prop · GK0322 · 1997-01-01 00:00:00 — I materiellt hänseende innebär bestämmelserna i huvudsak att föreskrifter i stiftelseförordnandet får ändras, upphävas eller i särskilt fall åsidosättas endast om sådana ändrade förhållanden inträtt att den aktuella föreskriften på grund därav kan följas eller har blivit uppenbart onyttig eller uppenbart stridande mot stiftarens avsikter eller om det finns andra särskilda skäl (1 § andra stycket). Vid ändring av föreskrifter om stiftelsens ändamål skall vad som antas ha varit stiftarens avsikt beaktas så långt som möjligt (1 § tredje stycket). I formellt hänseende innebär bestämmelserna - i motsats till vad som är fallet enligt permutationslagen - att det alltid är stiftelsens styrelse eller förvaltare som ytterst svarar för besluten i frågor om ändring m.m. Bl.a. gäller att det endast är styrelsen eller förvaltaren som för stiftelsens räkning får ansöka om tillstånd till ändring m.m. (se 6 kap. 2 § och prop. 1993/94:9 s. 83). Det är således styrelsen eller förvaltaren som beslutar om ändring m.m. av föreskriften i stiftelseförordnandet. Enligt stiftelselagen får dock ett sådant styrelsebeslut inte tillämpas innan Kammarkollegiet gett sitt tillstånd till det eller, om beslutet avser föreskrifter av ren detaljnatur, innan tillsynsmyndigheten har fått tillfälle att kontrollera att beslutet inte strider mot stiftelselagen. Kammarkollegiets beslut får överklagas hos regeringen (2 §). När det gäller gränsdragningen mellan föreskrifter som kan ändras m.m. bara efter tillstånd och föreskrifter som kan ändras m.m. efter kontroll av tillsynsmyndighet lämnar stiftelselagen ett klart besked. I lagen finns nämligen en uppräkning av sådana föreskrifter eller slag av föreskrifter som är tillståndspliktiga (se 1 § första stycket, jfr 3 § andra stycket och 4 §). I 1 § första stycket sägs sålunda att styrelsen eller förvaltaren inte utan tillstånd av Kammarkollegiet får ändra eller upphäva eller i särskilt fall åsidosätta föreskrifter i förordnandet som avser stiftelsens ändamål (1 p. ), hur dess förmögenhet skall vara placerad (2 p. ), huruvida den skall ha egen eller anknuten förvaltning (3 p. ), av vem en styrelseledamot eller förvaltaren entledigas eller utses eller hur styrelsen skall vara sammansatt (4 p. ), styrelsens beslutförhet eller omröstningsförfarande (5 p. ), arvode till styrelsens ledamöter eller förvaltaren (6 p. ), räkenskaper eller årsredovisning för stiftelsen (7 p. ), revision (8 p. ), eller rätt att föra talan om skadestånd för stiftelsen eller om entledigande av styrelseledamot eller förvaltare (9 p.). Den ordning som beskrivits gäller emellertid inte om styrelsen eller förvaltaren enligt en av stiftaren i stiftelseförordnandet meddelad föreskrift uttryckligen har förbehållits rätt att utan tillstånd av myndighet ändra, upphäva eller åsidosätta särskilt angivna föreskrifter i stiftelseförordnandet som angår annan fråga än stiftelsens ändamål (ändringsförbehåll). I dylika fall gäller inte några restriktioner för styrelsens eller förvaltarens rätt att fatta beslut om ändring m.m. (3 § första stycket). Ett beslut som fattas med stöd av ett ändringsförbehåll får dock inte tillämpas innan tillsynsmyndigheten haft tillfälle att kontrollera att det rör sig om en föreskrift som omfattas av förbehållet och att - om beslutet avser ändring eller åsidosättande i särskilt fall - det inte står i strid med någon tvingande bestämmelse i stiftelselagen (4 §). Bestämmelserna i kapitlet slår alltså fast under vilka förutsättningar föreskrifterna i ett stiftelseförordnande får ändras. I vissa fall kan före- trädarna för en stiftelse även vara skyldiga att verka för att en ändring kommer till stånd. Detta följer av den allmänna vårdplikt som åvilar dem i deras egenskap av stiftelsens sysslomän. Ett sådant förhållande kan föreligga exempelvis om det under en följd av år visat sig omöjligt att återfinna en på visst sätt bestämd destinatärskrets och det saknas fog för annat antagande än att detta är ett bestående förhållande (se prop. 1993/94:9 s. 176). I 10 § första stycket införandelagen föreskrivs att om stiftelseförordnandet för en äldre stiftelse innehåller en bestämmelse som innebär att någon får ändra eller upphäva eller i särskilt fall åsidosätta en av stiftaren meddelad föreskrift avseende stiftelsen, den bestämmelsen skall ha samma giltighet som enligt äldre rätt. Bestämmelsen innebär att ett ändringsförbehåll i stiftelseförordnandet för en äldre stiftelse skall ha samma giltighet efter stiftelselagens ikraftträdande som före. Härav följer att bestämmelserna i 6 kap. 1 och 3 §§ stiftelselagen inte får någon betydelse för stiftelser av nu berört slag så länge ändringsförbehållet kvarstår i stiftelseförordnandet (se prop. 1993/94:9 s. 236). Av vad som sagts framgår att enligt äldre rätt stiftaren kunde i ett ändringsförbehåll med giltig verkan föreskriva att han själv eller någon annan när som helst fick ändra föreskrifterna i förordnandet med påföljd att kravet på tillstånd bortföll. Om rätten att ändra m.m. avsåg stiftelsens ändamålsföreskrifter, krävdes det dock för att föreskriften skulle vara giltig att rätten i den delen hade gjorts beroende av att viss händelse inträffade som den ändringsberättigade inte kunde råda över. 4.3 Några grundläggande civilrättsliga bestämmelser om stiftelser För att helt och fullt förstå innebörden av stiftelselagens bestämmelser om permutation bör man även känna till några grundläggande civilrättsliga bestämmelser om stiftelser. De civilrättsliga bestämmelserna har nämligen betydelse även när det gäller permutation. Det är t.ex. så att stiftelselagens tvingande bestämmelser samt vissa stiftelserättsliga grundsatser sätter en yttersta gräns för vilka ändringar m.m. av stiftelseförordnandet som är möjliga att besluta om med stöd av bestämmelserna i 6 kap. stiftelselagen. Här redovisas därför några civilrättsliga bestämmelser i stiftelselagen som på olika sätt kan ha betydelse för frågan om permutation. Första behandlas den allmänna definitionen av stiftelsebegreppet. Därefter behandlas förvaltningen av stiftelser. Slutligen behandlas ansvaret för stiftelsens åtaganden mot tredje man och styrelseledamöternas skadeståndsansvar. Den allmänna definitionen av stiftelsebegreppet Enligt 1 kap. 2 § första stycket stiftelselagen bildas en stiftelse genom att egendom enligt förordnande av en eller flera stiftare avskiljs för att varaktigt förvaltas som en självständig förmögenhet för ett bestämt ändamål. Den närmare innebörden av kravet att viljeförklaringen i stiftelseförordnandet skall innefatta ett bestämt ändamål är att ändamålet måste vara angivet med en sådan grad av bestämdhet att det går att verkställa. I annat fall får förordnandet inte någon rättsverkan över huvud taget. Förordnandet får inte heller någon rättsverkan, om det av stiftaren angivna ändamålet strider mot lag eller goda seder eller om det - även om det ges en rimlig tolkning - inte är möjligt att främja (se prop. 1993/94:9 s. 105). Bestämmelsen i 1 kap. 2 § första stycket stiftelselagen innefattar också ett krav på att stiftarens avsikt med stiftelseförordnandet är att skapa en självständig förmögenhet av varaktig natur. Kravet får anses uppfyllt så snart det av stiftaren angivna ändamålet är varaktigt och förordnandet inte innehåller föreskrifter som i sig betyder att det endast kan vara verksamt , t.ex. två eller . Ett exempel på föreskrifter av det senare slaget är att förordnandet skall anses upphävt efter endast . Ett annat exempel är att den avskilda egendomen snabbt skall förbrukas för ändamålet i fråga (se prop. 1993/94:9 s. 106). Om kravet på varaktighet är uppfyllt får detta i allmänhet anses visa att stiftaren med förordnandet avsett att få till stånd en självständig förmögenhet. Den omständigheten att varaktighetskravet är uppfyllt hindrar emellertid inte att det ändå kan uppstå tvekan om vilken självständighet stiftaren har avsett för den ifrågavarande egendomen. Särskilt gäller detta om stiftelseförordnandet är testamentariskt och stiftaren i stiftelseförordnandet utsett en juridisk person, t.ex. en ideell förening, att vara mottagare av den egendom som anslagits (se prop. 1993/94:9 s. 106). Om syftet med förordnandet är att främja stiftaren i ekonomiskt avseende får förordnandet inte heller av stiftaren avsedd rättsverkan. I det förhållandet att stiftelsen skall vara en självägande förmögenhet ligger nämligen också att den som vill gynna sig själv i ekonomiskt hänseende är hänvisad till andra juridiska former än stiftelsen. Ett stiftelseförordnande som innebär att stiftaren för egen del skall åtnjuta den löpande avkastningen på den egendom som stiftarens förmögenhetsdisposition omfattar blir rättsligt sett att betrakta som ett uppdragsförhållande mellan stiftaren och egendomens mottagare (se prop. 1993/94:9 s. 44 f. och s. 106, bet. 1993/94:LU12 s. 10, jfr , Om stiftelser, s. 132 f.). Enligt huvudregeln i 3 § införandelagen skall en äldre förmögenhetsbildning anses som stiftelse enligt stiftelselagen, om den närmast före ikraftträdandet uppfyllde de krav som stiftelselagen ställer på stiftelsebildning. Och enligt 4 § införandelagen gäller stiftelselagens bestämmelser för sådana äldre stiftelser som uppfyller kraven med de begränsningar som följer av införandelagen. Vissa bestämmelser i införandelagen som innefattar begränsningar i fråga om stiftelselagens tillämplighet på äldre stiftelser kommer att behandlas i det följande. Förvaltning av stiftelsen - styrelsens ansvar och stiftarens inflytande Den principiella utgångspunkten för förvaltning av stiftelser är att före- skrifterna i stiftelseförordnandet skall följas, om de inte strider mot tvingande bestämmelser i stiftelselagen (se 2 kap. 1 § stiftelselagen samt prop. 1993/94:9 s. 48 och 62). Stiftelselagens förvaltningsbestämmelser gäller således för stiftelser endast i den mån stiftaren har underlåtit att i sitt förordnande reglera de frågor som bestämmelserna behandlar. De tvingande förvaltningsbestämmelser som finns i stiftelselagen har ansetts påkallade dels av hänsyn till utomstående som ingår rättshandlingar med stiftelsen eller som på annat sätt kommer i kontakt med stiftelsen, dels för att tillgodose vissa grundläggande krav på klarhet och reda vid förvaltningen; det senare är närmast motiverat av hänsyn till stiftaren själv och det ändamål för vilket stiftelsen se prop. 1993/94:9 s. 62). Då en stiftelse har ett eget ledningsorgan - en styrelse - föreligger egen förvaltning, och då förvaltningen ombesörjs av en annan juridisk person - en förvaltare - föreligger anknuten förvaltning (se 2 kap. 2 § stiftelselagen). När det i den följande framställningen talas om styrelsen avses även förvaltare, om inte något annat uttryckligen anges. När det gäller styrelsens allmänna åligganden gäller enligt tvingande bestämmelser i stiftelselagen att styrelsen bl.a. skall svara för att före- skrifterna i stiftelseförordnandet följs (2 kap. 3 §), att förmögenheten är placerad på ett godtagbart sätt, i den mån det inte följer av stiftelse- förordnandet hur den skall vara placerad (2 kap. 4 §), att stiftelsen har ett namn (2 kap. 7 §), att stiftelsen fullgör sin bokförings- och årsredo- visningsskyldighet (2 kap. 8 § första stycket), samt att stiftelseförordnandet och övriga handlingar avseende stiftelsen förvaras på ett betryggande sätt (2 kap. 8 § andra stycket). Det finns i och för sig inte något som hindrar att det i stiftelseförordnandet föreskrivs att något annat organ än styrelsen skall fatta beslut om t.ex. användningen av den löpande avkastningen, men det yttersta juridiska ansvaret för hur stiftelsens tillgångar är placerade och för hur dess tillgångar används ligger alltid hos styrelsen (se 2 kap. 3 § stiftelselagen och prop. 1993/94:9 s. 117 f.). I 10 § andra stycket införandelagen finns en bestämmelse som innebär att om ett alltjämt giltigt äldre ändringsförbehåll föreskriver att någon annan än styrelsen får för stiftelsens räkning fatta beslut om permutation, så gäller för det beslutet inte bestämmelserna i 2 kap. 3 § första stycket stiftelselagen om att styrelsen svarar för att föreskrifterna i stiftelseförordnandet följs. Ett giltigt äldre ändringsförbehåll kan ju som tidigare framgått t.ex. föreskriva att någon annan än styrelsen - t.ex. stiftaren - får fatta beslut om permutation med för styrelsen bindande verkan (se avsnitt 4.2). Ett sådant ändringsförbehåll kan vidare föreskriva att vissa förutsättningar måste vara uppfyllda för att ett beslut om permutation skall få fattas. Bestämmelsen i 10 § andra stycket införandelagen innebär att styrelsen i sådana fall inte kan göras ansvarig för beslut som fattas av annan utan att de i stiftelseförordnandet föreskrivna förutsättningarna för permutation föreligger (se prop. 1993/94:9 s. 226). Styrelsen skall också enligt tvingande bestämmelser företräda stiftelsen gentemot utomstående (2 kap. 16 §, jfr beträffande förvaltaren 2 kap. 23 §). I de stiftelser som är registrerade i stiftelseregistret har styrelsen respektive förvaltaren en ovillkorlig rätt att bemyndiga någon annan att företräda stiftelsen och teckna dess namn och firma. Har styrelsen, förvaltaren eller annan företrädare för stiftelsen företagit en rättshandling för stiftelsen och därvid överskridit sin befogenhet, gäller inte rättshandlingen mot stiftelsen, om den mot vilken rättshandlingen företogs insåg eller borde ha insett att befogenheten överskreds (2 kap. 17 och 24 §§). Om inte annat följer av stiftelseförordnandet är det styrelsen som utser och entledigar ledamöterna i styrelsen (2 kap. 9 § första stycket). Stiftaren kan alltså föreskriva i stiftelseförordnandet att han själv skall utse eller entlediga styrelsens ledamöter eller utse ordföranden i styrelsen. Stiftaren kan vidare förbehålla sig själv rätt att utse eller entlediga revisorer eller bestämma arvode åt styrelsens ledamöter eller revisorerna. När egen förvaltning föreligger skall styrelsen därför inte svara för åtgärd som i enlighet med stiftelseförordnandet vidtagits av någon annan än styrelsen i fråga om att utse eller entlediga ledamöter i styrelsen eller att utse eller entlediga revisorer. Styrelsen eller förvaltaren skall inte heller svara för åtgärd som i enlighet med förordnandet vidtagits av någon annan i fråga om att bestämma arvode åt styrelseledamöterna, förvaltaren eller revisorerna. När det gäller frågan vilket inflytande som stiftaren kan ha över för- valtningen av stiftelsen skall till en början återigen påpekas att stiftelse- lagen inte innehåller något hinder mot att stiftaren förbehåller sig rätten att fortlöpande bestämma vilka personer som skall ingå i stiftelsens styrelse. Och inte heller i övrigt innehåller stiftelselagen några bestämmelser som generellt begränsar stiftarens inflytande över förvaltningen av stiftelsen (se prop. 1993/94:9 s. 65 och , Stiftelsernas rättsliga ställning enligt stiftelselag, 1996, s. 40). Stiftelselagen innehåller emellertid i några särskilt angivna fall spärrar när det gäller vilket inflytande stiftaren kan förbehålla sig. Styrelsen för en stiftelse får inte bestå av enbart stiftaren eller stiftarna (2 kap. 10 §). Stiftaren får inte heller vara förvaltare (2 kap. 19 § andra stycket). Av 7 § införandelagen följer dock att dessa bestämmelser inte gäller i fall då stiftaren eller stiftarna vid stiftelselagens ikraftträdande ensamma är styrelse eller stiftaren är förvaltare för stiftelsen. Vidare innehåller stiftelselagen bestämmelser om jäv för styrelseledamöter och förvaltare och dessa bestämmelser gäller även för stiftaren om han deltar i den direkta förvaltningen (se 2 kap. 14 respektive 21 §§). I stiftelselagen finns även ett direkt förbud för stiftaren att vara revisor i stiftelsen (4 kap. 6 §). Stiftelselagens låneförbud träffar också stiftaren. Sålunda får en stiftelse inte lämna penninglån till eller ställa säkerhet till förmån för bl.a. stiftaren (2 kap. 6 § första stycket 1). Som tidigare nämnts är det en stiftelserättslig grundsats att stiftaren inte kan använda stiftelseformen för att främja sig själv i ekonomiskt hänseende. Denna grundsats begränsar naturligtvis också stiftarens möjlighet att påverka förvaltningen av stiftelsen. Ansvaret för stiftelsens åtaganden mot tredje man och styrelseledamöternas skadeståndsansvar, m.m. Som tidigare nämnts får en stiftelse rättskapacitet redan då den bildas (se 1 kap. 4 § första stycket stiftelselagen och prop. 1993/94:9 s. 59 f.). För en stiftelses skulder svarar endast stiftelsens tillgångar (1 kap. 4 § andra stycket stiftelselagen). Detta gäller även för stiftelser som bedriver näringsverksamhet. Mot denna bakgrund har det ansetts nödvändigt att i stiftelselagen införa vissa bestämmelser till skydd för den som träder i förbindelse med t.ex. en stor avkastningsstiftelse eller en stiftelse som utövar näringsverksamhet (se prop. 1993/94:9 s. 62). Stiftelselagen föreskriver inte något minsta kapitaltillskott vid bildandet av en stiftelse, men däremot finns bestämmelser som i viss utsträckning kan skydda stiftelsens befintliga kapital. I lagen finns t.ex. bestämmelser om bokföring, årsredovisning och revision samt om låneförbud. Vidare finns bestämmelser om tvångslikvidation av stiftelser som bedriver näringsverksamhet, om värdet av stiftelsens tillgångar är lägre än summan av skulderna. I lagen finns även bestämmelser om tillsyn över stiftelser. Eftersom stiftelsens företrädare inte har något personligt ansvar för stiftelsens förpliktelser har det ansetts angeläget att efterlevnaden av stiftelselagens bestämmelser till skydd för tredje man sanktioneras med skadeståndsbestämmelser för ledamöter i stiftelsestyrelser respektive förvaltare av stiftelser samt för revisorer (se prop. 1993/94:9 s. 62 och 81). Bestämmelser om dessa sysslomäns skadeståndsskyldighet finns i 5 kap. stiftelselagen. Kapitlet innehåller bestämmelser om skadeståndsskyldighet också gentemot stiftelsen. Ledamöter i en stiftelsestyrelse, förvaltaren vid anknuten förvaltning och revisorer är sålunda skadeståndsskyldiga gentemot stiftelsen, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar stiftelsen ekonomisk skada då de fullgör sitt uppdrag. De är skadeståndsskyldiga även gentemot annan som har tillfogats skada genom en överträdelse av stiftelseförordnandet eller stiftelselagen. (Se 5 kap. 1 och 2 §§ stiftelselagen.) Vid sidan av talan för stiftelsens räkning medger stiftelselagen sålunda att talan mot stiftelsens sysslomän förs jämväl av annan som har tillfogats skada genom att någon av dessa har åsidosatt föreskrifterna i stiftelseförordnandet eller stiftelselagen. Till de utomstående som berörs av stiftelsens verksamhet och som därmed kan vara berättigade till skadestånd hör stiftelsens eller förvaltarens anställda samt borgenärer eller andra som ingår rättshandlingar med stiftelsen. Även den som ingår i stiftelsens destinatärskrets kan vara en sådan skadeståndsberättigad utomstående (se prop. 1993/94:9 s. 170). På grund av att skadeståndskyldighet mot tredje man inträder endast då stiftelseförordnandet eller stiftelselagen överträtts blir styrelsens ledamöter eller förvaltaren inte ansvariga för skada som har tillfogats en motpart till stiftelsen vid kontraktsbrott från stiftelsens sida. I sådana fall får motparten i stället vända sig mot stiftelsen. Sedan skadeståndet har fastställts, kan dock styrelsens ledamöter eller förvaltaren bli skadeståndsskyldiga mot stiftelsen (se prop. 1993/94:9 s. 170). I fråga om stiftelser som utövar näringsverksamhet blir styrelseledamöterna eller förvaltaren personligen och solidariskt ansvariga för stiftelsens uppkommande förpliktelser, om de inte upprättar en särskild balansräkning då de är skyldiga att göra det eller om de, trots att balansräkningen utvisar att värdet av tillgångarna understiger värdet av skulderna, inte begär stiftelsen i likvidation. En styrelseledamot eller förvaltaren undgår dock ansvar, om han visar att underlåtenheten inte beror på försummelse av honom (se 7 kap. 3 § stiftelselagen). Från grundregeln att endast stiftelsens tillgångar svarar för stiftelsens skulder kan det finnas undantag som följer av allmänna rättsgrundsatser. Termen ansvarsgenombrott brukar användas som beteckning för det ansvar för ett aktiebolags eller en ekonomisk förenings förpliktelser som utan formellt lagstöd kunnat förekomma för aktieägare, föreningsmedlemmar eller andra intressenter i bolaget eller föreningen (se betänkandet Ansvarsgenombrott m.m. SOU 1987:59 s. 43). För en stiftelses del skulle ett ansvarsgenombrott närmast innebära att stiftaren åläggs ett ansvar för stiftelsens förpliktelser. Ansvarsgenombrott har såvitt känt inte förekommit i fråga om stiftelser. I doktrinen har dock anförts att ansvarsgenombrott i och för sig skulle kunna förekomma vid ett illojalt utnyttjande av stiftelseformen (se , a.a. s. 80). 4.4 Regleringen av kommunala verksamhetsstiftelser En första allmän förutsättning för att en kommun, ett landsting, eller en kyrklig församling skall få engagera sig i en verksamhet som bedrivs av en stiftelse eller en annan juridisk person är att verksamheten faller inom den kommunala kompetensen, dvs. kommunens behörighet att befatta sig med ett visst slag av angelägenheter (se , Kommunalrätt, 15 uppl. 1995, s. 28 f. och 58). I 2 kap. kommunallagen (1991:900) finns bestämmelser om kommunernas och landstingens befogenheter. Och i 11 kap. kyrkolagen (1992:300) finns en uppräkning som bestämmer församlingars, pastoratssamfälligheters och flerpasto- ratssamfälligheters kompetens. I 3 kap. 16-19 §§ kommunallagen finns bestämmelser om kommunala företag. Enligt 3 kap. 16 § första stycket får kommuner och landsting efter beslut av fullmäktige lämna över vården av en angelägenhet, för vars handhavande särskild ordning inte föreskrivits, till ett aktiebolag, ett handelsbolag, en ekonomisk förening, en ideell förening, en stiftelse eller en enskild individ. I paragrafens andra stycke erinras om bestämmelsen i 11 kap. 6 § regeringsformen, att vården av en angelägenhet som innefattar myndighetsutövning får överlämnas endast om det finns stöd för det i lag. I 3 kap. 16 § tredje stycket erinras om bestämmelserna i 1 kap. 9 § sekretesslagen (1980:100) om allmänhetens rätt att ta del av handlingar hos vissa kommunala företag. I 1 kap. 9 § första stycket sekretesslagen anges att vad som föreskrivs i tryckfrihetsförordningen om rätt att ta del av handlingar hos myndighet skall i tillämpliga delar gälla även handlingar hos bl.a. stiftelser där kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande. Sådana stiftelser skall vid tillämpningen av sekretesslagen jämställas med myndighet. Kommuner och landsting skall anses utöva ett rättsligt bestämmande inflytande över en stiftelse, om de ensamma eller tillsammans har rätt att utse eller avsätta mer än hälften av ledamöterna i styrelsen för stiftelsen (se 1 kap. 9 § andra stycket sekretesslagen). Om en angelägenhet överlämnas till en stiftelse, gäller för verksamheten inte de rättsregler som reglerar . Stiftelsens beslut kan inte överklagas, dess styrelseledamöter och anställda står inte under tillsyn av ombudsmän osv. Kommunallagens bestämmelser gäller dock för de kommunala beslut som rör förhållandet mellan kommunen och stiftelsen, t.ex. fullmäktiges beslut att bilda stiftelsen (se , a.a. s. 58 f.). I kommunallagen finns också bestämmelser som begränsar risken för att verksamheter undandras kommunalfullmäktiges kontroll genom att kommunen bildar fristående företag, t.ex. i stiftelseform. Enligt 3 kap. 17 § skall fullmäktige, innan en kommun eller ett landsting ensam bildar en stiftelse för en angelägenhet, dels fastställa det kommunala ändamålet med verksamheten, dels utse samtliga styrelseledamöter och minst en revisor, dels se till att fullmäktige får yttra sig innan sådana beslut i verksamheten fattas som är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt.