförädlarrätt. Dels kan sådan rätt förvärvas av förädlare som är medborgare eller har sitt hemvist i en konventionsstat. Om en förädlare enligt det nu sagda får förvärva växtförädlarrätt, tillkommer samma rätt hans eller hennes rättsinnehavare, oavsett dennes medborgarskap och hemvist. Slutligen finns en möjlighet för regeringen att också i andra fall tillåta att växtförädlarrätt förvärvas. Förutsättningen är att det är av be- tydande intresse för svensk folkförsörjning eller för den svenska växtodlingen. I förarbetena till lagen diskuterades om också juridiska personer skulle kunna betraktas som förädlare, men denna tanke förkastades. Det anfördes att det i praktiken inte torde bereda några svårigheter att bestämma vem eller vilka som är att anse som uppdragstagare. Med hänsyn härtill och till önskemålet att reglera denna fråga enhetligt på hela det immaterialrättsliga fältet ansågs det att endast fysiska personer skulle kunna anses som förädlare (prop. 1971:40 s. 73). Frågan om arbets- eller uppdragstagares rätt till sorter som de framställt i tjänsten eller under utförande av uppdraget får enligt förarbetena lösas med tillämpning av allmänna arbetsrättsliga principer (a. prop. a. st.). har utifrån sin praktiska erfarenhet upplyst att vissa sökande, som varit arbetsgivare åt den ursprunglige förädlaren, har haft svårigheter att styrka sin rätt. Om parterna inte träffat något skriftligt avtal om överlåtelse av förädlingsresultaten, har enligt nämnden problem uppstått, när arbetsgivaren sökt växtförädlarrätt efter det att den anställde förädlaren slutat sin anställning eller avlidit. Trots dessa svårigheter har inte föreslagit att man skall gå ifrån den gällande ordningen. Inte heller regeringen anser att de nämnda problemen utgör skäl att ändra på principerna om att endast fysiska personer kan vara förädlare och att sökanden i ett registreringsärende skall styrka sin rätt. Dessa grundsatser är också fast etablerade inom immaterialrätten (jfr t.ex. 1 § och 8 § fjärde stycket patentlagen, 1967:837). Bortsett från den nyssnämnda problematiken torde den gällande ordningen ha fungerat väl. Det är dock inte någon självklarhet att möjligheten att förvärva växtförädlarrätt i skall begränsas med hänsyn till faktorer som framställningsplatsen, medborgarskap och hemvist. Någon sådan begränsning förekommer sålunda inte i vare sig patent-, varumärkes- eller mönsterskyddslagen. Däremot förekommer den på andra områden inom immaterialrätten, exempelvis upphovsrätten. I promemorian ställs frågan om det bör öppnas en möjlighet för vem som helst, oberoende av nyssnämnda faktorer, att förvärva växtförädlarrätt i . Remissinstanserna synes emellertid vara skeptiska till en sådan ordning. Endast ett par instanser, bland dem företrädare för branschen, har velat ändra på den nuvarande ordningen. Utgångspunkten för denna har närmast varit att man har velat främja växtförädling med anknytning till en UPOV-stat och därmed också velat främja anslutning till UPOV-systemet av ytterligare stater. Som ovan nämnts synes denna ordning ha fungerat väl och regeringen finner inte att remissutfallet eller omständigheterna i övrigt gör det motiverat att nu slå in på en annan linje. Vissa modifikationer är dock erforderliga. Mot bakgrund av att det finns olika texter - , 1978 respektive 1991 - inom UPOV-systemet som en stat kan ansluta sig till uppkommer fråga hur reglerna om nationell behandling slår i förhållande till stater inom UPOV som är bundna av olika texter. Utgångspunkten är att varje stat som är ansluten till någon text åtar sig vissa förpliktelser i förhållande till UPOV och dess administration. Avtalsmässiga förpliktelser har staten dock bara i förhållande till de UPOV- stater som är bundna av samma text. Om en stat som inte tidigare varit medlem i UPOV tillträder text, är den staten således skyldig att ge nationell behandling i förhållande till de UPOV-stater som också har anslutit sig till text men inte till andra UPOV-stater (här bortses från vissa specialfall som kan följa av särskilda deklarationer). Har en stat anslutit sig till alla tre texterna måste staten ge nationell behandling i förhållande till samtliga UPOV-stater. En stat som tillträder text kan i och för sig säga upp sin anslutning till tidigare texter men får då räkna med möjligheten att dess medborgare inte ges möjlighet att förvärva växtförädlarrätt i sådana stater som enbart är anslutna till texter som avses med uppsägningen. Det skall dock sägas att UPOV-länderna genomgående ger nationell behandling åt medborgare i andra UPOV-länder oavsett vilken textversion andra länder är anslutna till. För svensk del finns det inte anledning att säga upp vår anslutning till 1961 och texter på grund av en anslutning till text. Det betyder att måste ge nationell behandling i förhållande till alla UPOV-stater. En annan fråga som måste beaktas är anslutning till EU. Enligt artikel 6 i i dess lydelse enligt skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden och samma princip finns även i (artikel 4). Principen om icke-diskriminering torde få anses gälla för växtförädlarrätt såväl som för andra immaterialrätter.