prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt denna paragraf har en elanvändare rätt att, efter viss uppsägningstid, köpa el från annan än innehavaren av leveranskoncessionen. Gentemot sådana elanvändare föreligger naturligtvis ingen leveransskyldighet. Enligt tredje stycket prövas tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf av nätmyndigheten. Sådana tvister kommer främst att avse om leveransskyldighet föreligger eller ej. Tvister kan exempelvis uppkomma vid tolkning av begreppet "normala förbrukningsändamål". 8 § En elanvändare inom leveransområdet som köper el från någon annan än innehavaren av leveranskoncession men som i stället vill köpa el för normala förbrukningsändamål från denne, har rätt till det, om elanvändaren gjort anmälan om detta till koncessionshavaren minst en månad innan leveransen skall påbörjas. Paragrafen motsvarar 12 § tredje stycket elhandelslagen. I paragrafen behandlas vad som skall gälla för en elanvändare som med stöd av 10 § köper sin el från annan än koncessionshavaren men som vill återgå till att få sina leveranser från koncessionshavaren. Elanvändaren skall ha rätt till detta efter det att han gjort anmälan till koncessionshavaren. Detta innebär således att koncessionshavarens leveransskyldighet enligt 7 § blir gällande efter en sådan anmälan. 9 § En innehavare av leveranskoncession är inte skyldig att inom ett område där fjärrvärme eller naturgas distribueras eller avses bli dis- tribuerad, leverera el för värmeförsörjning av en byggnad, om elen är avsedd för värmeförsörjning på något annat sätt än med värme- pump. Detsamma gäller om elen är avsedd för en värmepump och kommunfullmäktige har antagit riktlinjer om att värmepumpar inte bör förekomma inom området. Koncessionshavaren är dock skyldig att leverera el, om värmeförsörjningen av byggnaden med större fördel kan tillgodoses med el än med det för området gemensamma systemet. Om el har börjat levereras till en värmepump innan fullmäktige antog riktlinjerna, kvarstår skyldigheten att leverera så länge värmepumpen är i bruk. Paragrafen motsvarar 9 § andra stycket elhandelslagen. En kommentar till bestämmelsen finns i regeringens proposition 1993/94:162 s. 171. Rätt för andra leverantörer att leverera el 10 § Andra leverantörer än innehavaren av leveranskoncession får inom leveransområdet leverera el för ändamål som inte omfattas av leveransskyldigheten enligt 7 § första stycket eller 9 §. En sådan leverantör får inom leveransområdet också leverera el till elanvändare som skriftligen gjort anmälan om det till koncessionshavaren innan leveransen påbörjas. En elanvändare som har ett avtal med koncessionshavaren om leverans av el med en reglerad uppsägningstid som är eller som är tidsbestämt får dock inte köpa el av någon annan än koncessionshavaren förrän avtalet har upphört att gälla. I ett sådant fall krävs ingen anmälan enligt andra stycket. En elanvändare som avser att köpa el från en annan leverantör än innehavaren av leveranskoncession skall anmäla det till innehavaren av nätkoncession för området innan bytet av leverantör avses äga rum. Tvister om rätt att leverera el inom ett leveransområde prövas av nätmyndigheten. Paragrafen motsvarar 12 § första och andra styckena elhandelslagen. I denna paragraf regleras bl.a. rätten för andra än innehavaren av leve- ranskoncession att leverera el till elanvändare inom leveransområdet. Den stora skillnaden för en elanvändare mellan att köpa sin el från koncessionshavaren och att köpa den från någon annan elleverantör är kravet på mätning av den förbrukade elen. För de elanvändare som köper sin el från koncessionshavaren räcker det med en mer schablonartad mätning och därmed en tämligen billig mätare. Den elanvändare som väljer att köpa sin el från någon annan leverantör än koncessionshavaren omfattas däremot av huvudregeln om mätning, dvs. mätning med ganska stor noggrannhet över tiden. Denna noggranna mätning kräver en betydligt mer avancerad mätare som därmed också är avsevärt dyrare. Den elanvändare som sålunda byter leverantör får därmed finna sig i att nätinnehavaren installerar en avancerad och därmed dyrbar mätare i hans uttagspunkt och elanvändare blir också tvungen att ersätta nätinnehavaren för detta. Av första stycket framgår till en början att vem som helst får leverera el för andra ändamål än de som omfattas av leveransskyldigheten enligt 7 § första stycket och 9 §. Denna skyldighet omfattar bara normala förbrukningsändamål. Om en elanvändare vill ha el för något annat ändamål får han köpa den från vem han vill. Det måste då vara klarlagt att hans köp av el faller utanför ramen för normala förbrukningsändamål. Detta sker antingen genom att koncessionshavaren medger att det planerade köpet inte omfattas av hans leveransskyldighet eller att frågan har avgjorts av nätmyndigheten. Dessutom omfattar inte leveransskyldigheten, under de förutsättningar som anges i 9 §, el för uppvärmningsändamål. De elanvändare som berörs av denna bestämmelse får sin värmeförsörjning vad gäller byggnader via fjärrvärme eller naturgas. De kommer i fortsättningen att kunna välja el för sin värmeförsörjning och därvid fritt välja elleverantör. I andra stycket föreskrivs om möjlighet för elanvändare som omfattas av leveransskyldigheten att byta elleverantör. För sådant byte krävs att elanvändaren gör anmälan om detta till koncessionshavaren i förväg. Skälet till detta är att koncessionshavaren måste få rimlig tid att anpassa sin verksamhet till ändrade förhållanden. I de allra flesta fall har den tidigare innehavaren av områdeskoncession fått den nya leveranskoncessionen. I många fall har elanvändare haft leveransavtal med den tidigare innehavaren av områdeskoncessionen. Dessa avtal blev inte ogiltiga i och med övergången till ett system med leveranskoncession. Därför föreskrivs i tredje stycket att elanvändare med sådana avtal, som är tidsbegränsade eller har reglerad uppsägningstid, inte får byta elleverantör förrän avtalet har upphört att gälla. I sådana fall behövs ingen uppsägning utan koncessionshavaren får anses känna till att avtalet håller på att löpa ut. Om ett sådant avtal däremot saknar bestämmelse om giltighetstid eller uppsägning och alltså gäller tills vidare måste dock elanvändaren ha möjlighet att byta elleverantör. För en sådan elanvändare gäller därför huvudregeln om sex månaders uppsägningstid. En elanvändare som avser att köpa el från en annan leverantör än innehavaren av leveranskoncession skall, enligt fjärde stycket, anmäla leverantörsbytet till innehavaren av nätkoncession för området i förväg. Skälet till detta är att nätinnehavaren i denna situation måste installera en ny, avancerad mätare i elanvändarens uttagspunkt. Denna fråga behandlas i författningskommentaren till 3 kap. 11 §. Tvister om rätt att leverera el inom ett leveransområde prövas, enligt femte stycket, av nätmyndigheten. En sådan tvist gäller i praktiken om en elanvändare är tvungen att köpa sin el från koncessionshavaren eller om han har rätt anlita en annan elleverantör. En sådan tvist måste kunna lösas. Annars riskerar elanvändaren att bli debiterad sin elkonsumtion från flera leverantörer. 11 § Innehavare av leveranskoncession är skyldig att, om det inte finns särskilda skäl till undantag, köpa el från en produktionsanläggning som är belägen inom leveransområdet och kan leverera en effekt om högst . Om flera sådana anläggningar, som är belägna i närheten av varandra, gemensamt matar in el på ledningsnätet, skall anläggningarna betraktas som separata anläggningar vid tillämpningen av denna paragraf. Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prövas av nätmyndigheten. Paragrafen motsvarar 9 § fjärde stycket elhandelslagen. Enligt huvudregeln i första stycket är koncessionshavaren skyldig att köpa el från elproduktionsanläggningar inom leveransområdet som kan leverera en effekt om högst . Det förekommer ibland att flera sådana elproduktionsanläggningar installeras som en grupp, exempelvis flera vindkraftverk tillsammans. All el som produceras i dessa anläggningar matas in på ledningsnätet i en gemensam inmatningspunkt. Enligt definitionen i 1 kap. 2 § är därmed alla anläggningarna att bedöma som en och samma anläggning med därav följande högre inmatningseffekt. Anläggningarna skulle därmed inte omfattas av bestämmelsen i denna paragraf. Enligt andra meningen skall dock i detta fall varje anläggning betraktas som en separat anläggning. Skyldigheten att köpa el skall inte gälla om det finns särskilda skäl till undantag. Avsikten är att denna undantagsbestämmelse skall tillämpas restriktivt. Om inköp av el från en lokal produktionsanläggning skulle innebära att överföringen på nätet hindras eller allvarligt försvåras eller om det i något sällsynt fall skulle visa sig att koncessionshavaren inte har så stor försäljningsvolym att han kan avsätta den el som produceras från sådana elproduktionsanläggningar inom området får särskilda skäl anses föreligga. 12 § Priset för el som levereras till elanvändare som har rätt till leverans enligt 7 § och för el som köps från en produktionsanläggning enligt 11 § skall vara skäligt. Paragrafen motsvarar 10 § elhandelslagen och har sin motsvarighet i 4 kap. 10 §. En stor skillnad mot sistnämnda bestämmelse är dock att denna paragraf avser skäligheten av priset för leverans eller inköp av el medan skälighetsbedömningen enligt 4 kap. 10 § avser pris och övriga villkor som rör överföring av el. Den bedömningen görs gentemot innehavaren av nätkoncession. Skälighetsbedömningen av priset på el till elanvändaren får ske utifrån en helhetsbedömning i det enskilda fallet. För hushållskunder och andra mindre kunder förutsätts att koncessionshavaren tar fram någon form av tariff. Vid skälighetsbedömningen bör, i den mån tillgång härtill finns, jämförelse ske med priser inom andra leveransområden. En utgångspunkt bör vidare vara det pris för vilket elen har köpts eller hade kunnat köpas för vid tillfället för kontraktstecknandet. Ett annat alternativ kan vara vad det kostat att producera elen. Därutöver tillkommer ett rimligt påslag för övriga kostnader som koncessionshavaren har i sin verksamhet ävensom ett skäligt vinstpåslag. Skälighetsbedömningen vad gäller priset för inköpt el från små elpro- duktionsanläggningar bör baseras på koncessionshavarens genomsnittliga försäljningsintäkter per kWh över året minskat med avdrag för skäliga administrationskostnader m.m. samt skälig vinstmarginal. Enligt elhandelslagen fick prövning av priset på el levererad från eller inköpt av innehavare av leveranskoncession ske endast på begäran, dvs. myndigheten fick inte agera på eget intiativ. Den regleringen har tagits bort. Detta innebär att övervakningen av efterlevnaden av denna paragraf numera ingår i nätmyndighetens normala tillsynsarbete. Skälen för detta har behandlats i avsnitt 15.1. Regleringen i denna paragraf omfattar bara leverans och inköp av el inom ramen för koncessionshavarens leverans- respektive inköpsskyldighet. För de leveranser och inköp som koncessionshavaren gör på den öppna elmarknaden råder naturligtvis fri prissättning. 1 § Den som ingår avtal som medför att import eller export av el kommer att pågå av skall göra anmälan om avtalet till den myndighet som regeringen bestämmer. Sådan anmälan skall göras inom en månad från det att avtalet ingicks. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om anmälningsskyldigheten. Paragrafen motsvarar 2 § elhandelslagen. I första stycket upptas bestämmelser om att mera långsiktiga import- och exportkontrakt skall anmälas till en av regeringen utsedd myndighet. Utlandshandel med el är inte underkastad något tillståndskrav. Däremot har det ansetts viktigt att import- och exportkontrakt av mera långsiktig karaktär är allmänt kända. Härigenom kan man nämligen få information om utvecklingen av utlandshandeln. Anmälningsskyldigheten är alltså inte knuten till den som producerar eller använder elen, utan till den som begär överföring till eller från . Skyldigheten är inte heller knuten till produktion eller användning av elen i . Den som t.ex. köper el i och säljer den i skall anmäla importen även om köparen i sin tur säljer elen vidare till . För anmälningsskyldighet krävs att avtalet skall avse export eller import . Antingen kan den bestämda avtalstiden vara eller kan den enligt avtalets bestämmelser förlängas . Det saknar betydelse för skyldigheten att anmäla om förlängningsklausulen är skriftlig eller muntlig. Ett tremånaderskontrakt skall alltså anmälas om parterna träffat muntlig överenskommelse om tre månaders förlängning. Anmälningsskyldigheten inträder då överenskommelsen om förlängning ingås och omfattar då hela avtalstiden. Med stöd av motsvarande bemyndigande i andra stycket har rege- ringen utfärdat närmare föreskrifter om innehållet i en anmälan i 15 § elförordningen (1994:1250). 1 § Ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§ kommunallagen (1991:900) får, utan hinder av bestämmelsen i 2 kap. 1 § kommunallagen om anknytning till kommunens område eller dess medlemmar, utanför kommunens område bedriva 1. produktion av och handel med el samt därmed sammanhängande verksamhet, eller 2. nätverksamhet i geografisk närhet till företagets nätverksamhet inom kommunen i syfte att uppnå en ändamålsenlig nätverksamhet. Paragrafen motsvarar 4 § elhandelslagen. I denna paragraf avhandlas undantag från den kommunala lokaliseringsprincipen. Sådant undantag blir tillåtet i två fall. Det första fallet utgörs av produktion av och handel med el samt därmed sammanhängande verksamhet. Med det sistnämnda avses exempelvis konsultverksamhet med inriktning på energihushållning och entreprenadverksamhet med anknytning till elproduktionen. Det andra fallet avser nätverksamhet. I motsats till det första fallet får nätverksamhet utanför kommungränsen inte bedrivas var som helst i landet utan det bör finnas ett klart samband med företagets nätverk- samhet i den egna kommunen. Syftet måste vara att uppnå en ändamålsenlig nätverksamhet genom att bilda rationella kon- cessionsområden. Företagets nätverksamhet utanför kommunen skall därför ha geografisk närhet till den egna nätverksamheten inom kommunen. Detta innebär inte att koncessionsområdena måste direkt gränsa till varandra. Det bör dock inte vara tillåtet att etablera nätverksamhet i skilda delar av landet. En förutsättning för att undantag från lokaliseringsprincipen skall vara tillåten är i båda fallen att verksamheten bedrivs i en egen juridisk person, dvs. det är inte tillåtet att bedriva verksamheten i ett kommunalt verk. 2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§ kommunallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 1 § 1 eller distribution av fjärrvärme eller naturgas, skall verksamheten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Detta gäller dock inte företag som bedriver distribution av fjärrvärme eller naturgas i ett område där nätmyndigheten har meddelat ett förbud enligt punkten 4 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar i deras lydelse enligt lagen (1994:1801) om ändring i nämnda lag. Paragrafen motsvarar 5 § elhandelslagen. En kommun som bedriver produktion av och handel med el eller dis- tribution av fjärrvärme eller naturgas kan välja att bedriva verksamheten i ett kommunalt verk eller i en fristående juridisk person, vanligen ett aktiebolag. Om verksformen väljs måste verksamheten bedrivas med iakttagande av gällande kommunala principer. Om kommunen däremot väljer bolagsformen för denna verksamhet måste denna, enligt förevarande paragraf, bedrivas på affärsmässig grund. Detta innebär att självkostnads- och likställighetsprinciperna inte får tillämpas. Möjligheten att välja mellan verksform och bolagsform finns bara då verksamheten bedrivs med iakttagande av lokaliseringsprincipen. Om kommunen vill bedriva produktion av och handel med el utan att vara bunden av lokaliseringsprincipen måste, enligt föregående paragraf, bolagsformen väljas. Att verksamheten "skall" bedrivas på affärsmässig grund innebär främst att företaget skall tillämpa ett affärsmässigt beteende och en korrekt prissättning. En viss vinstmarginal skall inräknas i priset, om inte annat undantagsvis är särskilt motiverat. De villkor som gäller för det privata näringslivets affärsdrivande verksamhet skall alltså vara vägledande. Den verksamhet som skall bedrivas på affärsmässig grund skall redovisas särskilt. Kravet på särredovisning avser den samlade verksamheten som bedrivs på affärsmässig grund. Om ett företag driver både produktion av och handel med el samt distribution av fjärrvärme eller naturgas får dessa verksamheter alltså redovisas tillsammans. Ett undantag från paragrafens föreskrifter anges i sista meningen. Undantaget gäller företag som bedriver distribution av fjärrvärme eller naturgas i områden där nätmyndigheten har meddelat ett i paragraftexten angivet förbud. Företag som bedriver verksamhet i sådana områden måste alltså iaktta sedvanliga kommunala principer. 8 kap. Systemansvar och balansansvar 1 § Den myndighet som regeringen utser skall ha systemansvaret för el. Med systemansvar för el avses det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den mån det behövs av hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som angår elektriska anlägg- ningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska installationer. Paragrafen motsvarar 15 a § första och andra styckena samt delvis 15 § i den gamla ellagen. Tredje stycket motsvarar 11 kap. 7 § i utredningens förslag. I denna paragraf behandlas systemansvaret för el. Enligt första stycket skall regeringen utse en myndighet som skall ha detta ansvar. Med stöd av motsvarande bestämmelse i den gamla ellagen har regeringen utsett att ha systemansvaret för el. Detta framgår av 1 § förordningen (1994:1806) om systemansvaret för elektrisk ström. I andra stycket definieras begreppet systemansvar för el. Med detta avses det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Denna balans är nödvändig för att frekvensen skall kunna hållas på nätet. Systemansvaret omfattar hela det nationella elsystemet, dvs. stamnätet, de regionala näten och de lokala näten samt till näten anslutna anlägg- ningar för produktion eller nyttjande av el. Detta innebär dock inte att den systemansvariga myndigheten skall svara för den direkta driften av hela systemet. Detta uttrycks i lagtexten med att ansvaret är övergripande. Myndigheten träffar i stället avtal med aktörerna på elmarknaden, varigenom dessa åtar sig att svara för sin egen balanshållning. kan denna fråga också regleras i de avtal var- igenom en produktionsanläggning ansluts till överföringssystemet. Motsvarande avtal kan också ingås med stora elanvändare som är anslutna eller kommer att bli anslutna till systemet. Detta innebär alltså att balanshållningen primärt sköts av främst elpro- ducenterna men även av de stora elanvändarna. Myndigheten har dock en samordnande och övervakande funktion. Först då elpro- ducenternas egna insatser inte räcker till för att upprätthålla balansen, t.ex. vid större störningar i driften, blir det dags för myndigheten att agera operativt genom att besluta om igångsättning av störningsreserver- na. Som framgår av lagtexten gäller ansvaret för balanshållningen bara på kort sikt. Detta kan också uttryckas så, att ansvaret omfattar den momentana balanshållningen med hjälp av de produktionsresurser som står till buds vid varje givet tillfälle. Om produktionskapacitet bortfaller till följd av någon allvarlig störning i elproduktionen, är det inte myndighetens ansvar att återställande av produktionskapaciteten sker genom erforderliga reparationsarbeten. Detsamma gäller om en obalans av mer permanent art uppstår, dvs. om produktionsresurserna inte motsvarar konsumtionsbehovet. Det ingår alltså inte i systemansvaret att avhjälpa en sådan brist, oavsett vad den beror på. Inte bara den direkta produktionen och konsumtionen påverkar balansen utan så gör också själva överföringssystemets kapacitet. På stamnätet finns ett antal punkter, de s.k. snitten, som vid extrema överfö- ringsförhållanden kan bli överbelastade. Detta innebär i praktiken ofta att tillräckligt med el inte kan överföras från norra till . Den samlade elkonsumtionen i södra delen av landet blir då större än den samlade elproduktionen, som står till förfogande i den delen av landet. För att att avhjälpa denna obalans krävs då att produktionen söder om det överbelastade snittet ökas. Att så sker faller inom ramen för systemansvaret. I tredje stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att, om det behövs av hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, meddela föreskrifter om elektriska anläggningar m.m. Produktionsanläggningar och nät som skall anslutas till stamnätet måste uppfylla vissa tekniska och driftsäkerhetsmässiga krav. Sådana förhållanden kan visserligen regleras i anslutningsavtal men det kan också vara nödvändigt att utfärda närmare föreskrifter om vilka krav som skall ställas på sådana anläggningar. Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege- ringen bemyndigat att meddela sådana föreskrifter. Detta framgår av 16 § förordningen (1994:1806) om systemansvaret för elektrisk ström. 2 § Den systemansvariga myndigheten får, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra elproducenter att, mot marknadsmässig ersättning, öka eller minska produktionen av el. Om systemansvaret inte kan utövas genom åtgärder som nämns i första stycket, får den systemansvariga myndigheten, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra innehavare av nätkoncession att begränsa eller avbryta överföring av el till elanvändare. I den utsträckning systemansvaret så medger skall begränsning och avbrytande av överföringen genomföras så rättvist som möjligt. Därvid skall, i den utsträckning det är möjligt, koncessionshavarens åtaganden beträffande leveranssäkerhet beaktas. Närmare föreskrifter om den systemansvariga myndighetens befogenheter enligt första och andra styckena meddelas av regeringen. Första stycket motsvarar 15 a § tredje stycket i den gamla ellagen. Som nämnts under föregående paragraf är avsikten att den systemansvariga myndigheten skall träffa avtal med de stora elproducenterna om balanshållningen. Om myndigheten inte skulle kunna träffa tillfredsställande avtal med elproducenterna har regeringen, med stöd av bemyndigandet i första stycket, möjlighet att utfärda närmare föreskrifter som ger myndigheten befogenheter att beordra elproducenterna att öka eller minska sin produktion. Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen utfärdat sådana föreskrifter i förordningen (1994:1806) om systemansvaret för elektrisk ström. En sådan ökning eller minskning av produktionen skall ge rätt till marknadsmässig ersättning. Myndighetens beslut om ersättning kan, enligt 13 kap. 5 §, överklagas till allmän förvaltningsdomstol. I vissa speciella fall, främst vid produktions- eller överföringsfel eller vid extrem hög nätbelastning, kan det visa sig omöjligt att klara balanshållningen genom ökad produktion. Den möjlighet som då återstår är att minska konsumtionen, dvs. begränsa eller helt avbryta överföringen av el inom vissa områden. Föreskrifter om detta finns i andra stycket.