prop · GK03100D1 · 1997-01-01 00:00:00 — Införandet av detta innebär därför ingen begränsning av utrymmet för kommittén att föreslå förändringar i skatteförmånsrätten av det nu antydda slaget. 14.5.3 Företrädesrätten vid utmätning av lön I 2 § indrivningslagen föreskrivs att fordringar som har påförts enligt bestämmelserna i någon av de där uppräknade författningarna har före- trädesrätt enligt 7 kap. 14 § utsökningsbalken vid utmätning av lön. Till de fordringar som har företrädesrätt hör alla fordringar som kommer att omfattas av skattekontosystemet. Fordringar enligt skattebetalningslagen avses på motsvarande sätt ha företrädesrätt vid utmätning av lön. gäller företrädesrätten bara om något annat inte föreskrivs i de uppräknade författningarna. Undantag från företrädesrätten föreskrivs bl.a. i uppbördslagen beträffande indrivning hos en arbetsgivare av ar- betstagarens skatt, när något avdrag inte har gjorts. De nu berörda undantagen från företrädesrätten har mycket liten prak- tisk betydelse, bl.a. därför att de gäldenärer som de är tillämpliga på sällan har inkomst av sådant slag att utmätning av lön är möjlig. Några bestämmelser om motsvarande undantag har inte tagits in i skattebetal- ningslagen. 15 Obetald slutlig skatt 15.1 Arbetsgivarnas medverkan i fråga om slutlig skatt Regeringens förslag: Den skattskyldige skall själv betala in obetald slutlig skatt. Skatten skall betalas efter en betalningsfrist på minst . Arbetsgivarnas medverkan i betalningen av kvarstående skatt slopas därmed. Utredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens. Utred- ningen föreslår dock att betalningsfristen skall vara densamma som i skattekontosystemet i övrigt, dvs. Remissinstanserna: Bara ett mindre antal remissinstanser uttalar sig i frågan. Statskontoret ser förslaget som ett trendbrott i ambitionen att alltmer undvika kontakter med det stora antalet enskilda fysiska personer. Brister i nuvarande rutiner inom skattemyndigheten samt rutinerna för informationsutbyte mellan arbetsgivare och skattemyndighet är dock enligt Statskontoret tillräckliga skäl för att ändra betalningsansvaret. Statskontoret vill emellertid inte utesluta ett framtida införande av en dansk modell där preliminär skatt justeras med slutlig, eller en återgång till att arbetsgivare skall göra avdrag för slutlig skatt. anser att dagens system med arbetsgivaransvar för kvarskatteinbetalningar är effektivt och till viss del borde vara kvar. Den föreslagna ordningen är inte att betrakta som en förbättring för den enskilde, vilket med tanke på de förenklingar företagen uppnår med det nya systemet talar för att kvarskatten även fortsättningsvis borde betalas in av arbetsgivaren. godtar att arbetsgivarens medverkan i betalningen av kvarstående skatt slopas. Mot de administrativa fördelarna för arbetsgivarna och skatteförvaltningen skall enligt verket vägas att påminnelseförfarandet kan bli mera omfattande än . Överlämnande till indrivning kommer att kunna ske än . Statens löne- och pensionsverk önskar att möjligheten att innehålla och leverera in kvarskatt för de pensionärer som så önskar kvarstår. Verket förväntar sig en kraftig reaktion från pensionärerna om denna service dras in. Speciellt bland de äldre och sjuka pensionärerna kommer enligt verkets bedömning ett väsentligt antal att efterfråga servicen att arbetsgivaren sköter kvarskatten. Länsrätten i tillstyrker förslaget att slopa arbetsgivarens medverkan vid uppbörd av kvarstående skatt. Även Företagens Uppgiftslämnardelegation, som förmodar att den totala kostnadsbesparingen för företagen av att inte medverka i uppbörden av kvarskatterna uppgår till betydande belopp, tillstyrker förslaget. Föreningen anser det i och för sig positivt att arbetsgivarna avlastas från arbetet med att betala in kvarskatter för de anställda men ser förslaget som en skatteskärpning i och med att inbetalningstidpunkten tidigareläggs. Enligt föreningen kan detta också leda till att många felaktigheter som hinner rättas till under taxeringsåret inte kommer att vara rättade när kvarskatten skall betalas. tillstyrker att den skattskyldige själv skall betala in obetald slutlig skatt och att arbetsgivarnas medverkan upphör. understryker det positiva i att arbetsgivare inte längre skall vara skyldiga att betala in kvarskatt för de anställdas räkning men anser att någon tidigareläggning av kvarskatteinbetalningen inte bör ske. Även Näringslivets Skattedelegation tycker att det är bra att arbetsgivarna slipper agera uppbördsman åt staten för obetalda kvarstående skatter. Delegationen anser dock att betalningsfristen i vart fall övergångsvis bör vara , eventuellt kombinerad med möjlighet till delbetalningar. Skälen för regeringens förslag: En avstämning av skattekontot görs, som tidigare nämnts, i samband med debiteringen av den slutliga skatten. Om avstämningen leder till ett underskott på kontot bör den skattskyldige ges ett visst rådrum för att kunna täcka underskottet. Kontot skall således kunna uppvisa underskott utan att fordringen lämnas till kronofogdemyndigheten för indrivning (se avsnitt 14.2). gäller särskilda bestämmelser för betalning av kvarstående skatt om den skattskyldige har A-skatt och en arbetsgivare som kan medverka genom att verkställa skatteavdrag på bl.a. lön för att senare redovisa och betala den innehållna skatten till skattemyndigheten. Även i dessa fall har arbetstagaren en viss på sig att själv betala den kvarstående skatten innan arbetsgivaren börjar göra skatte- avdrag. Avdrag för kvarstående skatt skall göras januari Ä mars året efter taxeringsåret. Den innehållna skatten skall betalas . Den skattskyldige kan själv betala in skatten före taxeringsårets utgång, dvs. mer än före förfallodagen för kvar- stående skatt. Enligt uppgift från utnyttjas denna möjlighet av ganska många skattskyldiga. Om den skattskyldige inte före avdragsperioden kan visa upp ett kvitto för sin arbetsgivare på att han har betalat skatten, är arbetsgivaren skyldig att, jämte avdrag för betalning av preliminär skatt, göra skatteavdrag även för betalning av den kvarstående skatten vid utbetalning av ersättning för arbete. Detta gäller under förutsättning att arbetstagaren har sin huvud- sakliga inkomst av arbete från arbetsgivaren. Detsamma gäller om skattemyndigheten har beslutat att avdrag skall göras eller om den skattskyldige själv begär det. De ytterligare förenklingar av deklarationsförfarandet som gäller års taxering medför bl.a. att i stort sett alla deklarationsskyldiga fysiska personer och dödsbon, ca 5,5 miljoner deklarationsskyldiga, kan lämna förenklade självdeklarationer. De får sina slutskattsedlar under taxeringsåret. Någon ändring av den senaste inbetalnings- dagen för kvarstående skatt eller vad gäller arbetsgivarnas medverkan gjordes inte i samband med dessa förenklingar av deklarationsförfarandet. Den som lämnar en förenklad självdeklaration har emellertid möjlighet att göra en frivillig inbetalning av en eventuell kvarstående skatt under taxeringsåret. I så fall blir kvarskatteavgiften lägre än annars. I betänkandet anförs att det från olika näringslivsorganisationer under utredningsarbetets gång har förts fram att arbetsgivarnas arbete med att agera för statens räkning vad gäller avdrag för kvarstående skatt är betung- ande och förenat med en inte oväsentlig administration som behövs enbart för detta ändamål. Ett skäl till detta är att kvarskatten skall redovisas per individ. I små företag görs redovisningen ofta manuellt. Myndigheter, företag och anställda måste dessutom hålla reda på vem som är huvud- arbetsgivare, vilket har sagts bli allt svårare när vi går mot en mer flexibel arbetsmarknad. Även inom skatteförvaltningen anses det system som hanterar arbets- givarnas redovisning av kvarstående skatt, och den därpå följande avstäm- ningen som leder till att arbetstagaren krediteras skatten, vara svårt att administrera på ett effektivt sätt. Användning av redovisningsmetoder medför risk för dubbel- redovisning. Det är exempelvis inte ovanligt att avdrag som specificerats på uppbördsdeklarationen också har tagits upp i en förteckning eller redovisats med skatteinbetalningskort. Redovisningarna registreras regio- nalt för varje län och bildar ett regionalt register. Eftersom arbetsgivarens uppgift om totalt innehållen kvarstående skatt från uppbördsdeklarationens framsida inte registreras, finns inte någon möjlighet att stämma av arbets- givarnas uppgifter om totalt avdragen skatt mot uppgifterna på arbets- tagarnivå om vilka avdrag som gjorts. Därför kan det inte heller markeras maskinellt att dubbelredovisning skett. De brister som finns i det nuvarande tekniska systemet leder sammantagna till att såväl avstäm- ningen av arbetsgivarredovisningen som avstämningen mellan redovisning och betalning är resurs- och tidskrävande. Ett system med skattekonton förutsätter ett delvis nytt synsätt på be- talningar av skatter och avgifter, eftersom ett skattekonto utan avräknings- ordning gör att en betalning inte kan destineras till att avse en viss debite- ring. Det är därför inte möjligt att konstatera vilken skatt eller avgift som lämnats obetald. Det är ett saldo som skattemyndigheten hanterar, inte en fordran avseende en specifik skatt eller avgift. Att låta arbetsgivaren verkställa skatteavdrag på lön för att täcka ett underskott som funnits på kontot framstår därför som mindre lämpligt. Saldot kan löpande förändras på grund av olika omständigheter och det kan t.o.m. finnas ett överskott på kontot när skatteavdrag skall göras. Vid bedömningen av arbetsgivarnas medverkan i betalningen måste självfallet vägas in risken för att andra former för dessa betalningar kan leda till ett ökat antal obetalda belopp som i sin tur kan leda till ett ökat antal indrivningsuppdrag och ett försämrat uppbördsresultat. Vid taxering debiterades ca 2 960 000 skattskyldiga kvarstå- ende skatt på sammanlagt . Fysiska personer med A-skattsedel utan debitering av preliminär skatt svarade för av den kvarstående skatten, medan de antalsmässigt motsvarade av dem som debiterats en kvarstående skatt. Den genomsnittliga kvarstående skatten inom denna kategori var ca . Av den debiterade kvarstående skatten för kategorin A-skattebetalare utan debiterad preliminär skatt betalades uppskattningsvis endast ungefär hälften genom arbetsgivarmedverkan. Vid taxering var förhållandena i stort sett desamma i fråga om den kvarstående skattens storlek m.m. Så var fallet även beträffande skat- tens fördelning mellan fysiska personer med A-skattsedel utan debiterad preliminär skatt och övriga skattskyldiga. Den genomsnittliga kvarstående skatten för fysiska personer har minskat . Vid taxering uppgick den för fysiska personer med A-skatt genomsnittligt till ca . Vid de två därpå följande taxeringarna hade den för denna kategori minskat till i genomsnitt ca per skattskyldig och vid taxering hade den minskat ytterligare till ca . Vid taxering var genomsnittsbeloppet visserligen högre, ca , men det kan tillskrivas särskilda omständigheter. Till dessa hör ändrade regler för reseavdrag och avdrag vid pensionssparande samt för reavinstbeskattningen av aktier. Det finns mot den bakgrunden knappast anledning att se siffror som ett trendbrott. Mera sannolikt är att genomsnittsbeloppet åter kommer att minska. Som redovisats i det föregående omfattar det förenklade deklarations- förfarandet det stora flertalet deklarationsskyldiga. Förenklingarna och effektiviseringen av förfarandet innebär en väsentlig tidigareläggning av den tidpunkt då den slutliga skatten blir känd. Det får, som utredningen framhåller, anses följdriktigt att ta till vara denna effektivitetsvinst på så sätt att också inbetalningen av resterande slutlig skatt görs tidigare än . Detta kan enklast åstadkommas om den skattskyldige själv betalar in det aktuella beloppet. Redan i dagens system görs som nämnts ett stort antal egna inbetalningar av kvarstående skatt och i fråga om tillkommande skatt som påförts efter november taxeringsåret svarar den skattskyldige genomgående själv för inbetalningen. Av utredningens redovisning framgår att det vid dess överväganden rörande om betalningar av kvarstående skatt helt kan överlåtas på den skattskyldige har förts fram att det finns risk för att skattebetalningarna kommer att eftersättas, dvs. att den skattskyldige prioriterar andra betalningar. Enligt regeringens bedömning, som överensstämmer med utredningens, är dessa farhågor överdrivna. Det kan i stället antas att det stora flertalet skattskyldiga är angelägna om att på ett korrekt sätt sköta sina betalningar oavsett om betalningarna gäller skatt eller någon annan skuld. Ett alternativ till den nuvarande formen av arbetsgivarmedverkan som har övervägts är det system som tillämpas i (jfr Statskontorets remissynpunkter). Systemet innebär i korthet att obetald slutlig skatt som uppgår till högst ett visst belopp läggs till nästkommande års preliminära skatt. En sådan ordning passar emellertid mindre väl in i skattekontosys- temet, där avsikten är att den skatt- eller avgiftsskyldiges samtliga skatte- och avgiftsskulder skall behandlas i ett sammanhang. En lösning efter danskt mönster innebär också att det inte blir någon tidigareläggning av inbetalningen av de kvarstående skattebeloppen, utan tvärtom en senare- läggning jämfört med dagens ordning. Vid en samlad bedömning finner regeringen att övervägande skäl talar för den lösning som utredningen föreslagit. Det bör alltså ankomma på den skattskyldige själv att betala ett underskott som uppkommit vid avstämningen mellan preliminär och slutlig skatt. Regeringen har härvid beaktat de administrativa fördelar som en sådan ordning innebär främst för arbetsgivarna, men också för skattemyndigheterna. Enligt regeringens mening kan man dock inte bortse från att en betalningsfrist kan innebära avsevärda påfrestningar från likviditetssynpunkt för vissa av de skattskyldiga för vilka ett underskott uppkommer vid avräkningen. I många fall torde det röra sig om löntagare med relativt små inkomster. Underskotten kan ha skilda orsaker, t.ex. att ett beslut om jämkning av den preliminära skatten har tillämpats parallellt av mer än en utbetalare av lön. Regeringen föreslår därför att en längre betalningsfrist, minst , skall gälla i fråga om underskott som uppkommer vid avstämningen av preliminär skatt mot slutlig skatt. För övriga skatt- eller avgiftsskyldiga, dvs. sådana skattskyldiga som har lämnat en särskild självdeklaration, har vi föreslagit en delvis förändrad ordning såvitt avser tidpunkten för debitering av slutlig skatt (se avsnitt 20). Flertalet skattskyldiga inom denna grupp saknar arbetsgivare och är därför skyldiga att själva redovisa och betala en eventuell kvarstående skatt. En tidigareläggning av inbetalningstidpunkten kan medföra samma likviditetsproblem för dessa som för övriga skattskyldiga. Med hänsyn till detta och till vikten av enhetliga regler föreslår vi att samma betalningsfrist i fråga om obetald slutlig skatt, minst , skall gälla för alla skattskyldiga. 15.2 Förenklat löneexekutivt förfarande Regeringens bedömning: Något förenklat löneexekutivt förfarande för fordringar avseende obetald slutlig skatt bör inte införas. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett förenklat förfarande, utan prövning av frågan om förbehållsbelopp, skall tillämpas vid indrivning av fordringar på obetald slutlig skatt på högst . Denna ordning skall gälla bara om gäldenären inte redan är föremål för indrivningsåtgärder. Om gäldenären åberopar förbehållsbelopp skall förfarandet övergå till den ordinarie formen för löneexekution. Remissinstanserna: Bara några få remissinstanser uttalar sig särskilt om det föreslagna förenklade förfarandet. ställer sig tveksamt till förslaget om ett förenklat löneexekutivt förfarande där slutskatten särbehandlas. Om, å andra sidan, alla allmänna mål skulle kunna drivas in utan prövning av förbehållsbelopp är enligt frågan om det inte borde vara möjligt även för enskilda mål. Om ett förenklat löneexekutivt institut ändå tillskapas innebär den föreslagna konstruktionen att gäldenären kan göra invändning och begära prövning av förbehållsbelopp, varvid förfarandet övergår till vanliga regler för löneexekution. anser att denna lösning innebär att det bör ställas krav på att information om denna möjlighet ges i samband med kronofogdemyndighetens första krav. avstyrker det föreslagna förenklade löneexekeutiva förfarandet och föreslår i stället att man avvaktar resultatet av att ta bort arbetsgivarens medverkan samt att en reformering med syfte att förenkla hela det nuvarande löneutmätningsinstitutet genomförs. Skälet för avstyrkande är främst att det enligt verket kan befaras att ett stort antal skattskyldiga kommer att göra invändningar och åberopa förbehållsbelopp. Detta kommer att innebära ett avsevärt merarbete för kronofogdemyndigheten och arbetsgivarna. Att införa ett nytt exekutivt förfarande som bara kan tillämpas på ett litet antal skattskyldiga är enligt verkets mening olämpligt. motsätter sig förslaget om ett förenklat löneexekutivt förfarande, eftersom det enligt tingsrätten synes vara förkastligt ur ett rättssäkerhetsperspektiv att låta frågan om gäldenären skall få förbehållsbelopp bli beroende av om denne känner till sin rätt att påkalla förbehåll. Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag i denna del syftar till att minimera kronofogdemyndigheternas arbetsinsats vid indrivning av obetald slutlig skatt hos skattskyldiga som är arbetstagare och som bara har debiterats slutlig skatt på skattekontot. Enligt regeringens mening kan man emellertid inte avfärda de invändningar som bl.a. har riktat mot förslaget. Som verket anfört kan det befaras att antalet fall där det förenklade förfarandet skulle komma att tillämpas kan bli mycket litet. Om den bedömningen är riktig skulle införandet av ett förenklat förfarande i enlighet med utredningens förslag orsaka merarbete, eftersom kronofogdemyndigheten i en stor del av fallen skulle behöva meddela mer än ett beslut. Detta skulle också orsaka extra arbete för arbetsgivarna. Regeringen ansluter sig därför till bedömning att man i vart fall hellre bör avvakta till dess någon erfarenhet vunnits av hur antalet indrivningsfall påverkas av att arbetsgivarnas medverkan i uppbörden slopas. Som verket anfört kan det finnas skäl att längre fram återkomma till frågan om ett mera schabloniserat och därmed enklare förfarande. Det kan då bli aktuellt att inrikta övervägandena på löneutmätning i alla allmänna mål och eventuellt även enskilda mål, som rör indrivning av mindre belopp. 16 Betalning av pensionsavgifter 16.1 Likafördelningsmetoden vid betalning av pensionsavgift De nuvarande bestämmelserna om betalning av egenavgifter till försäk- ringen för tilläggspension finns dels i uppbördslagen (1953:272, UBL), dels i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). Enligt 29 § UBL skall den skatt som betalats för ett visst år i första hand anses utgöra betalning av tilläggspensionsavgift för . Den tilläggs- pensionsavgift som ingår i slutlig skatt skall vara betald före året efter taxeringsåret. Avgift som inte ingår i slutlig skatt skall vara betald efter utgången av den månad då underrättelse om debitering av avgiften meddelades den skattskyldige. Om inte hela tilläggspensionsavgiften har betalats inom den föreskrivna tiden, omdebiteras den slutliga eller tillkommande skatten med uteslutande av avgiften. Enligt bestämmelserna i 11 kap. 6 § AFL får den som har haft inkomst av annat förvärvsarbete än anställning räkna sig till godo pensionspoäng endast om hela tilläggspensionsavgiften har betalats i rätt tid. Ett undantag gäller dock för de som närmast föregått det år för vilken pension börjar uppbäras. I 12 kap. 2 § AFL föreskrivs vidare att det vid beräkning av pension skall tas hänsyn till för vilket pensionspoäng, till följd av underlåten avgiftsbetalning, inte har tillgodoräknats. Denna bestäm- melse tillämpas inte om den försäkrade tillgodoräknats pensionspoäng för inkomst av anställning. Mot rätten till pension svarar alltså, såvitt avser inkomst av annat förvärvsarbete, i princip en skyldighet att betala en avgift. Nuvarande bestämmelser om betalning av tilläggspensionsavgift innebär således att hela den avgift som har debiterats måste betalas senast . I annat fall tas all tilläggspensionsavgift bort från debitering- en. Den försäkrade får då inte några pensionspoäng för inkomst av annat förvärvsarbete som avgiften avser. Som motivering till nämnda ordning har åberopats det försäkringsmässiga inslaget i tilläggspen- sionssystemet. Om samma ordning skall gälla inom skattekontosystemet krävs att det går att se att det är just tilläggspensionsavgiften bland förekommande skatter och avgifter som har betalats. Ett sätt att åstadkomma detta är som utredningen nämner att införa en prioriteringsordning som anger att det som har betalats av skatter och avgifter i första hand skall anses utgöra tilläggspensionsavgift, dvs. på ungefär samma sätt som . Som sagts tidigare bör dock förfaranden som innebär att skatter och avgifter särredovisas genom prioriterings- eller avräkningsordningar undvikas. Sådana förfaranden sätter nämligen enhetligheten, enkelheten och systematiken i skattekontosystemet ur spel. De kräver också en omfattande och dyrbar administration. Bland annat skulle särskilda regler krävas i fråga om hur och när en kontohavare skall underrättas om obetalda avgifter, vad som skall gälla vid en begäran om betalningsanstånd och vid överlämnande för indrivning. Det är således inte bara i samband med beräkningen av den pensionsgrundande inkomsten som behov skulle finnas av att kunna ange hur stort belopp av skatter och avgifter som avser tilläggspensionsavgift. Om sedan ytterligare krav på motsvarande prioriteringar skulle göras för andra avgifter skulle sannolikt komplikationerna av en avräkningsordning i flera led, eventuellt i kom- bination med en kronologisk turordning, betyda att det fick införas ett redovisnings- och betalningssystem för dessa avgifter som administrerades helt skilt från det föreslagna nya systemet för redovisning och betalning av skatter och avgifter. Detta skall jämföras med de fördelar i form av bl.a. samordning och enkelhet som kan vinnas i ett enhetligt system med skatte- konton utan avräkningsordning. Från dessa utgångspunkter är det som utredningen påpekar en given strävan att finna en lösning som gör att betalningar av det slag som tilläggspensionsavgiften representerar helt kan inordnas i skattekontosystemet. Som föreslagits i avsnitt 11.2 bör därför likafördelningsmetoden tillämpas även på dessa betalningar. Metoden innebär som redan nämnts att varje betalning av en skatt eller avgift skall behandlas lika, dvs. om endast en viss andel av det sammanlagt debiterade skatte- och avgiftsbeloppet för har betalats, anses varje debiterat delbelopp betalt efter den kvotdel som de utgör av det samman- lagda skatte- och avgiftsbeloppet. I fråga om tilläggspensionsavgiften innebär likafördelningmetoden att om en viss andel av samtliga skatter och avgifter betalats anses en motsvarande andel av tilläggspensionsavgiften ha betalats. Tilläggspensionsavgiften kommer därmed inte längre att särbehandlas. I princip blir den ur den enskildes perspektiv lika viktig att betala som varje annan förekommande skatt eller avgift. Även från det allmännas sida får den principiella utgångspunkten bli att alla skatte- och avgiftsbetalningar anses lika viktiga. Mot bakgrund av vad nu sagts bör inget undantag från likafördelnings- metoden göras såvitt avser betalningar av tilläggspensionsavgift. En precisering behövs dock för att det skall vara möjligt att för varje inkomstår ange hur mycket av tilläggspensionsavgiften som är betald för året. En likafördelningsmetod i ett i övrigt oförändrat tilläggspensionssystem skulle innebära en påtaglig förändring jämfört med dagens system.