prop · GK033 · 1997-01-01 00:00:00 — Många av de problem och hot som kulturmiljösektorn förväntas motverka är också gemensamma med naturmiljösektorn. Länsstyrelsereformen har i stort sett fått det önskade genomslaget och arbetet med kulturmiljön har decentraliserats. Integreringen i samhällsplaneringen har i många stycken genomförts ; att kulturmiljövärden av olika typer finns spridda över hela landet har blivit mer allmänt känt och uppmärksammat, liksom medvetandet om att det finns kulturella och sociala, men även ekonomiska värden i att bevara årsringarna i kulturmiljön. Samlad statistik över medborgarnas intresse saknas, men att intresset för kulturmiljön blivit större antyds bl.a. av besöks- och tittarsiffror för kulturhistoriskt intressanta platser respektive TV-program samt köp av böcker om kulturmiljön. Även engagemanget i bevarande och vård av den egna vardagsmiljöns kulturvärden, som det kommer till uttyck i deltagande i t.ex. aktionsgrupper för bevarande och medlemskap i hembygdsföreningar, förefaller ha blivit större. Trots att den allmänna medvetenheten om kulturmiljöns betydelse sålunda måste anses ha ökat kan man ändå konstatera att kulturvärdena i miljön fortsatt inte sällan hanteras med ovarsamhet eller med okunskap. När långsiktiga kulturvärden ställs mot andra samhällsintressen, som uppfattas som viktiga i ett kort perspektiv, kan de förra fortfarande offras till förmån för offentlig och enskild exploatering av mark och byggnader. Det framstår som fullt klart att våra samlade resurser, vår miljö i dess vidaste bemärkelse, måste förvaltas på ett långsiktigt och hållbart sätt. I detta arbete är kulturvärdena en oskiljaktig del av miljön. Det gäller hanteringen av stadsmiljön likaväl som framtiden för landsbygdens kulturlandskap. I den praktiska hanteringen av vår gemensamma miljö är det därför av särskild vikt att olika sektorer och synsätt kan förenas till gagn för en långsiktigt hållbar förvaltning och utveckling av kultur- och naturmiljön. Med detta som utgångspunkt kommer regeringen att genomföra en särskild översyn av de nuvarande formerna för samverkan mellan kulturmiljö- och naturvårdssektorerna. En samlad bevarande- och hushållningsstrategi bör leda till kvalitativa förbättringar och effektivitetsvinster, rörande såväl planering och förvaltning som resursanvändning. Förslag till utveckling av detta område kommer att presenteras . Kulturmiljöbegreppet Kulturmiljö förknippas vanligen med den yttre miljön, men handlar även om den inre och dessutom om ett såväl materiellt som immateriellt arv. Generationer av människor har genom byggenskap, odling, namngivning och berättelser om platser m.m. satt sin prägel på såväl stad som landsbygd. Med anledning av den förändring av relationen kyrka-stat som skall genomföras vill regeringen i detta sammanhang särskilt understryka det kyrkliga kulturarvets stora betydelse för en allmän förståelse av framväxt som en modern europeisk nation. Kulturmiljöer finns sålunda snart sagt överallt och berör alla människor. I prop.1987/88:104 om kulturmiljövård aviserades en ny politik, som bl.a. handlade om vilka deltagarna i kulturmiljövården var och kulturmiljövårdens förhållande till allmänheten. Det handlar om att i det allmänna medvetandet och hos de enskilda medborgarna, ytterligare förankra och fördjupa kunskapen om kulturvärden samt medvetenheten om dessas betydelse för och användning i samhällsutvecklingen. Kulturmiljövården har också i högre grad inriktats mot förmedling, deltagande i samhällsutvecklingen i stort och allmänhetens delaktighet. Detta torde emellertid inte självklart inbegripas i begreppet vård. Den grundläggande och fortsatt mycket viktiga uppgiften är givetvis att bevara och vårda, sett som ett samlingsbegrepp för alla de olika arbetsuppgifter detta innebär, men detta är alltså endast ena sidan av den nödvändiga verksamheten. Regeringen använder därför begreppet kulturmiljö, som bättre förmår rymma kulturmiljöarbetets vidgade verksamhetsfält. De övergripande målen för kulturmiljövården har behandlats tidigare (prop. 1987/88:104, bet. 1987/88:KrU21, rskr. 1987/88:390). Dessa mål bör ligga fast, men kompletteras av den inriktning som redovisas i avsnitt 14.6.1. Sammanfattning av reformförslag I budgetpropositionen (prop. 1996/97:1) föreslår regeringen att kulturmiljö- området som engångsanvisningar förstärks med . 14.6.2 Ansvarsfördelningen inom kulturmiljöarbetet Regeringens bedömning: bör efter samråd med precisera villkoren för statsbidrag till de regionala museerna vad avser kulturmiljöarbetet. Dessa villkor bör grundas på den fördelning av ansvar och arbetsuppgifter inom en region som varje länsstyrelse och regionalt museum gemensamt kan enas om. Statsbidraget bör anpassas till i vilken utsträckning som respektive regionalt museum är villigt att påta sig och utföra arbetsuppgifter. Ansvaret för uppföljning och utvärdering bör delas av och . bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Regeringen gav RAÄ i uppdrag att utarbeta fördjupade riktlinjer för ansvarsfördelningen inom kulturmiljövården. Rapporten överenstämmer i sina grunddrag med regeringens bedömning. Det stora flertalet regionala museer och länsstyrelser anser det önskvärt med ett klargörande av ansvarsfördelningen mellan den centrala myndigheten, länsstyrelser och regionala museer samt med en precisering av villkoren för statsbidrag. Skälen för regeringens bedömning: Ett effektivare resursutnyttjande med krav på uppföljning och utvärdering kräver tydligare riktlinjer för kulturmiljöarbetet. Att flera offentliga aktörer ingår i kulturmiljöarbetet är dock en tillgång och inte en nackdel. En viktig förutsättning härvid är att enighet råder om ansvars- och arbetsfördelning mellan dessa aktörer och att de samarbetar för att de för sektorn gemensamma målen skall kunna uppnås. och det regionala museet skall sålunda samverka utifrån en grundläggande samsyn på kulturmiljöarbetets inriktning, behov och prioriteringar i regionen. I 1 kap. 1 § lagen (1989:950) om kulturminnen m.m. slås fast att det är en nationell angelägenhet att vårda och skydda kulturmiljön och att detta ansvar delas av alla. De offentliga aktörerna är härvid på central nivå Riksantikvarie- ämbetet (RAÄ), regionalt länsstyrelserna, länsmuseerna och landstingen samt på lokal nivå kommunerna och de kommunala museerna med statsbidrag. Länsmuseerna och de kommunala museer i , och som erhåller statsbidrag, benämns härefter de regionala museerna. Även vissa av de centrala museerna har en plats i kulturmiljöarbetet och likaså kommunala museer utan statsbidrag. Andra aktörer av betydelse för kulturmiljöarbetet är forskarvärlden, hembygds- och intresseföreningar, mark- och fastighetsägare samt givetvis alla de som brukar kulturmiljön. De centrala museernas roll ligger dock huvudsakligen utanför det regionala och lokala kulturmiljöarbetet, och de övriga aktörernas insatser regleras inte. Deras roller berörs inte i det följande. Länsmuseerna är vid sidan av sin roll i det statligt reglerade kulturmiljöarbetet självständiga kulturinstitutioner, med egna mål och prioriterade verksamheter. De är i allmänhet organiserade som stiftelser med landsting och kommuner, och även hembygdsrörelsen, som huvudmän, men även i ett par fall som ideella föreningar. Länsmuseerna har inte några myndighetsuppgifter och kan därigenom, men även genom sin konstruktion och sitt arbetssätt, skapa opinion och väcka allmänhetens intresse och engagemang för kulturmiljön. Regeringen vill för information redovisa att RAÄ och kommer att ges ett gemensamt uppdrag att ta fram ett faktaunderlag för utformande av riktlinjer om vad som kan anses vara uppgifter inom ramen för statsbidraget till de regionala museerna, respektive uppdrag som förutsätter särskild ersättning. Riktlinjerna skall ligga till grund för den fördelning av ansvar och arbetsuppgifter kring vilken enighet skall uppnås på regional nivå. Förutsättningar och behov är olika i länen och detta ger möjlighet att ta hänsyn till de rådande förutsättningarna. Den regionala nivåns ansvarsfördelning skall ligga till grund för de villkor för statsbidrag som beslutar om efter samråd med RAÄ. skall efter samråd med RAÄ anpassa statsbidraget till i vilken utsträckning respektive regionalt museum är villigt att påta sig och utföra de arbetsuppgifter som med utgångspunkt i de nämnda riktlinjerna kan anses vara rimliga. Vägledande vid fördelningen av de offentliga aktörernas ansvar och arbetsuppgifter inom respektive region, skall vara hur de tillsammans och på bästa sätt kan lösa uppgiften att uppnå de gemensamma målen för kulturmiljösektorn. Några grundläggande förutsättningar för fördelning av ansvar och arbets- uppgifter kan utpekas. RAÄ skall ha till uppgift att självständigt följa kultur- miljöarbetet på den regionala och lokala nivån samt utvärdera detta och utveckla de olika stödfunktioner som kan behövas. Samordningen av de statliga kulturmiljöinsatserna skall på central nivå vila på RAÄ och på regional nivå på länsstyrelserna. Det faktiska arbetet med kunskapsbasen utförs huvudsakligen av de regionala museerna och detta skall gälla även . Kunskapsbasens innehåll och uppbyggnad skall dock vara en uppgift även för övriga offentliga aktörer, också forskningens och intresseorganisationers åsikter och önskemål skall härvid beaktas. Länsstyrelsernas behov av biträde inför fattande av beslut och andra typer av ställningstaganden skall tillgodoses. förutsätter ett långsiktigt arbete för kulturmiljöns bästa förankring i den allmänna opinionen och engagemang hos enskilda och organisationer. Här har det regionala museet en särskilt viktig roll att fylla. 14.6.3 Bygghyttor, sysselsättning och utbildning har stora arbetsmarknadsmotiverade insatser gjorts för att stimulera sysselsättningen inom kulturarvsområdet. Det har framför allt gällt byggnadsvård, som på detta sätt via statsanslagen tillförts ca 700 miljo- ner kronor, men även SESAM-satsningen om och flera arkivsatsningar är primärt sysselsättningsskapande projekt. Det innebär att museiområdet, arkiven och kulturmiljön gemensamt har goda förutsättningar och upparbetade kanaler för att kunna skapa meningsfull sysselsättning. Detta särskilt i präglad av hög arbetslöshet parad med ett stort intresse för kulturarvet. Erfarenheterna av gjorda satsningar inom detta område är särdeles goda. Det handlar om arbetsintensiva projekt som över hela landet genererat många arbetstillfällen direkt och indirekt. Men det handlar också om mer svårmätbara sidoeffekter som ökad stolthet över den egna kulturen, tillgång till särskilda material som annars är orimligt dyra, ökad kunskap hos hantverkare och byggnadsarbetare om kvaliteter i den byggda miljön, bättre förutsättningar för kulturturism, regionalpolitisk stimulans, nya möjligheter för kulturaktiviteter i renoverade lokaler, samarbetsfördelar mellan annars sektoriserade institutioner och verksamheter, uppordnade museala och arkivaliska samlingar etc. Inte minst insatsområdena med denna inriktning inom EU:s strukturfondsprogram visar att möjligheterna till reell och varaktig sysselsättning inom kulturarvsområdet tillmäts stor vikt. Regeringens förslag: I budgetpropositionen för föreslår regeringen att får en engångsanvisning om att fördela till stöd för uppbyggandet, breddningen och vidareutvecklingen av de regionala och kommunala organisationer som inom kulturarvsområdet utgör en bas för arbetsmarknadsinsatser och utbildningar. förslag: Utredningen framhåller att utbildningsinsatser finansierade via arbetsmarknadsmedel har lett till en viktig höjning av kunskapsnivån inom byggandet samt drar slutsatsen att sådana satsningar kan utgöra ett kontinuerligt inslag i vården av kulturarvet. Ryckigheten i syssel- sättningsinsatserna gör dock verksamheten svårplanerad. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som kommenterat förslaget ställer sig positiva. tidigare överväganden: I behandlingen av propositionen En effektivare arbetsmarknadspolitik (prop. 1994/95:218, bet. 1994/95:AU15, rskr. 1994/95:398, 399) framhålls vikten av att utveckla resurshushållning och långsiktigt hållbara metoder för återvinning av byggmaterial i kombination med bygghyttor. Skälen för regeringens förslag: De mycket positiva erfarenheter och den allmänna beredskap som utvecklats såväl centralt som regionalt genom de senaste årens stora satsningar på att skapa arbete inom kulturarvsområdet bör tas till vara. På flera orter finns fungerande organisationer som lyckats förena utbildning av arbetslösa med ny sysselsättning och vård inom kulturarvssektorn. Särskilt framgångsrika har satsningarna på "byggnadshyttor" varit. I , med Hallandsmodellen, och på många andra ställen runt om i landet har det växt upp en bas och en beredskap för att utveckla kunskapen om kulturarvet som viktiga delar av den byggda miljöns kulturvärden kunnat räddas. Dessa regionala och lokala initiativ bör, enligt regeringens mening, kunna breddas och utvecklas vidare. Det är också regeringens uppfattning att det i stort sett saknas medel för att skapa en strategisk planering kring verksamheten. Eftersom situationen och förhållandena skiftar i olika delar av landet bör eventuella insatser bedömas utifrån de lokala förutsättningarna. Den regionala utvecklingen och koordineringen av regionernas framtida sysselsättningsinsatser är viktigt, liksom utvecklingen av rådgivningscentraler för allmänheten vilket i förlängningen kan medverka till ett stärkande av den regionala identiteten. Regeringen föreslår därför att särskilda medel anvisas för att regionalt och lokalt utveckla, stärka och etablera organisationer och projekt som särskilt arbetar med att skapa sysselsättning inom kulturarvssektorn. bör fördela medlen. Särskilt bör insatser som kan relateras till hushållning med den byggda miljöns resurser (återvinning av byggnadsmaterial, materialdepåer och selektiv rivning), och utbildningsinriktade projekt kunna lyftas fram. Centrumbildningar av olika slag kan stödjas och utvecklas med detta anslag. I uppgifterna kan bl.a. ingå att samla och kontinuerligt föra vidare erfarenheter, bilda ett nationellt nät av materialdepåer och utveckla ett långsiktigt hållbart system för byggnadsvård. Regeringen föreslår i budgetpropositionen för (prop. 1996/97:1) att anvisas för detta ändamål. 14.6.4 Industriminnen har på regeringens uppdrag tagit fram ett handlingsprogram för bevarande, vård och långsiktig förvaltning av landets industriminnen. Uppdraget redovisas i fördjupade anslagsframställning för år 1997-1999. Enligt bör bevarandearbetet och effekterna av en satsning bl.a. främja medborgarförankringen och uppslutningen kring det industrihistoriska arvet, skapa en modern kunskapsbas över industriminnen, medverka till att regionala och lokala industriminnesvårdsprogram utarbetas samt stärka och utveckla samverkan med olika museer och institutioner för att samla och stärka resurserna för att bevara det industrihistoriska arvet. Regeringens förslag: I budgetpropositionen för föreslår regeringen att får en engångsanvisning om . Medlen skall användas till att intensifiera arbetet med landets industriminnen genom informations-, samordnings- och utvecklingsinsatser. bedömning: Utredningen framhåller behovet av en helhetssyn och ett samlat agerande för vårt industriella arv. Den betonar även samband och integration mellan den byggda miljön, traditioner och levnadsskick, föremål och produktionsprocesser. tidigare överväganden om industriminnen: (bet. 1994/95:KrU3) anförde i samband med att uppdraget angående landets industriminnen gavs till att uppdraget inte enbart avsåg den byggda industrimiljön, utan att även den del av industriminnesvården som berör arbetsliv, konsumtionsmönster, värderingar och livsformer kan belysas. Skälen för regeringens förslag: bör nu intensifiera arbetet med landets industrihistoriska arv i första hand genom informations-, utvecklings- och samordningsinsatser enligt det programförslag som har utarbetats. Det fortsatta arbetet förutsätter en nära samverkan med bl.a. , Arbetets museum, , och Kungl. För detta ändamål föreslår regeringen i budgetpropositionen för (prop. 1996/97:1) att anvisas av engångsmedel för . 15 Massmedier Massmedierna har betydelse för kulturen i en rad olika avseenden. Det mest grundläggande är att den yttrandefrihet som är en förutsättning för ett fritt och levande kulturliv, liksom för vår politiska demokrati, bygger på att det finns fria och självständiga massmedier där debatter kan föras och åsikter brytas. Det är en angelägen uppgift att slå vakt om mångfalden på massmedieområdet och motverka likriktning och förytligande. Debatten om maktkoncentrationen inom medievärlden är viktig i detta sammanhang. Massmedierna bidrar i mycket hög grad till att utjämna skillnaderna mellan olika landsändar och befolkningsgrupper i fråga om tillgång till kulturupp- levelser. I radion och televisionen förekommer musik, teater och angelägna debatter som kan höras och ses över hela landet. Det finns en risk för att massmedier som verkar på kommersiella villkor i så hög grad inriktar sig mot att tilltala en stor och allmän publik att mångfalden kommer bort och att innehållet blir förutsägbart och trivialt. Därför är det angeläget att det finns public service-företag inom radion och televisionen som utan att vara beroende av en kommersiell marknad kan svara för mångfald och kvalitet. Nya elektroniska medier kan också göra det lättare för enskilda och grupper med små resurser att nå ut till andra med debattinlägg och konstnärliga verk. Massmedierna har spelat en viktig roll för att närma olika landsändar och regioner till varandra. Radion anses t.ex. haft stor betydelse för utvecklandet av ett riksspråk, som dessa medier också gör det möjligt att spegla det som händer i olika delar av landet. Lika väl som massmedierna ger spridning åt det nya, i form av modeföreteelser eller nya tänkesätt, lika väl kan massmedierna ge kunskap om äldre tiders kultur och levnadsvillkor. Radio och TV, dagspress och populärtidskrifter når inte bara de specialintresserade, som aktivt söker kunskap, utan också de som inte vet att kunskapen finns, men som blir glatt överraskade när de finner den. Massmediernas roll för att informera om andra länder kan knappast överskattas. Televisionen tar oss med till utländska krishärdar men ger oss också inblick i hur vardagslivet levs i olika delar av världen. Genom radioprogram och musikinspelningar, filmer och litteratur får vi del av andra länders kultur och sätt att tänka. Massmedierna ger oss möjlighet att upptäcka både det som skiljer olika folk och kulturer åt men också, vilket är det viktigaste, det som förenar. Därmed bidrar massmedierna till att motverka den främlingsfientlighet som beror på rädsla och okunnighet. Statens åtgärder på massmedieområdet går i första hand ut på att skapa goda betingelser för en självständig verksamhet. Genom att slå vakt om yttrandefriheten och den fria konkurrensen bidrar statsmakterna till att en- skilda massmedier kan utvecklas enligt sina egna förutsättningar. På vissa områden går statens insatser längre. För att vidmakthålla mångfalden inom dagspressen finns stöd till utgivning och samdistribution. Inom radio- och TV- området har de avgiftsfinansierade public service-företagen uppdrag att sända ett programutbud som kännetecknas av mångsidighet och god kvalitet. Inom många branscher, som i huvudsak verkar på kommersiell grund, finns statligt stöd till viss kvalitetsutgivning. Den svenska mediemarknaden har kännetecknats av stor stabilitet både när det gäller utbud och publikvanor. Det är först som mönstren luckrats upp. hade monopol på radio- och TV-sändningar. startade den Londonbaserade TV-kanalen sina sändningar vilket i praktiken innebar att monopolet bröts. fick sändningstillstånd för den tredje markbundna TV-kanalen. Utbudet av radio- och TV-program har flerdubblats . Ca två tredjedelar av alla svenska hushåll har möjlighet att se TV-program som sänds i satellit medan övriga hushåll bara kan se de tre marksända TV-kanalerna , och . Icke-kommersiella lokala kabelsändarföretag, som skall släppa fram olika intressen och meningsriktningar, finns på 26 orter. Det finns dessutom drygt 100 andra företag som sänder lokala kabel-TV-program. Antalet organisationer med tillstånd att sända närradio ökade från 1980 till ca 2 1989, men har minskat till ca 1 1995. introducerades privat reklamfinansierad lokalradio. finns 90 sändningstillstånd fördelade på 40 olika sändningsområden. har varit stabilt första hälft. fanns det 146 dagstidningar i . var antalet 166. De största förändringarna har skett bland endagstidningarna, vilka nästan fördubblade sitt antal till 51 st . Den samlade dagstidningsläsningen har inte förändrats nämnvärt. Dagspressens ställning har förblivit stark, även om en viss försvagning har kunnat märkas . av befolkningen läste en dagstidning en genomsnittlig dag . Radiolyssnandet har också varit stabilt . Mellan av befolkningen lyssnar på radio . Enligt (SOU 1995:85) har andelen lyssnare på minskat med sedan introduktionen av privat lokalradio. Lyssnandet på P 1 har emellertid inte påverkats nämnvärt. TV-tittandet har ökat något främst till följd av att det har tillkommit nya kanaler och att andelen tittare bland befolkningen ökat. Enligt Nordicoms Mediebarometer 1995 ägnar svenskarna i genomsnitt åt massmedier. Ungefär två tredjedelar av ägnas åt radio och TV, medan av tiden ägnas åt dagstidningsläsning. En genomsnittlig dag tittar mer än fyra av fem svenskar på TV. Nästan hela befolkningen tittar på TV under en genomsnittlig vecka. Inom mediesektorn har förändringarna mätt i ägarkoncentration inte varit speciellt stora . första år har dock ett tidigare stabilt ägarmönster brutits. Ägandet av olika medier har ökat i samband med tillkomsten av privat kommersiell lokalradio och TV, vidare har andelen utländskt ägande ökat. Flera ägarskiften har ägt rum inom dagspressen. Antalet ägare har minskat som flertidningsägarna expanderat genom tidningsförvärv. Få nya ägare har tillkommit. Sammantaget präglas hela massmedieområdet av en fortgående förändring bl.a. till följd av den nya digitala tekniken. Datorerna har ändrat produktions- tekniken inom såväl dagspress och tidskrifter som radio och TV. Många tidningar och tidskrifter publiceras inte bara i tryckt form utan även elektroniskt. Det finns också publikationer som enbart är tillgängliga i elektronisk form. Även för radio och TV håller digitala distributionsformer på att slå igenom. 15.1 Dagspress och taltidningar Direkt statligt presstöd ges i form av driftsstöd, utvecklingsstöd och distribu- tionsstöd. Statliga medel utgår även till radio- och kassettidningar för syn- skadade m.fl. Dagspressen åtnjuter också en förmånlig behandling i mervärdes- och reklamskattehänseende. I denna proposition berörs främst de direkta insatserna. 15.1.1 Inriktningen på de framtida insatserna för dagspressen Regeringens bedömning: Statens direkta insatser bör verka för att värna mångfalden på dagstidningsmarknaden i syfte att främja en allsidig nyhetsförmedling och opinionsbildning. Detta bör presspolitiken verka för genom att - främja konkurrens mellan dagstidningar på framför allt den regionala marknaden, - främja förekomsten av monopolbrytande, kompletterande dagstidningar på framför allt den regionala marknaden, - stödja en bred spridning av dagstidningar. Statliga insatser bör dessutom inriktas på att göra det möjligt för synskadade m.fl. att ta del av innehållet i dagstidningar. Skälen för regeringens bedömning: Presstödet har bevarat en viss yttre mångfald, dvs. förekomst av flera olika tidningar inom en region, inom dagspressen. Antalet orter där minst två konkurrerande dagstidningar ges ut var 18 st jämfört med 1975. Den del av presstödet som syftat till att stimulera samdistribution har visat sig mycket framgångsrik. Åtgärderna för att främja samproduktion har dock inte rönt samma framgång.