prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt en resolution som antogs i samband med antagandet av konventionstext skall staterna inte utvidga jordbruksundantaget till växtslag som inte tidigare omfattats av något motsvarande undantag. Enligt gällande svensk lag täcker ensamrätten varken framställning av förökningsmaterial för eget bruk eller själva användningen av förökningsmaterialet som utsäde. Inte heller omfattar ensamrätten yrkesmässig framställning av förökningsmaterial för annat ändamål än att materialet skall bjudas ut till försäljning eller på annat sätt tillhandahållas. Därigenom kan alltså även yrkesmässig rensning och betning på uppdrag av den som redan disponerar över växtmaterialet - s. k. legorensning - ske utan sortinnehavarens samtycke. Detta följer av de allmänna bestämmelserna om ensamrättens omfattning. I den utsträckning det är relevant att tala om en särregel för jordbrukare i svensk växtförädlarrätt är det alltså inte fråga om någon form av undantagsbestämmelse. Eftersom endast yrkesmässigt utnyttjande av en växtsort täcks av ensamrätten anses en jordbrukare även kunna sälja utsäde till enstaka grannar utan att därmed begå något intrång. Denna tolkning av begreppet "yrkesmässigt" har stöd i förarbetena till växtförädlarrättslagen (se SOU 1969:15 s. 97, jfr prop. 1971:40 s. 99 f.). Dessa regler har varit omdebatterade. skrev och W gemensamt till och föreslog vissa lagändringar (Dnr 89-1943). Innebörden i förslaget är att grannhandel inte skall omfattas av jordbruksundantag och att utförande av rensning eller betning mot ersättning - s.k. legorensning - skall anses som ett yrkesmässigt utnyttjande av sorten i fråga. De båda bolagen har motiverat sitt förslag med att legorensningen ökat i omfattning på bekostnad av handeln med statsplomberat utsäde. Frågan har kommit i ett annat läge sedan 1991 års lydelse av växtförädlarrättskonventionen har antagits. Om tillträder konventionen kommer omfattningen av jordbruksundantaget att bli en fråga om i vad mån en viss grupp, dvs. jordbrukarna, skall undantas från vad som annars gäller. Utgångs- punkten är då att all framställning och bearbetning av förökningsmaterial i kom- mersiellt syfte omfattas av ensamrätten. måste självklart även beaktas det system som tillskapats genom EG- växtförädlarrätten. Detta innebär i korthet enligt artikel 14 i förordningen om gemenskapens växtförädlarrätt att vissa särskilt angivna arter omfattas av jordbruksundantaget. Hybrider och syntetiska växtsorter är dock undantagna. Jordbruksundantaget får till följd att det utsäde av de angivna arterna som en jordbrukare själv producerar på de egna ägorna får användas på dessa ägor utan sortinnehavarens medgivande. Rätten att utnyttja sorten enligt denna undantagsbestämmelse innebär dock inte någon fullständig befrielse från ersätt- ningsskyldighet. Bönderna skall betala ersättning till sortinnehavaren för det utnyttjande som sker med stöd av undantagsbestämmelsen, men ersättningen skall vara betydligt lägre än ordinarie licensavgift. "Små jordbrukare" är helt befriade från ersättningsskyldighet. Spannmålsodlare skall betraktas som "små jordbrukare", om odlingsarealen enligt viss standardiserad beräkning inte är större än vad som krävs för att producera spannmål. Villkoren i övrigt för åtnjutande och utnyttjande av jordbruksundantaget regleras i särskilda tillämpningsföreskrifter (Kommissionens förordning [EG] nr 1768/95, EGT nr L 173, 25.7.1995, s. 14). I dessa anges bl.a. vilken mark som skall anses utgöra bondens ägor, vilka som skall anses vara "små jordbrukare" i fråga om andra växtslag än spannmål samt sortinnehavarens rätt till information och kontroll. Som framgår av det ovan anförda ger konventionstext staterna rätt stor frihet att själva avgöra utformningen av jordbruksundantaget i sin nationella lagstiftning. En lösning som kan ligga nära till hands för del är naturligtvis att utforma reglerna med EG-systemet som förebild. EG-förordningens fördelning av rättigheter och skyldigheter mellan sortinnehavare och jordbrukare innebär i och för sig ett i många avseenden komplicerat, byråkratiskt och svåröverskådligt system. I vår rättstradition kan det också ligga närmare till hands att antingen helt undanta viss användning från ensamrätten eller inte ha någon inskränkning alls i det aktuella avseendet. Att föreskriva att en viss användargrupp i fråga om vissa växtslag skall betala en reducerad ersättning för sin användning ter sig inte helt naturligt på ett civilrättsligt område. En viss inkonsekvens ligger också i EG-systemets begränsning av jordbruksundantaget till vissa arter, vilket påpekats av och . Det finns alltså anledning till kritik mot den lösning som har valts inom EG- rätten. Detta är skäl som talar emot att bestämmelserna om jordbruksundantag utformas i enlighet med EG-förordningen. Att tillskapa en undantagsbestämmelse av annan modell i det inhemska systemet kan emellertid leda till ytterligare komplikationer. Även om den nationella bestämmelsen som sådan skulle ges en enklare utformning, finns det anledning att befara att just skillnaden mellan de båda regelsystemen vad gäller jordbrukarens rättigheter och skyldigheter skulle bli en källa till förvirring, missförstånd och tillämpningsproblem. Utsäde av växtsorter som skyddas av nationell växtförädlarrätt och gemenskapens växtförädlarrätt kommer ju att finnas på samma marknad. Trots den kritik som med fog kan riktas mot EG-reglerna torde intresset av samordning med de bestämmelser som gäller på gemenskapsnivå få anses väga över. Detta är också vad de allra flesta remissinstanserna har förordat. Regeringen föreslår därför att jordbruksundantaget ges samma omfattning och förenas med samma villkor i nationell rätt som i EG-växtförädlarrätten. EG-reglerna är mycket omfattande och det finns knappast förutsättningar att tynga växtföräd- larrättslagen med en upprepning av dessa regler. I stället bör en hänvisning göras i lagen till EG-reglerna. Hovrätten över och har påpekat att en sådan ordning - till skillnad från vad som skulle bli fallet om i stället för en hänvisning en med EG-förordningen likalydande bestämmelse tas in i den svenska lagen - möjliggör att en svensk domstol kan begära ett förhandsavgörande av , om domstolen ställs inför tolkningssvårigheter. har visserligen inte behörighet att tolka nationell rätt. Den har dock i ett fall accepterat en begäran om förhandsavgörande från en belgisk domstol, trots att målet rörde en inhemsk belgisk angelägenhet och belgisk lag. I det fallet innehöll den belgiska lagen en hänvisning till gemenskapsrätten, och EG- domstolen uttalade sig om hur denna skulle tolkas (dom av , Massam Dzodzi mot , förenade målen C-297/88 och C-197/89, Rec. s. I-3763). En effekt av en anpassning till EG:s system är att jordbrukarna som regel skall betala ersättning för att de utnyttjar en växtsort med stöd av jordbruksundantaget. Denna ersättningsskyldighet skall ses mot bakgrund av föreskrifterna i artikel 15 (2) lydelse av växtförädlarrättskonventionen om att inskränkningen skall hållas inom rimliga gränser och att förädlarens legitima intressen skall beaktas. Mot bakgrund av dessa föreskrifter har det ifrågasatts om konventionen överhuvud taget tillåter att jordbrukare ges rätt att helt utan ersättning använda det utsäde de produ- cerat. Vid diplomatkonferensen föreslog att det i artikel 15 (2) skulle föreskrivas en skyldighet för bönderna att betala skälig ersättning. Detta förslag fick dock inte något stöd, vilket får tolkas så att det inte var konferensens avsikt att i och för sig utesluta möjligheten till vederlagsfritt utnyttjande. Men inom EG-växtförädlarrätten har man valt en annan väg med ersättningsskyldighet som huvudregel och undantag för småbrukare. EG-växtförädlarrättens ersättningsprinciper innefattar ett tämligen komplicerat regelsystem för bl.a. fastställande av vilka jordbruk som är så små att de skall undantas från ersättningsskyldighet. Vidare innebär systemet att prissättningen inte skall ske i enlighet med marknadens vanliga samspel mellan tillgång och efterfrågan, utan utifrån en i förordningen fastslagen regel om att ersättningen skall vara betydligt lägre än ordinarie licensavgift. Det kan förväntas att förädlarnas och jordbrukarnas organisationer kommer att träffa vägledande överenskommelser om ersättningsnivåerna. I sista hand får ersättningsbeloppens storlek avgöras av domstol. Avgöranden från kan naturligtvis ge ledning också vid bestämmande av jordbrukarnas ersättningsskyldighet i den svenska växtförädlarrätten. En anpassning till konventionstext innebär, som anges i avsnitt 7.6, att behandling av utsäde generellt omfattas av ensamrätten också när åtgärden utförs av någon som inte förfogar över växtmaterialet. Så kallad legorensning är alltså enligt huvudregeln en åtgärd för vilken sortinnehavarens tillstånd skall krävas, och det är rensaren, inte uppdragsgivaren, som är avtalspart. I den mån sortinnehavaren kräver ersättning för rensningen är det alltså rensaren som är betalningsskyldig. Enligt artikel 14.3 andra strecksatsen i EG-förordningen omfattar jordbruksundantaget en rätt för bonden att bearbeta eller låta någon annan be- arbeta utsädet. Däremot sägs ingenting om förhållandet mellan rensaren och sortinnehavaren i en situation där en bonde lämnat säd som omfattas av jordbruksundantaget till legorensning. I promemorian uttrycks den uppfattningen att det får antas att allmänna bestämmelser om EG-växtförädlarrättens omfattning gäller i detta avseende. På samma sätt, sägs det, blir också huvudregeln om växtförädlarrättens omfattning i svensk rätt tillämplig, när de nationella bestämmelserna om jordbruksundantag följer EG-förordningen. Denna tolkning har ifrågasatts av flera remissinstanser som framhåller att jordbruksundantaget blir tämligen innehållslöst, om inte även den som utför rensning och betning omfattas. Enligt regeringens mening ger utformningen av EG-förordningen i aktuellt avseende inte grund för någon helt säker tolkning av vad som skall åligga rensaren, när en bonde lämnar växtmaterial som omfattas av jordbruksundantaget till legorensning. Det får bli en fråga för rättstillämpningen, ytterst EG- domstolen, att avgöra. En annan fråga som det får ankomma på rättstillämpningen att ta ställning till är vad som fortsättningsvis skall gälla beträffande grannhandel. Detta spörsmål, som aktualiserats i och ovannämnda skrivelse, har berörts i förarbetena till den gällande växtförädlarrättslagen. Det sägs där att enstaka överlåtelser grannar emellan inte omfattas av ensamrätten, eftersom handeln inte kan anses yrkesmässig. Försäljning som utvecklats till en pågående verksamhet kan dock komma att bedömas annorlunda. anförde i sitt remissyttrande över skrivelsen från och W att sådan försäljning snarare framstår som ett led i en jordbruksrörelses verksamhet, varför den bör betraktas som yrkesmässig. Genom införlivandet av konventionstext bortfaller rekvisitet om yrkesmässighet. I stället införs ett generellt undantag för privat verksamhet med icke-kommersiella syften. Frågan i vad mån grannhandeln kan omfattas av detta undantag får avgöras av de rättstillämpande organen. Det jordbruksundantag som får göras med stöd av artikel 15 (2) synes dock inte kunna omfatta grann- handel, eftersom bestämmelsen bara gäller en bondes rätt att på sin egen mark använda det utsäde han eller hon producerat där. 7.8 Patenträtten och jordbruksundantag -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Inga lagstiftningsåtgärder vidtas för | | närvarande när det gäller jordbrukares rätt att använda | | förökningsmaterial som omfattas av ett patent. Promemorians förslag: Om förökningsmaterial som omfattas av ett patent överlåts med patenthavarens samtycke till en jordbrukare, skall jordbrukaren anses ha tillstånd att använda sin skörd för vidare produktion eller förökning inom sitt eget jordbruk på samma sätt som när förökningsmaterialet är föremål för växtförädlarrätt (promemorian s. 125). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanset har avstyrkt förslaget med hänvisning särskilt till att man inte bör föregripa den reglering av det rättsliga skyddet för biotekniska uppfinningar som föreslagits av EG- kommissionen. Några remissinstanser har dock tillstyrkt promemorians förslag. Skälen för regeringens förslaget: Enligt 1 kap. 1 § fjärde stycket 2 patent- lagen kan växtsorter som regel inte patentskyddas. Detta hindrar inte att växtmaterial ändå kan omfattas av ett patent. När en bioteknisk uppfinning inte kommer till uttryck i en ny växtsort utan i en mer generellt tillämplig teknik, är ofta patent det lämpliga immaterialrättsliga skyddet. Skyddet kan avse ett förfarande, t.ex. en metod för att behandla utsäde (förfarandepatent). Patent kan också omfatta en uppfinning i form av ett alster, t.ex. en modifierad gen (produktpatent). Om en modifierad gen som ger en viss egenskap - såsom ökad vinterhärdighet - tillförs individer av en rad olika växtsorter och därefter reproduceras, kan vanligen den relevanta egenskapen överföras på dessa exemplar. Patentskyddet för den modifierade genen omfattar då alla växtexemplar där genen ingår och kommer till uttryck i ökad vinterhärdighet. För det fall där man i stället genom traditionell växtförädling har framställt en växtsort som i sig karakteriseras av särskild vinterhärdighet är däremot växtförädlarrätt den enda möjliga skyddsformen. Som Patentbesvärsrätten har påpekat finns det ett undantag från regeln om att växtsorter inte kan patenteras. Med stöd av 1 kap. 1 § fjärde stycket 2 andra ledet patentlagen har det ansetts att patent kan meddelas på en växtsort om den utgör ett alster av ett mikrobiologiskt förfarande (se Patentbesvärsrättens avgörande i målet P 89-062 och, i fråga om europeiskt patent, EPO 1995 s. 545). En förutsättning för att patentskyddet skall kunna omfatta hela plantan av en viss växtsort har ansetts vara att sorten som helhet är ett resultat av ett mikrobiologiskt förfarande. Det vanliga är dock att växtsorter framställs genom en kombination av mikrobiologiskt förfarande (genteknik) och traditionell växtförädling. Det har gjorts gällande att patentkraven, och därmed patentskyddet, i så fall måste begränsas till de transformerade växtcellerna. I promemorian diskuteras behovet av och föreslås ett jordbruksundantag på patentområdet motsvarande det inom växtförädlarrätten (jfr avsnitt 7.7). Saken har emellertid kommit i ett annat läge på grund av den utveckling som har ägt rum inom EU efter det att promemorian lades fram. antog ett nytt förslag till direktiv om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar (KOM[95] 661 slutlig). I artikel 13.1 föreskrivs ett jordbruksundantag. Omfattningen av och förutsättningarna för detta undantag är enligt förslaget desamma som i fråga om gemenskapens växtförädlarrätt. Förslaget är under beredning i rådet och . Med hänsyn härtill anser regeringen, i likhet med majoriteten av remissinstanserna, att den fortsatta utvecklingen inom EU bör avvaktas innan ställning tas till behovet av svenska lagstiftningsåtgärder. Regeringen lägger därför inte nu fram något förslag som rör jordbrukares rätt att använda förökningsmaterial som omfattas av ett patent. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En allmän skyddstid införs. För | | potatis, vin och träd skall dock skyddstiden vara . Promemorians förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens (se promemorian s. 126). Dock föreslogs ingen särregel för potatis. Remissinstanserna: De övervägande flertalet har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har föreslagit att skyddstiden för potatissorter förlängs till . Skälen för regeringens förslag: Enligt konventionstext får skyddstiden inte vara kortare än räknat från beviljandet av växtförädlarrätt. För träd och vin är minimitiden . Skyddstiden enligt växtförädlarrättslagen är . Om ansluter sig till konventionstexten fordras alltså inte mer än att skyddstiden för träd och vin förlängs med . Det kan diskuteras om det är motiverat att utsträcka skyddstiden mer än vad som är nödvändigt på grund av konventionsåtaganden. har anfört att skyddstiden för immaterialrättsliga ensamrätter inte bör vara längre än vad som är oundgängligen nödvändigt för att rättighetsinnehavaren skall kunna få kompensation för sitt arbete och skälig vinst. Regeringen håller med om att detta är en naturlig utgångspunkt och detta talar för att man håller sig till de skyddstider som konventionen föreskriver. Emellertid måste här, liksom i andra sammanhang, EG-växtförädlarrättens innehåll beaktas. I EG-växtförädlarrätten är skyddstiden för växtslag i allmänhet och för vin och träd. Det är inte önskvärt att skyddstiden skall fälla utslaget när en förädlare står inför valet att skydda en växtsort genom EG-växt- förädlarrätt eller genom nationell växtförädlarrätt. Det nationella skyddet bör framstå som det naturliga alternativet, när förädlaren inte har behov av skydd i mer än ett eller ett fåtal länder. En kortare skyddstid i den nationella rätten medför alltså en risk för att det inhemska systemet konkurreras ut av EG- växtförädlarrätten även i fall där en växtsort inte är intressant för gemenskapsmarknaden som helhet. Därför finns det goda skäl att bestämma skydds- tiden så att den står i harmoni med det system som finns på gemenskapsnivå. Vad särskilt gäller den differentierade skyddstiden för vin och träd bör beaktas att det finns ett egenvärde i att ha enhetliga skyddstider för alla växtslag. Visserligen tar det vanligen att framställa förökningsmaterial av träd, men kan säkert många argument anföras för att också andra växtslag skall särbehandlas i ett eller annat avseende. I samband med att skyddstiden i växtförädlarrättslagen förlängdes från 15 till konstaterade departementschefen (prop. 1981/82:136 s. 25) att det fanns ett allmänt intresse att ge förädlarna ekonomiskt utbyte av att upprätthålla växtsorter som är värdefulla för folkhushållet och att detta intresse var störst när det gällde lantbruksväxter. Behovet av förlängning ansågs inte lika stort för trädgårdsväxternas del. Trots detta fann inte departementschefen skäl att föreslå en kortare skyddstid för dessa växter. Detta resonemang kan ses som ett uttryck för en strävan inom immaterialrätten som helhet att i stor utsträckning upprätthålla enhetliga regler och undvika differentieringar och särregler som tar sikte på förhållanden som bara rör vissa slags produkter. I viss mån har dock denna strävan brutits upp i , inte minst i samband med inträdet i EU. På patentområdet har t.ex. införts tilläggsskydd för läkemedel och växtskyddsmedel genom vilka skyddstiden för dessa produkter kan bli längre än för andra. På upphovsrättssidan har skyddstiden för upphovsrätt i enlighet med ett EG-direktiv förlängts från 50 till medan motsvarande förlängning inte genomfördes beträffande s.k. närstående rättigheter (prop. 1994/95:151 s. 26 f.). Det finns därför inte längre så stor tyngd i de principiella argumenten mot differentierade skyddstider. Med hänsyn härtill bör intresset av överensstämmelse med EG-systemet väga över. har föreslagit att skyddstiden för potatis förlängs till . Som skäl för detta har bolaget anfört att , som är världens största exportör av utsädespotatis, har en skyddstid för potatissorter. Detsamma gäller i . Även har upplyst att det i förädlingsbranschen finns ett önskemål om längre skyddstid för potatis med hänsyn bl.a. till den tid som går åt för att få fram tillräckliga volymer utsädespotatis av en ny sort. Efter remissbehandlingen har dessutom EG-reglerna ändrats så att EG- växtförädlarrätt för potatissorter kan upprätthållas upp till . Denna möjlighet infördes genom Rådets förordning (EG) nr 2470/96 av om förlängning av giltighetstiden för gemenskapens växtförädlarrätt för potatis. Såväl de särskilda förhållanden som kan råda vid potatisförädling som intresset av harmonisering med gemenskapens växtförädlarrätt talar således för att potatis hänförs till samma kategori som träd och vin. Regeringen föreslår således att den maximala skyddstiden för växtsorter i allmänhet blir och för potatis, träd och vin . -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Nuvarande regler om tvångslicensiering | | bibehålls. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 129). Remissinstanserna: Remissinstanserna har genomgående tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. vid har föreslagit att en möjlighet till tvångslicens införs också när växtförädlarrätten till en väsentligen avledd sort är beroende av växtförädlarrätten till den ursprungliga sorten. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande regler om meddelande av tvångslicens innebär att det är möjligt att efter domstolsprövning få rätt att utnyttja en växtsort utan avtal med sortinnehavaren, om denne inte försett marknaden med förökningsmaterial på skäliga villkor och i tillräcklig omfattning (se vidare avsnitt 4.2.6). De har tillkommit främst för att trygga folkförsörjningen, men också för att möjliggöra ingripanden mot missbruk av ensamrätten som hotar andra allmänna intressen. De tankar som ligger bakom inrättandet av möjligheten till tvångslicens med hänsyn till folkförsörjningen har måhända mindre relevans i dagens samhälle. Att det skulle kunna uppstå en situation där folkhushållets behov inte tillgodoses därför att någon som har ensamrätten till en betydelsefull växtsort inte för ut denna på marknaden på det sätt som är önskvärt, framstår inte som helt sannolikt. Men lagstiftningen kan inte helt inriktas på den nu rådande situationen på marknaden och i samhällslivet i övrigt. Den bör också uppfylla de krav som ställs i en krissituation, där livsmedelsförsörjningen plötsligt kan vara ett problem. I en situation där tillgången på vissa livsmedel och fodervaror är en självklarhet, bör det finnas en möjlighet att ingripa mot den som försöker missbruka sin ensamrätt till någon betydelsefull växtsort. Och att befrämjandet av fri konkurrens och undvikandet av missbruk av monopolliknande situationer är ett intresse som gör sig gällande med allt större kraft och som förtjänar att uppmärksammas inte minst i förhållande till immaterialrättsliga ensamrätter behöver knappast framhållas särskilt. Samtliga remissinstanser har godtagit eller lämnat utan erinran promemorians förslag att de möjligheter till tvångslicens som den nuvarande växtförädlarrättslagen innehåller skall finnas även . Regeringen har för sin del ingen annan uppfattning. vid vill emellertid göra tvångslicensinstitutet tillämpligt även i vissa andra fall än då det är påkallat av hänsyn till folkhushållningen eller annat allmänt intresse, nämligen i fall av beroende rättigheter. Enligt artikel 14 (5) konventionstext (2 kap. 1 § 3 i promemorians förslag) omfattar skyddsomfånget sådana sorter som är väsentligen avledda från den registrerade sorten. Detta innebär att avledda sorter av ifrågavarande slag inte får utnyttjas utan att den ursprungliga sortens innehavare samtycker. Den förädlare som genom traditionell växtförädling utvecklat den ursprungliga sortens genotyp har således kontroll också över den sort som en biotekniker i ett senare skede kan framställa genom genetisk modifiering. Om den senare sorten registreras, blir växtförädlarrätten till denna således beroende av växtförädlarrätten till den ursprungliga sorten. Vad som har sagts om väsentligen avledda sorter gäller i princip också hybridsorter som framställs genom upprepad användning av den ursprunliga sorten (2 kap. 1 § 4 i promemorians förslag). Enligt fakultetsnämnden behövs det en tvångslicensregel som ytterst garanterar att de som utför den genetiska modifieringen får tillgång till de sorter de själva framställt. Detta behövs för att på ett väl avvägt sätt ge bioteknikerna en tryggad ställning. har framhållit att det torde bli vanligt förekommande att genetiska förändringar ger upphov till växtsorter med betydande kommersiellt värde.