prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt 22 § rättshjälpslagen första stycket har rättshjälpsbiträde, bodel- ningsförrättare och medlare rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. Ersättning för arbete skall bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av den timkostnadsnorm som regeringen fastställer. Timkostnadsnormen är från exklusive mervärdesskatt och inklusive mervärdesskatt. gäller till utgången av . Timersättningen får avvika från timkostnadsnormen om den skicklighet och den omsorg som uppdraget har utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger anledning till det. Ersättningen skall alltså bestämmas med tillämpning av den av regeringen beslutade timkostnadsnormen, men timersättningen kan sänkas t.ex. på grund av bristande skicklighet, eller höjas därför att uppdraget har utförts med särskilt stor skicklighet. Den av regeringen beslutade timkostnadsnormen blir mot denna bakgrund ett slags normalarvode som domstolarna skall fastställa i alla de mål och ärenden som utförts med normal skicklighet. Hänsyn skall även tas till tidsåtgången när arvodet bestäms. Det är den tidsåtgång som kan anses rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning som berättigar till ersättning. Häri ligger att domstolen skall värdera hur många timmar en normalskicklig advokat behöver för ett motsvarande uppdrag och inte ge ersättning för fler timmar. En särskilt skicklig advokat, som t.ex. har betydande erfarenhet på ett visst område och därför arbetat ovanligt snabbt, kan kompenseras genom att han får en timersättning som ligger över timkostnadsnormen. Om biträde genom vårdslöshet eller försummelse har föranlett kostnad för rättshjälpen skall detta enligt 22 § tredje stycket rättshjälpslagen beaktas vid ersättningens bestämmande. Ersättningen skall också jämkas om ett biträde har missbrukat sin behörighet att bevilja allmän rättshjälp eller besluta om substitution eller om det annars finns särskilda skäl. Genom hänvisning i 44 § rättshjälpslagen och i 5 § lagen om målsägandebiträde tillämpas ersättningsreglerna också i fråga om offentliga biträden och målsägandebiträden. Regeringen delar utredningens slutsats att de införda bestämmelserna bör behållas. Ingen av remissinstanserna har haft något att erinra mot detta. Begränsningen av rättshjälp till att gälla biträdeshjälp under högst (se avsnitt 11.2) föranleder dock vissa överväganden beträffande frågan om ersättning till s.k. tekniskt biträde. Utredningen har, mot bakgrund av att dess förslag innebar att rättshjälpen skulle begränsas till att avse biträdeshjälp till en kostnad om högst , inte behandlat denna fråga. Med tekniskt biträde brukar förstås någon som är rättshjälpsbiträdet behjälplig i frågor som rör tolkningen av utredningsresultat, argumentering i tekniska frågor och liknande, se t.ex. SOU 1987:32 s. 502 och prop. 1987/88:73 s. 51. Frågan om gränsdragningen mellan sakkunnig och tekniskt biträde behandlas utförligt av , Sakkunnigbeviset, 1991. Ett tekniskt biträde kan i vissa fall ersättas inom ramen för rätts- hjälpsbiträdets ersättning. I dessa sammanhang skall skiljas på ett arbete som utmynnar i ett utlåtande och på arbete som innebär rådgivning till rättshjälpsbiträdet. I det förstnämnda fallet kan ersättning utgå enligt reglerna om utomprocessuell utredning medan det tekniska biträdet i det andra fallet endast kan ersättas inom ramen för rättshjälpsbiträdets ersättning, se NJA 1985 s. 634. Avgörande är bl.a. om kunskaperna är avsedda att tillföras både parterna och rätten eller om avsikten är att sätta in rättshjälpsbiträdet i förhållandena. Den del som avser t.ex. ett utlåtande kommer även i fortsättningen att kunna ersättas som en utredningskostnad (se avsnitt 11.3). Däremot kan det ifrågasättas om det bör vara möjligt för ett rättshjälpsbiträde att anlita ett tekniskt biträde och få ersättning för detta inom ramen för sitt arvode. Enligt regeringens mening är det inte rimligt att denna möjlighet bibehålls som biträdeshjälpen begränsas i övrigt. Rättshjälpsbiträdet bör därför inte kunna få ersättning för tekniskt biträde. Om angelägenheten kräver en viss kunskapsinsats får denna i stället bekostas som en utredningskostnad med den begränsning som detta innebär. Lagrådet har anfört att det inte kan anses tillräckligt att en sådan ändring av gällande rätt kommer till stånd endast genom uttalanden i förarbetena till den nya rättshjälpslagen. Regeringen delar denna uppfattning. Som Lagrådet föreslagit bör därför begränsningen anges uttryckligen i lagen. Utredningen föreslår att differentierade timkostnadsnormer skall införas för advokater och andra rättshjälpsbiträden. Utredningen anför bland annat att, även om den oerfarne juristen inte tillerkänns ersättning för mer arbete än ett erfaret och skickligt biträde skulle ha haft, kan det ifrågasättas om staten skall betala lärpengar för ett arbete som typiskt sett kan antas vara mindre skickligt utfört. Förslaget avstyrks av bl.a. , , Länsrätten i och Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer med hänvisning till att den biträdande juristen enligt gällande regler ändå inte får mer ersättning för utfört arbete än vad en normalskicklig advokat skulle ha erhållit. Med den nu gällande ordningen kan ett biträde inte få några lärpengar eftersom ersättning skall bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång en normalskicklig advokat behöver för ett motsvarande uppdrag och inte ge ersättning för fler timmar. Vidare skall en avvikelse göras från timersättningsnormen om arbete utförts mindre skickligt. Ett system med differentierade normer skulle också bli mer krångligt att tillämpa än om det endast finns en norm som skall tillämpas när arbetet utförts på ett sätt som överensstämmer med hur den normalskicklige advokaten skulle ha utfört det. Principen bör, som påpekat, vara lika lön för lika arbete. Mot denna bakgrund anser regeringen inte att det är lämpligt att införa differentierade timersättningsnormer för olika kategorier av rätts- hjälpsbiträden. Enligt 22 § första stycket sista meningen rättshjälpslagen fastställer regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, taxor i vissa mål. Enligt 21 kap. 10 § kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer även fastställa taxa för vissa brottmål. fastställer, med stöd av 22 § rättshjälpsförordningen dessa taxor på grundval av den timkostnadsnorm som beslutas av regeringen. Utredningen har lämnat vissa förslag om utvidgning av den s.k. brottmålstaxan samt om införande av nya taxor. Frågor om taxor kräver inte några lagändringar. Dessa frågor behandlas därför inte i detta ärende. En motsvarighet till bemyndigandet i 22 § rättshjälpslagen om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får fastställa taxor bör tas in i den nya rättshjälpslagen. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: får rätt att för statens | | räkning överklaga beslut av domstol om ersättning som skall utgå| | av allmänna medel även i andra fall än vid rättshjälp. Talerätten| | föreslås gälla såväl beslut av allmän domstol som beslut av förvalt-| | ningsdomstol. | | Kammarrätts beslut i en överklagad fråga angående ersättning till| | rättshjälpsbiträde skall, på samma sätt som gäller hovrätts beslut i| | en sådan fråga, endast kunna överklagas om kammarrätten tillåter| | det. Detsamma föreslås gälla beträffande beslut om ersättning till| | offentligt biträde. | | beslut i en avräkningsfråga skall inte | | kunna överklagas. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen förslag innebär dock att rätt att överklaga domstols beslut endast skall gälla de allmänna domstolarna samt att förbudet att överklaga vissa beslut om ersättning till rättshjälpsbiträdet endast skall gälla beslut som fattas av hovrätt men däremot inte kammarrätts beslut. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar dem utan erinran. Kammarrätten i förespråkar att även skall kunna överklaga beslut av allmän förvaltningsdomstol om ersättning som skall utgå av allmänna medel samt att fullföljdsförbud mot beslut om ersättning till rättshjälpsbiträde i vissa fall bör gälla även beträffande beslut av kammarrätt. Skälen för regeringens förslag: Den myndighet som regeringen bestämmer, , får enligt 49 a § rättshjälpslagen företräda staten och överklaga beslut om rättshjälp och påkalla beslut om att rättshjälp skall upphöra. Detsamma gäller genom hänvisning i 5 § lagen om målsägandebiträde även beslut i frågor om målsägandebiträde. Omfattningen av rätt att överklaga har i viss mån varit oklar. I praxis har ansetts att får överklaga beslut om ersättning till offentlig försvarare och beslut om skyldighet att återbetala sådan ersättning (NJA 1989 s. 14 och NJA 1982 s. 112). talerätt prövades också i rättsfallet NJA 1993 s. 299, där fastställde att kan överklaga beslut rörande byte av offentlig försvarare. När det gäller beslut om ersättning av allmänna medel utanför rättshjälps- området torde däremot sakna talerätt. Som exempel kan nämnas ersättning enligt 31 kap. 2 § till tilltalad som har frikänts från ansvar och ersättning till sakkunnig eller vittne där det inte är fråga om allmän rättshjälp. har i en skrivelse till (dnr Ju91/1345) begärt att få partsställning även i dessa fall. Ersättning av allmänna medel till privat försvarare vid frikännande dom kan uppgå till betydande belopp. har möjlighet att överklaga beslut om ersättning till offentliga försvarare. Det finns goda skäl för att även bör kunna överklaga domstolsbeslut om ersättning av allmänna medel även för andra kostnader i brottmål.Behovet av en reglering för över- klagande av domstolsbeslut som angår ersättning av allmänna medel utanför rättshjälpsområdet ökar också med de regler som vi föreslår för bistånd till kostnader för bevisning och inställelse vid domstol (avsnitt 16). Detta bistånd kommer ju inte att vara en form av rättshjälp. Beslut om ersättning i anledning av sådant bistånd bör kunna överklagas av det allmänna. En sådan möjlighet bör dock inte innebära att domstolarna får utökade krav på rapporteringsskyldighet i någon större omfattning. Underrättelseskyldigheten bör även i fortsättningen begränsas till särskilda undantagssituationer (DVFS 1995:15 B 64:1). Kammarrätten i har ifrågasatt om inte även bör kunna överklaga beslut som fattas av allmän förvaltningsdomstol om ersättning av allmänna medel enligt förvaltningsprocesslagen, t.ex. beslut om ersättning till sakkunnig som förordnats av rätten. Regeringen delar kammarrättens synsätt. Förvaltningsdomstolarna beslutar visserligen inte lika ofta om ersättning som de allmänna domstolarna, som ju beslutar om ersättning till vittnen m.m. i betydande utsträckning. Även i förvaltningsdomstolarna kan dock ersättningen till sakkunniga uppgå till betydande belopp. Enligt regeringens mening finns det inte några bärande skäl att i detta hänseende ha olika reglering för de olika domstolarna. bör således kunna överklaga även beslut som fattas av allmän förvaltningsdomstol om ersättning som skall utgå av allmänna medel enligt förvaltningsprocesslagen. Enligt 11 kap. 4 § regeringsformen skall bestämmelser om rättegången före- skrivas i lag. Bestämmelserna om talerätt i dessa ärenden bör därför som utredningen föreslår regleras i lag. De nya reglerna bör samordnas med rätt att överklaga beslut om offentlig försvarare. Rätten till offentliga försvarare kommer i fortsättningen inte att vara en form av rättshjälp som kan överklagas med stöd av bestämmelsen i rättshjälpslagen. Detta talar för att bestämmelserna i enlighet med utredningens förslag tas in i en särskild lag. Kammarrätten i har även ifrågasatt varför fullföljdsförbudet mot hovrätts beslut angående ersättning till rättshjälpsbiträde i dit överklagad fråga inte gäller även kammarrätt. Även på denna punkt delar regeringen kammarrättens åsikt. Fullföljdsförbudet bör alltså utvidgas till att avse även beslut av kammarrätt. Med avräkning avses bl.a. det förfarande då det avgörs till vem betalning skall ske. När t.ex. en domstol beslutat att en motpart skall ersätta rättshjälpskostnaderna med ett visst belopp beslutar hur mycket av detta som skall betalas till den rättssökande och hur mycket som skall betalas till staten. Ett sådant beslut är alltså ett avräkningsbeslut. Andra avräkningsbeslut är beslut om hur mycket av den ersättning som ett rättshjälpsbiträde tillerkänts som skall betalas ut. Från ersättningen skall ju avräknas vad som utgått i förskott och vad den rättssökande har betalat i rättshjälpsavgift till biträdet. Avräkningsbeslut fattas med hjälp av ADB- teknik. Beslut som fattas på detta sätt utgör beslut fattade av . Förvaltningslagen (1986:223) är tillämplig på besluten, vilket bland annat innebär att lagens regler om motivering och omprövning skall iakttas. Enligt regeringen är det tillräckligt att sådana fördelningsbeslut kan omprövas. Någon möjlighet till överklagande av sådana beslut bör - som utred- ningen har föreslagit - inte finnas. Beslut om slutlig rättshjälpsavgift bör däremot kunna överklagas även i fortsättningen. 21 Den framtida organisationen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Slutligt ställningstagande till hur den | | framtida organisationen skall se ut görs först när den nya rätts-| | hjälpslagen varit i kraft . Utredningens förslag: och avvecklas . Uppgiften att bevilja rättshjälp och besluta om ersättning till biträden m.m. tas över av domstolarna. Avräkningen övertas av . Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar dem utan erinran. anser dock att ytterligare utredning krävs innan den föreslagna framtida organisationen genomförs. , och menar att förslaget att domstolarna skall överta uppgifter står i strid med strävan om en renodling av domstolarnas uppgifter. tillstyrker förslagen om förändringar i den nuvarande organisationen men är starkt kritisk till förslaget om den framtida organisationen. anser att starka skäl talar för att den nuvarande organisationen i sina huvud- drag bör behållas också och att ställningstagandet i dessa frågor bör anstå till dess konsekvenserna av en rättshjälpsreform kan överblickas. och anser att och inte bör avvecklas. Skälen för regeringens förslag: De nuvarande bestämmelserna om rättshjälpens organisation infördes . I samband med detta inrättades och . Bestämmelserna innebär att beslut i rättshjälpsfrågor kan fattas av domstolar, vissa förvaltningsmyndigheter och i vissa fall av advokat eller biträdande jurist. Vem som beslutar är bl.a. beroende av vilken slags rättshjälp det är fråga om. Huvudregeln är att rättshjälp beviljas av den domstol eller myndighet som handlägger sakfrågan. Som regel skall också den som beslutat om rättshjälp fatta erforderliga beslut i rättshjälpsfrågor under ärendets handläggning samt besluta om ersättning till biträde. Om en angelägenhet inte handläggs vid domstol beviljar rättshjälp samt fattar beslut under handläggningen. Dessutom kan advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå bevilja allmän rättshjälp i vissa familjerättsliga angelägenheter. fastställer alltid slutlig rättshjälpsavgift och gör avräkning vid allmän rättshjälp. Ersättning till biträden m.fl. betalas ut av bl.a. och . Från de nu angivna bestämmelserna finns flera undantag och tillägg. Föreskrifter och taxor enligt rättshjälpslagen och beslutas av . Verket har också rätt att överklaga vissa beslut angående rättshjälp och företräder staten då den rättssökande eller dennes biträde eller offentliga försvarare överklagat ett sådant beslut. Även Justitiekanslern får överklaga vissa beslut i rättshjälpsfrågor. och övriga förvaltningsmyndigheters beslut kan överklagas till . Beslut av domstol överklagas i den ordning som i övrigt gäller för beslut av domstol. Antalet ärenden hos uppgår till drygt 80 000 . Av dessa utgör domstolsärenden, dvs. ärenden där angelägenheten behandlats i domstol och där sköter avräkningen, den största gruppen eller ca 37 000. Ansökningsärenden, dvs. ärenden där beslutar i frågan om rättshjälp skall beviljas eller inte, utgör ca 18 000 . Det bör anmärkas att ett ärende som påbörjas som ett ansökningsärende men avslutas i domstol registreras både som domstolsärende och ansökningsärende; där sker alltså en viss dubblering. Ärenden där advokat eller biträdande jurist beviljat rättshjälp uppgår till drygt 6 000 och brottmålsärenden där Rätts- hjälpsmyndigheten sköter kravhanteringen gentemot den dömde uppgår till ca 20 000 medan övriga ärenden inte överstiger 1 000. Förvaltningskostnaderna för uppgick under /95 till . När den nya organisationen för rättshjälpen planerades, var en av förutsättningarna att verksamheten skulle vara uppbyggd kring ett ADB-system. Detta ADB-system utvecklades under tidspress. De ändringar i rättshjälpslagen som trädde i kraft medförde stora problem för myndigheten i form av störningar i ADB-driften. Myndigheten har fortvarande stora svårigheter att komma tillrätta med uppkomna problem i ADB-systemet. Driften är mycket instabil vilket leder till fördröjda handläggningstider avseende bl.a. kravhanteringen. Systemets säkerhet har också kritiserats av vid upprepade tillfällen. Den datamaskin som används är sannolikt den enda kvarvarande i sitt slag i landet. Det innebär att det inte går att bygga upp rutiner för alternativ drift med en annan maskin vid ett eventuellt tekniskt haveri eller om maskinen förstörs av annan anledning. Den ADB-baserade handläggningen kommer i sådant fall att upphöra och ärendena får handläggas manuellt. Oavsett om de förslag som förs fram i detta ärende genomförs eller inte är det, enligt anslagsframställning , nödvändigt att ett nytt system skapas för avräkning m.m. För att förbereda en kommande och nödvändig förnyelse av ADB-systemet har myndigheten anlitat en fristående konsultfirma som gjort en genomgång av myndighetens IT-verksamhet. I konsulternas rapport lämnas förslag till åtgärder för att säkerställa den framtida driften av systemet. Sammanfattningsvis föreslås i anslagsframställningen att ett helt nytt system byggs upp till en kostnad av mellan 4,5 och , varav 1,2 miljoner avser teknisk utrustning. Dessutom tillkommer driftskostnader på samt kostnader för ersättningsresurser om i samband med utvecklingsarbete, test, utbildning och genomförande. Genomförandet beräknas ta mellan ett halvt och . har till uppgift att pröva överklaganden av beslut enligt 49 § tredje stycket rättshjälpslagen. Det är i huvudsak fråga om överprövning av beslut som fattats av , eller . De vanligast förekommande frågorna rör förutsättningarna för att bevilja allmän rättshjälp, biträdesersättning och biträdesbyten. Nämnden handlägger ca 1 400 ärenden . Av dessa utgör ungefär hälften överklagade beslut av och hälften överklagade beslut av eller . Nämnden består av en ordförande och fyra andra ledamöter. Ordföranden skall vara eller ha varit ordinarie domare. Av de fyra övriga skall två vara advokater varav en anställd på allmän advokatbyrå och en enskilt verksam. ändrar beslut i av de överklagade ärendena. Motsvarande siffra för och beslut är . Vi har i det föregående (avsnitt 10.4) föreslagit att advokater och biträdande jurister inte längre skall kunna bevilja rättshjälp i familjerättsliga angelägenheter. I avsnitt 18.4 föreslår vi att , polismyndighets och regeringens beslut i frågor om offentligt biträde i utlänningsärenden skall överklagas till i stället för till samt att beslut i dessa frågor inte skall kunna överklagas. I övrigt innehåller våra förslag inte någon förändrad beslutsordning. Däremot får flera av förslagen, och då särskilt att rättshjälpen skall vara subsidiär till rättsskyddet (avsnitt 5.5 och 5.6) och att det skall krävas särskilda skäl för att rättshjälp i angelägenheter som gäller äktenskapsskillnader och underhåll till barn (avsnitt 10.3 och 10.4) konsekvenser som möjligen också bör återspeglas i en förändrad beslutsordning och en förändrad organisation.Om rättshjälpen görs subsidiär till rättsskyddet och ett krav på särskilda skäl införs i ytterligare ärendekategorier kommer det att bli betydligt färre ärenden som kräver någon åtgärd av en myndighet. uppgår antalet rättshjälpsärenden till ca 60 000 . Om rättsskyddet görs primärt kommer försäkringsbolagen att överta handläggningen av en stor del av dessa. Om dessutom ett krav på särskilda skäl införs för att rättshjälp skall kunna beviljas i angelägenheter angående äktenskapsskillnad eller underhåll till barn kan ytterligare minst 10 000 ärenden räknas bort. Uppskattningsvis torde det bli kvar ca 15 000-20 000 ärenden som kräver någon form av beslut eller åtgärd av myndighet eller domstol. Den nuvarande ordningen som innebär att den domstol eller myndighet som handlägger sakfrågan också fattar beslut i rättshjälpsfrågor är, som vi redan framhållit i olika avsnitt, ändamålsenlig och medför stora effektivitetsvinster (se bl.a. prop. 1978/79:90 s. 137 ff). Vi överväger således inga ändringar i denna del. Däremot kan det ifrågasättas om en hantering som sker i och i kommer att vara ändamålsenlig när ärendevolymen minskar. Utredningen skisserar en framtida organisation där och har avskaffats. Beslut att bevilja rättshjälp samt övriga beslut i rättshjälpsfrågor under målets handläggning skall enligt utredningen fattas av domstol, antingen i de mål eller ärenden som redan handläggs vid domstolen eller i annat fall som ett särskilt domstolsärende. All utbetalning av arvoden samt avräkning skall enligt skissen hanteras av . Enligt regeringen talar flera skäl för utredningens förslag. Ett nytt system för hanteringen av avräkning, utbetalning av arvoden och kravverksamheten måste tas fram oavsett om , eller någon annan myndighet skall ansvara för detta. Ett sådant system kräver en hög grad av kompetens på såväl ADB-området som det ekonomiadministrativa området. En sådan kompetens kan vara svårt för en liten myndighet att skapa och upprätthålla. Dessutom har uppgifter på området: verket sköter utbetalningar av arvoden till offentliga försvarare. Å andra sidan är det tveksamt om domstolarna skall åläggas uppgiften att bevilja rättshjälp i ärenden som inte i övrigt behandlas vid domstol och kanske heller aldrig kommer att handläggas där, t.ex. om angelägenheten skall behandlas utomlands. Som några av remissinstanserna påpekat strider det mot den renodling av domstolarnas verksamhet som eftersträvas. En möjlig lösning är att låta ta över avräkningar och utbetalningar men att behålla som en egen myndighet för hantering av rättshjälpsfrågor i angelägenheter som inte behandlas vid domstol. Det skulle i sådant fall bli fråga om en myndighet med endast ett fåtal personer anställda där administrationen skulle få hanteras av någon annan myndighet eller domstol, t.ex. eller kammarrätt. Som utredningen konstaterar kommer effekterna av de förslag som förs fram i detta ärende att visa sig först eftersom ärenden där rättshjälp beviljats enligt den nuvarande lagen kommer att kräva viss handläggning efter ikraftträdandet. Det är inte möjligt att nu göra en säker uppskattning av de ärenden som skall hanteras av eller någon annan myndighet. Vi föreslår också att den nya rättshjälpslagen skall träda i kraft först , se avsnitt 23. Det innebär att kommer att ha underlag för verksamheten i tre till framåt. Enligt regeringens mening är det alltså för tidigt att nu ta slutlig ställning till hur den framtida organisationen skall se ut. Klart är i vart fall att inte kommer att finnas kvar i sin nuvarande tappning och att bör avvecklas. Förslaget till ny rättshjälpslag med följdändringar innebär i förhållande till det nuvarande systemet stora besparingar för staten. Detta beror framför allt på att rättshjälpen föreslås bli generellt subsidiär till rättsskyddet, dvs.