prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — var skyddstiderna i svensk rätt begränsade till konventionens minimikrav, men genom en lagändring infördes en generell 20-årig giltighetstid. Det hade då konstaterats att de flesta konventionsstater tillämpade längre skyddstider än . Departementschefen uttalade som en allmän utgångspunkt (prop. 1981/82:136 s. 25) att tiden å ena sidan skall vara så lång att förädlaren är i stånd att under normala förhållanden få igen sina kostnader för utveckling av den nya sorten och därjämte en skälig vinst för sitt förädlingsarbete. Å andra sidan borde den inte vara längre än vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte. Departementschefen menade i och för sig att de tidigare gällande skyddstiderna torde vara tillräckliga för de flesta växtsorter som är aktuella för registrering i . Men han framhöll också att vissa växtsorter har stort värde för folkhushållet , eller däröver. Det är dyrbart för förädlarna att upprätthålla en sort, då det kan krävas omfattande arbete för att kontinuerligt ta fram nytt förökningsmaterial. Detta gäller i hög grad för en så viktig växtart som potatis. För att en förädlare skall ha ekonomiskt intresse av att upprätthålla en sort , måste han eller hon därför få intäkter som täcker kostnaderna för detta. Mot bakgrund härav föreslogs den lagändring som ledde till förlängning av skyddstiden till nuvarande nivå. 4.2.3 Användande av sortbenämning Bestämmelserna om användning av en registrerad sortbenämning i 22 § har sin grund i artikel 13 i växtförädlarrättskonventionen. För den som yrkesmässigt utbjuder till försäljning eller på annat sätt tillhandahåller förökningsmaterial av en registrerad växtsort är det enligt första stycket obligatoriskt att använda den benämning som registrerats. Denna skyldighet gäller även efter det att skyddstiden har gått ut eller växtförädlarrätten av någon annan anledning har upphört. Åliggandet att använda den registrerade benämningen gäller såväl sortinnehavaren själv som andra som utnyttjar förökningsmaterial av sorten. Bestämmelsen tillgodoser ett intresse av att enhetliga sortbenämningar brukas i handeln, så att odlare och konsumenter har möjlighet att säkert identifiera en sort. Skyldigheten att använda en sortbenämning efter det att växtförädlarrätten upphört leder till att sorten fortfarande bara får ha en enda benämning också då den kan förökas och omsättas fritt. I 22 § andra stycket föreskrivs att en registrerad benämning för en sort - eller en med denna förväxlingsbar benämning - inte får användas för en annan sort av samma eller närstående växtart eller för material av sådan sort, så länge registreringen av benämningen består. Bestämmelsen kan jämföras med 8 § andra stycket 4, enligt vilken bestämmelse en registrerad sortbenämning inte kan registreras på nytt för en annan sort av samma eller närstående växtart. Genom det nu aktuella lagrummet kompletteras registreringshindret med ett förbud som leder till att den registrerade benämningen inte kan användas på "fel" växtsort i de fall då detta medför en klar risk för vilseledande. Detta skydd är begränsat till den tid som registreringen består. Skälet är att det inte rimligen kan krävas av tredje man som överväger att använda en viss benämning att han eller hon skall göra någon kontroll utöver vilka benämningar som finns antecknade i växtsortregistret. Att bryta mot dessa bestämmelser - uppsåtligen eller av oaktsamhet - medför såväl straffansvar som skadeståndsskyldighet enligt 41 §. För växtförädlarrätten skall enligt 23 § första stycket betalas en årsavgift. Denna avgift skall betalas för varje kalenderår räknat efter det då ansökan om registrering bifölls, om inte annat har bestämts med stöd av 49 §. För det kalenderår då rätten beviljas betalas alltså ingen årsavgift. Härvid skiljer sig reglerna från patentlagen, som föreskriver att avgift beräknas redan från ansökningsdagen. Anledningen till denna avvikelse är att en växtförädlare normalt inte kan påbörja det ekonomiska utnyttjandet av sorten förrän någon tid efter registreringen. I 49 § finns ett bemyndigande för regeringen att fastställa avgifter. Vad gäller årsavgifter har regeringen även bemyndigande att förordna att ett eller flera av skall vara avgiftsfria; därav hänvisningen från 23 § till 49 §. Någon sådan avgiftsfrihet har dock inte föreskrivits. I 23 § andra stycket föreskrivs att förfallodag för årsavgiften är av det kalenderår den avser. som har börjat innan växtsorten registrerades eller därefter förfaller dock årsavgiften först efter dagen för registrering. Denna kompletterande bestämmelse tar sikte på de fall då någon har överklaganderätt och registrering därför inte kan ske förrän beslutet att bevilja växtförädlarrätt har vunnit laga kraft. Om beslut att bifalla ansökningen i ett sådant fall fattas t.ex. , kan inte växtsorten registreras förrän tidigast i februari året därpå, om en invändning har gjorts. När avgiftsskyldighet inträder är alltså växtförädlarrätten fortfarande "svävande". Årsavgiften förfaller därför inte till betalning förrän efter registreringen. Beträffande förskottsbetalning föreskrivs av praktiska skäl att årsavgift inte får erläggas innan registrering skett och inte heller tidigare än före det kalenderår avgiften avser. Slutligen finns även en föreskrift om en möjlighet att erlägga årsavgift efter förfallodagen. En sådan senarelagd betalning skall erläggas från förfallodagen och mot förhöjd avgift. I 24 § föreskrivs om efterkontroll. Som tidigare nämnts är det en förutsättning för växtförädlarrätt att växtsorten är stabil. Detta innebär att sorten efter förökning utförd i enlighet med den av förädlaren anvisade förökningsmetoden alltjämt överensstämmer med beskrivningen såvitt gäller de väsentliga kännetecknen. När det gäller fröförökande växter kan det vara svårt att få stabiliteten hos en ny växtsort tillförlitligen fastställd under den begränsade tid som anslås för provning på ansökningsstadiet. Normalt behövs därför ny provning i syfte att kontrollera att sorten inte har förändrats med avseende på sina väsentliga egen- skaper. Det ankommer på att föranstalta om denna efterkontroll. För att tillförsäkra en faktisk möjlighet att låta genomföra sådan kontroll, föreskrivs att nämnden kan förelägga sortinnehavaren att tillhandahålla förökningsmaterial av sorten samt erforderliga handlingar och upplysningar. Följer inte sortinnehavaren ett sådant föreläggande, och innebär detta ett hinder för tillförlitlig efterkontroll, skall växtsorten enligt 33 § avföras ur registret. I föreläggandet bör erinras om denna påföljd. 4.2.6 Licens, överlåtelse m. m. En sortinnehavare kan ingå avtal om att någon annan skall få rätt att mot ersättning framställa förökningsmaterial av en skyddad sort och marknadsföra detta. Sådant beviljande av licens utgör vid sidan av utnyttjande i egen regi sortinnehavarens väsentliga medel att tillgodogöra sig sortens ekonomiska värde. Den nyttjanderätt som upplåts genom licens kan vara mer eller mindre omfattande i olika hänseenden. En mångfald varianter kan förekomma i fråga om formerna. Detsamma gäller i fråga om sättet att beräkna och betala ersättning. I 25 § första stycket föreskrivs att om sortinnehavaren har träffat avtal om licens, dvs. medgivit annan rätt att yrkesmässigt utnyttja den registrerade växtsorten, licenshavaren får överlåta sin rätt vidare endast under förutsättning att detta avtalats. Tanken bakom detta är att avtalet bygger på ett visst förtroendeförhållande parterna emellan, och att sortinnehavaren kan ha intresse av att kontrollera att licensen utnyttjas i enlighet med avtalet. Lagstiftaren har emellertid ansett det nödvändigt att i ett avseende begränsa överlåtelseförbudet. Det gäller de situationer där licensen ingår i en rörelse. Därvidlag har det bedömts att licenstagarens intresse av att helt eller delvis kunna överlåta rörelsen - inklusive alla rättigheter som hör till denna - väger tyngre än sortinnehavarens intresse av att kunna kontrollera hur licensen utnyttjas. Följaktligen anges i 25 § andra stycket att om licensen ingår i en rörelse, får den överlåtas i samband med total eller partiell överlåtelse av rörelsen, om inte annat avtalats. Men av hänsyn till sortinnehavaren har överlåtaren ett fortsatt ansvar för att licensavtalet fullgörs. Regler om anteckning i växtsortregistret vid överlåtelse av växtförädlarrätt och upplåtelse av licens finns i 26 §. Där föreskrivs att det på begäran och mot fastställd avgift skall göras anteckning om att växtförädlarrätten övergått på annan eller att licens upplåtits eller överlåtits. Behörighet att begära sådan anteckning tillkommer både överlåtaren och förvärvaren av rätten. Sökanden skall styrka att en överlåtelse eller upplåtelse har skett, vilket enklast görs genom företeende av skriftligt avtal. Har en licens som antecknats i registret upphört att gälla, skall anteckningen avföras ur registret. Dessa regler om anteckning i växtsortregistret gäller även tvångslicens. Angående en registrerings saklegitimerande verkan sägs i 26 § tredje stycket att i mål och ärenden om växtförädlarrätt den skall anses om sortinnehavare som senast blev införd i växtsortregistret i den egenskapen. Bestämmelsen medför att eller någon annan som önskar kontakt med sortinnehavaren alltid kan vända sig till den som är antecknad i registret. Denne kan utan att styrka sitt förvärv förklara sig avstå från växtförädlarrätten. Men regeln om saklegitimation innefattar ingen reglering av frågan om vem som i det särskilda fallet faktiskt är rätt innehavare av växtförädlarrätten. Den som är sortinnehavare är alltså inte enbart på denna grund behörig att föra talan i mål om växtförädlarrätten. Vanliga regler om talerätt och partssuccession gäller i sådana mål. I mål om skadestånd på grund av intrång måste käranden styrka den materiella grunden för sin talan, dvs. bl.a. att intrånget pågick då han eller hon faktiskt var innehavare av växtförädlarrätten eller att han eller hon i samband med sitt förvärv av denna fått ett skadeståndsanspråk överlåtet på sig. Bestämmelsen om saklegitimation utesluter inte heller att talan kan riktas mot den som genom överlåtelse eller på annat sätt blivit innehavare av rätten utan att låta anteckning om detta föras in i registret. I 27-29 §§ regleras frågan om tvångslicens. Bestämmelserna skall ses i ljuset av det faktum att de produkter lagen avser är mycket betydelsefulla för folkförsörjningen. Det behövs därför ett skydd mot att ensamrätten missbrukas. Syftet med bestämmelserna är att möjliggöra ingripanden, om en sortinnehavare inte förser marknaden med förökningsmaterial av den skyddade sorten i den omfattning och på de villkor som kan anses påkallade med hänsyn till allmänna intressen. Det allmänna intresse som här träder i förgrunden är folkhushållets behov. Handelsmässiga synpunkter och enskilda intressen skall däremot inte tillmätas självständig betydelse. Härav följer att tvångslicens främst kan komma ifråga då det gäller sorter som är av betydelse som födoämne eller fodervara. Men även beträffande grönyteväxter, prydnadsväxter och andra mindre nyttobetonade växtarter kan det i vissa fall finnas ett allmänt intresse av att en växtsort finns tillgänglig på marknaden. I 27 § anges förutsättningarna för att någon skall kunna beviljas tvångslicens. Ett första villkor är sortinnehavarens underlåtenhet att förse marknaden med förökningsmaterial av den registrerade växtsorten på skäliga villkor och i den omfattning som är påkallad med hänsyn till folkhushållet eller på annat sätt från allmän synpunkt. Vidare krävs att den som begär tvångslicens skall ha en vilja att yrkesmässigt utnyttja sorten här i landet. Slutligen är det också en förutsättning för tvångslicens att sortinnehavaren saknar godtagbar anledning till sin underlåtenhet. För att en tvångslicens skall vara meningsfull fordras att licensinnehavaren får en praktisk möjlighet att utnyttja växtsorten. Tvångslicens innefattar därför även rätt att av sortinnehavaren få förökningsmaterial av sorten i den omfattning som är skälig. Som nämnts skall det beaktas om sortinnehavaren har godtagbara skäl för att inte förse marknaden med de kvantiteter av växtmaterialet som är önskvärda. Enligt motiven (prop. 1971:40 s. 133) kan det anses försvarligt att sortinnehavaren närmast efter registreringen utnyttjar allt förökningsmaterial till att producera mer förökningsmaterial för att ha ett betryggande lager vid introduktionen på marknaden. Långvarig torka eller ogynn- samma produktionsbetingelser i övrigt kan också vara godtagbara anledningar att inte leverera. Likaså måste naturligtvis fall av mer regelrätt force majeur beaktas. Reglerna om tvångslicens tar även sikte på de fall där sortinnehavaren visserligen levererar växtmaterial eller upplåter licens, men gör detta på villkor som inte är skäliga. Här är det naturligtvis främst prissättningen som är av intresse. I stävjandet av sådant missbruk av en ensamrätt kompletteras föreskrifterna om tvångslicens av det konkurrensrättsliga regelverket och avtalslagens regel om jämkning av oskäliga avtalsvillkor. Vad som skall fordras av en tvångslicenstagare och vilka rättigheter sortinnehavaren har anges i 28 §. Där föreskrivs att tvångslicens inte får meddelas annan än den som kan antas ha förutsättningar att utnyttja växtsorten på ett godtagbart sätt och i överensstämmelse med licensen. Det företag eller den person som söker tvångslicens skall alltså ha ekonomiska resurser och förut- sättningar i övrigt att sakkunnigt och effektivt uppföröka sorten och marknadsföra den i erforderlig omfattning. I 28 § sägs vidare att tvångslicens inte utgör hinder för sortinnehavaren att själv utnyttja sorten eller upplåta licens. Tvångslicens får alltså inte ges formen av ensamlicens. Tvångslicens får övergå till annan endast tillsammans med en rörelse, i vilken tvångslicensen utnyttjas eller avsetts utnyttjas. Denna bestämmelse innebär ett förbud inte bara mot en fullständig överlåtelse av en tvångslicens utan också mot en partiell överlåtelse, t.ex. i form av underlicens. Enligt 29 § är det rätten, dvs. allmän domstol, som avgör ifall tvångslicens skall meddelas. Det är också rätten som bestämmer i vilken omfattning växtsorten får utnyttjas och fastställer vederlaget och villkoren i övrigt. Vederlaget bestäms efter en avvägning mellan allmänhetens intresse av att växtmaterial blir tillgängligt till skäligt pris och sortinnehavarens intresse av att få skälig ersättning. Detta till trots är processen dispositiv, varför rätten aldrig kan sätta vederlaget lägre än det belopp sökanden medgivit. När väsentligt ändrade förhållanden påkallar det, kan rätten på yrkande upphäva licensen eller fastställa nya villkor för denna. Både sortinnehavaren och licenstagaren har talerätt. 4.2.7 Växtförädlarrättens upphörande m. m. Växtförädlarrätt kan av flera skäl upphöra före den 20-åriga skyddstidens utgång. Det första fallet, som tas upp i 30 §, är att årsavgiften inte betalas. Vid sådant förhållande är växtförädlarrätten förfallen från och med ingången av det år för vilket avgift inte erlagts. Med hänsyn till den betalningsfrist som medges enligt 23 § tredje stycket är det först efter förfallodagen som det kan konstateras att växtförädlarrätten förfallit. Ett sådant konstaterande, som alltså får retroaktiv verkan, görs ex officio av . Sorten skall därefter avföras ur registret. Frågor om hävande av registrering behandlas i 31 §. Dessa bestämmelser avser de fall där det visar sig att de grundläggande förutsättningarna inte är för handen. Frågan om hävning prövas av allmän domstol. Ett skäl till hävning kan vara att 1 § inte iakttagits; det som registrerats är inte en växtsort i lagens mening eller tillhör inte de listade släktena eller arterna. Hävning kan också ske om registrering beviljats i strid med 2 §, dvs. reglerna om växtförädlarrättens subjekt. Ett sådant fall är att någon annan än den som framställt sorten - eller den som kan härleda sin rätt från denne - har registrerats som sortinnehavare. Att den som registrerats som sortinnehavare endast är berättigad till viss andel av växtförädlarrätten - vanligen på grund av att det finns en medförädlare - kan däremot enligt uttryckligt stadgande inte leda till hävning. Ett annat fall är att en utländsk förädlare, som inte är medborgare i någon konventionsstat, framställt en växtsort i ett land som inte är anslutet till UPOV. Om registrering har skett trots att nyhets- eller särskillnadskraven inte var uppfyllda, är det också grund för hävning. En förutsättning är att registreringshindret alltjämt består när frågan om hävning aktualiseras. Brister i de biologiska kraven på enhetlighet och stabilitet kan däremot inte föranleda hävning av en registrering. Vad gäller talerätten anges att talan som grundar sig på ett påstående om att annan än den som är berättigad har registrerats som sortinnehavare får föras endast av den som anser sig vara berättigad. I dessa fall råder en ettårig preskriptionstid. Således skall talan väckas från det att käranden fick kännedom om registreringen och de övriga omständigheter på vilka talan grundas, dvs. de omständigheter som käranden åberopar till stöd för påståendet att han eller hon är berättigad till sorten. Vidare gäller en särskild tidsbegränsning vid god tro. Det relevanta för tillämpningen av denna är om sortinnehavaren var i god tro när sorten registrerades eller när växtförädlarrätten övergick på honom eller henne. I så fall får talan inte väckas senare än efter registreringen. I andra fall, då talan om hävning inte grundar sig på påstående om bättre rätt, gäller huvudregeln att var och en som lider förfång av registreringen har talerätt. Om det är påkallat från allmän synpunkt, får talan föras av myndighet som regeringen bestämmer. Enligt 33 § växtförädlarrättskungörelsen är det allmän åklagare som har denna behörighet. Möjligheten till överföring av en registrering, som regleras i 32 §, innebär att om en växtsort registrerats för någon annan än den som är berättigad därtill enligt 2 §, rätten skall på talan av den berättigade föra över registreringen på honom eller henne. Jämfört med hävning är detta en fördel för den som har bättre rätt, då denne vid en överföring slipper att själv ansöka om växtförädlarrätt och riskera att ett nyhetshinder uppstått efter registreringen. Rättsverkningarna av en överföring bestäms med den principiella utgångspunkten att ensamrätten anses ha övergått på den nye innehavaren för registreringen. De frister som nämnts rörande tidpunkten för väckande av talan om hävning gäller också för yrkande om överföring. Ytterligare två fall där en växtsort skall avföras från registret anges i 33 §. Det första som nämns är att sortinnehavaren inte följt ett föreläggande enligt 24 §, dvs. inte tillhandahållit material för efterkontroll. Om denna underlåtenhet utgör hinder för tillförlitlig efterkontroll av växtsorten, skall nämnden avföra sorten ur registret. Det andra fallet som behandlas i 33 § är att växtsorten inte bibehållit sina särskiljande kännetecken. En brist i detta för ensamrätten grundläggande villkor kan uppdagas vid efterkontroll eller i annat sammanhang, och skall då avföra sorten ur registret. Det bör här framhållas att det alltså inte sker någon domstolsprövning och att detta innebär en skillnad jämfört med industriellt rättsskydd i övrigt. Ogiltigförklaring av patent och av skydd för varumärken och mönster skall undantagslöst prövas av domstol, men beträffande växtförädlarrätten har ansetts att sakliga kompetens vid bedömning av rent biologiska faktorer väger tyngre och att rättssäkerhetssynpunkterna tillgodoses genom möjligheten att överklaga. Sortinnehavaren kan enligt 34 § avstå från växtförädlarrätten med den verkan att växtsorten förs av ur registret. Som formkrav gäller att avståendet skall göras skriftligen. Om växtförädlarrätten utmätts, eller om tvist om överföring av sådan rätt är anhängig, skall sortinnehavaren inte kunna beröva motparten dennes rätt genom att avstå från växtförädlarrätten. Detsamma gäller kvarstad och betalningssäkring. I dessa situationer får därför inte en växtsort avföras ur registret så länge utmätningen, kvarstaden eller betalningssäkringen består eller tvisten inte blivit slutligen avgjord. I 35 § behandlas frågan om byte av benämning och avförande av benämning ur registret. Härvid kan noteras att reglerna inte stämmer överens med varumärkeslagen. Detta beror på att varumärket har karaktären av en privaträtt till själva kännetecknet, medan växtförädlarrätten inte avser benämningen utan sorten som sådan. Den obligatoriska registreringen av en sortbenämning för en skyddad växtsort är ett uttryck för ett allmänt intresse snarare än för värnande av sortinnehavarens rätt. Olikheterna i rättigheternas karaktär avspeglar sig också i skillnaden mellan vad som gäller vid hävande av en varumärkesrätt jämfört med utbyte och avförande av en registrerad sortbenämning. I det förra fallet skall beslut fattas av domstol, men på växtförädlarrättens område sker avgörandet i administrativ ordning. Det kan inte uteslutas att en otillåten sortbenämning passerar vid officialgranskningen av en ansökan och sedermera registreras. Om en sortbenämning på detta sätt registrerats i strid mot lagen och om registreringshindret fortfarande kvarstår, skall registrera en ny benämning för sorten. På så sätt kan förbiseenden och bristande kännedom om registreringshinder vid prövningen av en ansökan repareras på ett senare stadium. Beträffande vissa registreringshinder skall ett byte av sortbenämning ske, även om hindret inte förelåg för registrering utan har uppkommit . Detta gäller för registrerade sortbenämningar som uppenbarligen blivit ägnade att vilseleda allmänheten eller blivit stridande mot allmän ordning eller ägnade att väcka förargelse. Att den inte längre godtagbara sortbenämningen inte bara kan avföras utan alltid måste ersättas med en ny benämning hänger samman med att sorten enligt 22 § inte får marknadsföras utan registrerad benämning. Normalt är det ett allmänt intresse att registrerade sorter finns tillgängliga och att marknadsföringen inte hindras av att de saknar sortbenämning. Detta allmänna intresse ankommer det på att ta tillvara. Därför är det inte bara sortinnehavare och licenstagare som har rätt att begära byte av en benämning. skall självmant se till att varje registrerad sort alltid har en godtagbar benämning. Som nämnts anknyter reglerna om sortbenämning till allmänna hänsyn. Detta utesluter naturligtvis inte att sortbenämningen kan vara av vitalt intresse för sortinnehavaren. Med beaktande av detta intresse föreskrivs i 35 § andra stycket att sortinnehavaren skall beredas tillfälle att föreslå en ny benämning i de fall då ett byte av benämning skall göras. När ensamrätten till en sort upphör avförs inte sortbenämningen ur växtsortregistret. Enligt 22 § är det ju obligatoriskt att använda den registrerade sortbenämningen också efter skyddstidens utgång. Huvudregeln är alltså att registreringen av benämningen kvarstår. Enligt 35 § tredje stycket kan emellertid en benämning under vissa omständigheter avföras ur registret. En första förutsättning är att skyddstiden har gått ut eller att växtförädlarrätten på annat sätt har upphört. Vidare krävs att sortbenämningen inte längre används. prövar frågan antingen på begäran av sortinnehavaren - som t. ex. kan ha önskemål om att få använda den obsoleta benämningen på en ny sort - eller ex officio "då anledning därtill eljest föreligger". En allsidig prövning med beaktande av såväl allmänna som enskilda intressen skall därvid göras. 4.2.8 Ansvar och ersättningsskyldighet m.m. Även bestämmelserna om ansvar, ersättningsskyldighet och säkerhetsåtgärder har utformats i mycket nära anslutning till reglerna i den immaterialrättsliga lagstiftningen i övrigt. Intrång i en växtförädlarrätt är straffbelagt enligt 36 §. I subjektivt hänseende fordras uppsåt eller grov oaktsamhet.