prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — När allmän rättshjälp beviljats svarar staten för kostnaderna för biträde, bevisning, utredning, resa och uppehälle i samband med inställelse inför domstol eller annan myndighet, ansökningsavgifter och särskilda avgifter, vissa ersättningar som utgått av allmänna medel, bodelningsförrättare samt medling enligt 42 kap. 17 § . Den som beviljats allmän rättshjälp är befriad från skyldighet att betala vissa avgifter samt från skyldighet att ställa säkerhet. För angelägenheter rörande brott som behandlas utom riket finns särskilda bestämmelser i 9 b § rättshjälpslagen. Hur förmånerna ersätts regleras i 22-26 §§ rättshjälpslagen. Kostnaderna för rättshjälpen utgörs nästan uteslutande av kostnader för biträde, försvarare och bodelningsförrättare. Av den totala kostnaden för rättshjälp utgör kostnad för biträde m.fl. Övriga förmåner svarar således för av statens kostnader för rättshjälp. Till detta kommer uteblivna intäkter för sådana avgifter som den som har rättshjälp inte behöver betala, t.ex. ansökningsavgift. Det finns inte några exakta uppgifter om vad dessa intäkter skulle ha uppgått till men det torde inte röra sig om några mera betydande belopp. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Den som har beviljats rättshjälp skall ha | | rätt till biträdeshjälp i högst . I undantagsfall skall| | gränsen kunna överskridas. Utredningen föreslår att rättshjälp skall innebära att kostnader för rättshjälpsbiträdet ersätts med högst och att rättshjälpen skall upphöra när kostnaderna uppgår till detta belopp. Enligt utredningens förslag skall det inte vara möjligt att överskrida taket i något fall. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. , , och tillstyrker utredningens förslag om ett tak, men anser att någon form av ventil bör finnas, i vart fall för vissa typer av angelägenheter. Till dem som avstyrker hör bl.a. , , , , , , LO samt Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer. avstyrker förslaget och förordar alternativet med ett nytt beslut eller omprövning i varje instans. Länsrätten i , och pekar särskilt på behovet av en ventil för det fall en takregel skulle införas. Flera av de instanser som yttrar sig särskilt i frågan om ett tak för biträdeskostnader anser att sådant tak måste kombineras med en möjlighet till undantag i särskilt komplicerade angelägenheter. Skälen för regeringens förlag: Rättshjälp beviljas för hela den rättsliga angelägenheten och är inte begränsad till handläggningen i viss instans eller till viss kostnad. En fråga som ofta har prövats är om en angelägenhet avser en eller flera rättsliga angelägenheter, dvs. omfattningen av en rättslig angelägenhet. Om det är fråga om flera angelägenheter måste rättshjälp beviljas och avgift betalas för var och en av dem. Som exempel kan nämnas att angelägenhet rörande äktenskapsskillnad anses omfatta även frågor om vårdnad, underhållsbidrag, umgängesrätt och kvarsittanderätt men däremot inte upplösning av samäganderätt eller uppteckning av makarnas bo. Emellanåt kan fråga uppkomma om den rättsliga angelägenheten är avslutad och de åtgärder som vidtagits därefter avser en ny angelägenhet. När ett ärende behandlas inför domstol eller annan myndighet eller inför skiljemän är ärendet i princip avslutat när det finns ett avgörande som har vunnit laga kraft. I en angelägenhet där förlikning träffas utgör förlikningen slutpunkt för rättshjälpen. Rättshjälp som har beviljats för en angelägenhet som kan leda fram till ett verkställbart avgörande omfattar i princip inte exekutionen av avgörandet (prop. 1972:4 s. 335 f.). Den rättssökande är dock befriad från avgifter hos kronofogdemyndigheten. Resning (NJA 1976 s. 538) och besvär över domvilla (NJA 1979 s. 99) omfattas inte av det ursprungliga rättshjälpsbeslutet. Däremot har funnit att ett sådant beslut omfattar återställande av försutten tid (NJA 1974 s. 506). Så länge ett lagakraftägande beslut inte föreligger är det fortfarande fråga om en och samma angelägenhet. Något nytt rättshjälpsbeslut behövs således inte vid t.ex. ett överklagande. Det innebär att kostnaderna för rättshjälp i ett ärende i princip kan uppgå till obegränsade belopp. En metod för att begränsa omfattningen av beviljad rättshjälp, som har övervägts av utredningen och som förespråkas av , är att ett beslut om rättshjälp endast skall omfatta den instans där den beviljas. har i betänkandet Ett reformerat hovrättsförfarande (SOU 1995:124) föreslagit att ett generellt krav på prövningstillstånd skall införas i hovrätten. Förslaget bereds inom . Om ett sådant krav på prövningstillstånd införs finns det inte tillräckliga skäl att kräva en särskild prövning avseende rättshjälpens bestående eller upphörande, utöver den prövning som görs för prövningstillstånd. Oavsett om den reform som är aktuell när det gäller hovrättsprocessen genomförs eller inte finns det skäl att överväga andra metoder att begränsa rättshjälpens omfattning. Rättshjälpens syfte är bl.a. att ge hjälp till dem som på grund av sina begränsade ekonomiska resurser annars inte skulle kunna komma till sin rätt. En sådan målsättning innebär enligt regeringens mening inte att obegränsade resurser skall ställas till den rättssökandes förfogande. Om rättshjälpsresurserna skall fördelas på ett godtagbart sätt och komma dem tillgodo som bäst behöver hjälp är det inte heller rimligt att enstaka personer skall kunna utnyttja oproportionerligt stora delar av de resurser som står till buds. Ett skäl för en begränsning av rättshjälpen är också att det kan medföra besparingar. Den besparing som kan göras på detta sätt skall dock inte överdrivas. Det stora flertalet rättshjälpsärenden håller sig på en nivå som klart understiger det tak utredningen har föreslagit. Eftersom rättshjälpen är en social skyddslagstiftning är det dock, även vid en mindre besparing, rimligt att det finns en gräns för det stöd som skall utgå och därmed för hur stora resurser som staten skall bidra med i varje enskilt ärende. Det är mot nu angiven bakgrund utredningens förslag om att rättshjälpen skall begränsas skall ses. Förslaget innebär att biträdeskostnader ersätts med högst och att rättshjälpen därefter skall upphöra. Flera remissinstanser avstyrker förslaget och pekar på principiella skäl som talar mot en begränsning. Ett tak, hävdas det, kan innebära att personer av ekonomiska skäl är förhindrade att ta till vara sin rätt. Det framhålls också att en begränsning av rättshjälpens omfattning kan få stötande konsekvenser om motparten har stora ekonomiska resurser och därmed är föga känslig för att rättegångskostnaderna blir höga. Motparten kan t.ex. vara ett företag, vars rättegångskostnader är en avdragsgill rörelsekostnad. När den gäller den principiella frågan om vilket stöd det allmänna skall lämna till personer som behöver ekonomiskt stöd för att ta till vara sin rätt menar regeringen att jämförelsen inte kan göras med personer som har obegränsade tillgångar. Det torde vara utomordentligt få personer i som har obegränsat med resurser att lägga ned på en rättslig angelägenhet. Inte ens en välbärgad medborgare med en inkomst som ligger långt över inkomstgränsen för rättshjälp har ju möjlighet att lägga ned hur stora belopp som helst på en process. Den som behöver rättshjälp bör därför inte jämställas med personer med obegränsade resurser, utan med relativt välbärgade personer i . En rätts- sökande måste enligt regeringens uppfattning anses kunna ta till vara sin rätt om sådana resurser ställs till hans förfogande att han kan driva en process under liknande förutsättningar som en person med god ekonomi. Det är ju inte rimligt att den som beviljas rättshjälp skall hamna i ett väsentligt bättre läge än den som har god ekonomi och därför inte kan få sådan hjälp. Vid bedömningen av frågan om rättshjälpens omfattning skall begränsas bör vidare en jämförelse göras av vilka förmåner som kan erhållas vid utnyttjandet av en rättsskyddsförsäkring. Enligt villkoren i dessa försäkringar ersätts endast kostnader upp till ett visst belopp. Om rättshjälpen görs subsidiär till rättsskyddet enligt vårt förslag (avsnitt 5) bör den rimligen inte medföra bättre eller fler förmåner än vad som gäller för rättsskyddet. Även detta talar för en begränsning beträffande rättshjälpen. Frågan är då hur stora kostnader som skall kunna ersättas inom ramen för rättshjälpen. En rimlig utgångspunkt är enligt regeringens mening de ersättningar som ges inom försäkringssystemet. De vanligaste rätts- skyddsförsäkringarna täcker kostnader upp till ett visst belopp, vanligen . Genom tilläggsförsäkring kan ersättningsbeloppet uppgå till . En skillnad jämfört med rättshjälpen är att ersättning för motparts rättegångskostnader ingår i de kostnader som rättsskyddet täcker. Den rättssökande kan emellertid välja att använda hela beloppet till att bekosta sina egna biträdeskostnader ur försäkringen och sedan betala eventuella motpartskostnader själv. I vart fall finns möjligheten att driva ett ärende till dess gränsen nås. Mot denna bakgrund anser regeringen att den nivå för ett tak om som utredningen har föreslagit är rimlig. Under remissbehandligen har påtalats att rättshjälpen riskerar att med tiden urholkas om taket läggs fast i lagtexten med ett visst belopp. Även annan kritik mot denna konstruktion har förts fram vid remissbehandlingen. Regeringen instämmer i att kritik kan riktas mot den föreslagna konstruktionen. En annan och enligt regeringens mening lämpligare lösning är att begränsningen bestäms i förhållande till rättshjälpsbiträdets arbetsinsats. En rimlig gräns är en arbetsinsats , vilket motsvarar en ersättning på ca . Utredningen har övervägt en möjlighet att göra undantag från det föreslagna taket, men stannat för att inte föreslå någon ventil. Flertalet av remissinstanserna har förordat att en möjlighet till undantag införs. Många har pekat på de praktiska problem som kan uppstå när taket nåtts, hur angelägenheten skall kunna avslutas på ett rimligt sätt när taket har nåtts och hur en fortsatt process i domstol skall kunna skötas när biträdeshjälpen upphör. Flera av remissinstanserna anser att en ventil bör finnas, särskilt i komplicerade angelägenheter, och i vart fall när barn är inblandade. Vissa remissinstanser påpekar också att det kan uppkomma merkostnader när en pågående process måste avslutas för att den rättssökande kan anlita ett biträde och att det kan sägas vara dålig samhällsekonomi att ha en oavslutad tvist som har kostat i stället för en avslutad tvist som kostat . Regeringen har förståelse för dessa synpunkter. Det måste dock framhållas att begränsningen är känd från början både av klienten och biträdet. Arbetet måste givetvis planeras med beaktande av de förutsättningar som gäller för rättshjälpen. Det åligger biträdet att fortlöpande informera den rättssökande om vilka kostnader som uppkommit och varsko när man närmar sig taket. Som tidigare påpekats är det också så att flertalet angelägenheter inte kommer att beröras av takregeln, eftersom det hör till ovanligheterna att ett ärende är av en sådan omfattning. I undantagsfall kan en tvist vara av sådan karaktär att det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna för ytterligare biträdesinsatser. Det kan t.ex. gälla angelägenheter som rör barns förhållanden och som handläggs av utländsk domstol, dvs. komplicerade tvister om vårdnad, umgänge eller fastställande av faderskap med internationell anknytning. Gränsen bör även vara möjlig att överskrida i arbetstvister där den rättssökandes motpart är ett större företag med stora resurser att lägga ned på en process. I en angelägenhet som är av stort intresse från prejudikatsynpunkt och som av detta skäl prövas i flera instanser kan det också vara rimligt att staten bekostar ytterligare biträdesinsatser utöver de . Även tröskeleffekten och nackdelarna med att en nästan avslutad tvist förblir oavslutad talar mot en absolut och stelt utformad takregel. Vi tänker här t.ex. på den situationen att gränsen nås inför eller rent av mitt under pågående huvudförhandling eller under förlikningsförhandlingar som har goda förutsättningar att bli lyckosamma. I sådana fall kanske det endast krävs några få timmars ytterligare insats från biträdet för att uppdraget skall kunna avslutas. Också i sådana fall bör det enligt regeringens mening finnas möjligheter att låta rättshjälpen omfatta ytterligare timmar. Av dessa skäl anser regeringen att en mjuk takregel är att föredra, dvs. en regel som innebär att rättshjälpsförmånen i princip omfattar högst 100 timmars biträdeshjälp men att det skall finnas möjligheter att utöka antalet timmar när det finns goda skäl för det. Som torde ha framgått av våra redovisade exempel åsyftar vi en ventil som blir aktuell att tillämpa endast i ett fåtal undantagsfall. Redan den omständigheten att det stora flertalet rättshjälpsärenden håller sig på en nivå som klart understiger talar för att antalet fall där det finns anledning att tillämpa ventilen blir ytterst få. Takregeln får inte urholkas och ventilen får inte bli annat och mer än just en ventil. En sådan ventil kan också tillämpas på den situation som någon av remissinstanserna pekat på, att en ekonomiskt stark motpart i utpressningssyfte har lyckats förhala en process. Har motparten inte ombud bör det finnas mycket starka skäl för att utöka antalet timmar. Vid bedömningen bör det också beaktas hur stora kostnader som kan uppkomma. Alltför stora kostnader kan det aldrig vara rimligt att staten får bekosta. Enligt vår mening bör det med hänsyn till de skiftande förhållanden som kan föranleda tillämpning av ventilen inte i lagen tas in några preciserade föreskrifter om när den skall kunna användas. Denna fråga bör kunna läggas i domstolens respektive - i utlandsärendena - hand att avgöra. En reglering som innebär att rättshjälpen omfattar förmånen av biträde i ett visst antal timmar innebär att rättshjälpen skall upphöra när denna gräns nåtts. Det får ankomma på domstolen respektive att pröva om den nedlagda tiden är ersättningsgill och skall tillgodoräknas den rättssökande som en förmån. Rent praktiskt bör frågan hanteras så att rättshjälpsbiträdet till rätten anmäler när 100-timmarsgränsen är nådd eller närmar sig och att rätten då beslutar om att rättshjälpen skall upphöra som den prövar biträdets kostnadsräkning. I de fåtal fall en tillämpning av ventilen aktualiseras av biträdet prövar rätten om rättshjälpen skall fortsätta och bestämmer - om prövningen utfaller till den rättssökandes förmån - på grundval av de uppgifter biträdet lämnar hur många ytterligare timmar rättshjälpen skall omfatta. Om rätten anser att den tidsåtgång biträdet har redovisat för nedlagt arbete inte är rimlig och därför sätter ned antalet ersättningsgilla timmar kan rätten besluta att rättshjälpen skall upphöra, t.ex. om nedsättningen endast avser , eller besluta att rättshjälpen skall fortsätta. I det sistnämnda fallet bör rätten kunna bevilja rättshjälpsbiträdet ett jämkat förskott på den begärda ersättningen. Om rätten efter samråd med biträdet finner att rättshjälpen kan fortsätta, skall rätten också ta ställning till hur många timmar ytterligare som rättshjälpen får omfatta. Som tidigare anförts bör rättshjälpen inte vara förmånligare än rättsskyddet. Utvidgad rättshjälp torde dock främst bli aktuellt i sådana ärenden som inte omfattas av rättsskyddsförsäkringarna. Någon möjlighet att få rättshjälp för den som har rättsskyddsförsäkring men utnyttjat denna upp till försäkringens maximibelopp behöver därför inte införas. När rättshjälpen upphör får det som konsekvens att den rättssökande även mister de övriga förmåner som följer med rättshjälp. Vid så stora biträdesinsatser torde oftast ett mål eller ärende ha inletts vid domstol och eventuell utredning redan ha gjorts. För det fall ytterligare utredning krävs har den rättssökande alltid möjlighet att begära att rätten förordnar en sakkunnig. Dessutom kommer de som har det sämst ekonomiskt ställt fortvarande att kunna få bidrag till kostnader för bevisning och resor. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 16. 11.3 Utredning och bevisning -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Nuvarande regler om ersättning för kostnad | | för bevisning när rättshjälp beviljats förs över till den nya lagen.Rätten till ersättning för utredningskostnader begränsas till | | högst . Beslut om utredning skall alltid fattas av | | biträdet. Samma regler skall gälla för utredning oavsett om | | angelägenheten handläggs vid domstol eller inte. | | Kostnad för blodundersökning m.m. vid faderskapsutredning skall| | i de fall domstol eller socialnämnd beslutat om undersökningen | | alltid betalas av staten respektive kommunen. Kostnad för | | inställelse för provtagning skall inte ersättas. Om undersökning| | sker på den rättssökandes initiativ kan den utgöra en rättshjälps-| | kostnad enligt bestämmelserna i övrigt om utredning. Utredningens förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna ställer sig positiva till utredningens förslag eller lämnar dem utan erinran. Flera av instanserna har dock motsatt sig att möjligheten att få utredningskostnader ersatta begränsas till ett viss högsta belopp, i vart fall om det inte går att överskrida beloppet när det finns särskilda skäl. Skälen för regeringens förslag: När en rättssökande beviljas rättshjälp betalar staten kostnaden för bevisning vid allmän domstol eller Arbetsdomstolen samt nödvändig utredning i angelägenhet, som kan komma under sådan domstols prövning eller som skall prövas av skiljemän (9 § andra stycket 2 rättshjälpslagen). Vidare betalar staten utredning i angelägenhet som skall prövas av förvalt- ningsdomstol eller förvaltningsmyndighet om utredningen är skäligen påkallad för tillvaratagande av den rättssökandes rätt och inte kan erhållas genom myndigheten (9 § andra stycket 3 rättshjälpslagen). I 24 och 25 §§ rättshjälpslagen finns bestämmelser om ersättning för sådana kostnader och vem som beslutar om ersättning. Vidare regleras i 25 § rättshjälpslagen vem som kan besluta om att utredning skall företas. Skilda ersättningsregler gäller för bevisning och utredning. Enligt 24 § rättshjälpslagen utgår ersättning för bevisning i mål eller ärende vid allmän domstol eller Arbetsdomstolen med skäligt belopp i den mån inte särskilda föreskrifter gäller. De föreskrifter som avses i första hand finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. För privat sakkunnig kan ersättning därutöver utgå med sammanlagt en tiondel av basbeloppet. Det är domstolen som fattar beslut om ersättning. Bestämmelserna om bevisning vid domstol är enligt regeringens mening ändamålsenligt utformade och fungerar i stort sett väl. De bör därför med ett undantag föras över till den nya lagen; ersättning till en s.k. privat sakkunnig utöver ersättning för dennes inställelse bör ersättas enligt bestämmelserna om utredningskostnader. Vi återkommer till denna fråga i det följande. Olika regler gäller för utredning beroende på var angelägenheten skall prövas samt om ett mål eller ärende inletts vid domstol. Bestämmelsen om utredning i 9 § andra stycket 2 rättshjälpslagen handlar om utredning i sådana angelägenheter som kan komma att prövas av allmän domstol, eller Arbetsdomstolen. Den avser s.k. utomprocessuell utredning, dvs. sådant utredningsarbete som utförts innan ett mål eller ärende inletts vid domstol. Det krävs enligt bestämmelsen att utredningen skall vara nödvändig. Med utredningskostnad avses sådan kostnad för vilken betalnings- ansvaret parterna emellan regleras i 18 kap och 31 § rättshjälpslagen, dvs. För utredningar som företas inom ramen för en process vid dessa domstolar gäller bestämmelserna om privat sakkunnig, dvs. den sakkunnige ersätts enligt reglerna om vittnesersättning. För privat sakkunnig kan dock, enligt 24 § rättshjälpslagen, ersättning ges utöver vittnesersättningen med sammanlagt en tiondel av basbeloppet. Om en part med rättshjälp anlitar en privat sakkunnig till en högre kostnad är den sakkunnige oförhindrad att begära ersättning för sitt arbete av parten. Denna kostnad kan parten sedan göra gällande som en rättegångskostnad gentemot motparten. Bestämmelsen i 9 § andra stycket 3 rättshjälpslagen handlar om utredning i övriga angelägenheter. Enligt denna punkt är det tillräckligt om utredningen är skäligen påkallad samt att utredningen inte kan erhållas genom den myndighet som skall pröva angelägenheten. Enligt 25 § rättshjälpslagen beslutar om utredning i angelägenhet som inte handläggs vid allmän domstol eller Arbetsdomstolen. Biträde och bodelningsförrättare får dock besluta om utredning av mindre omfattning. Enligt 23 § rättshjälpsförordningen förstås med utredning av mindre omfattning sådan utredning för vilken kostnaderna inte överstiger hälften av det basbelopp som gällde året innan rättshjälp begärdes. Ersättningen för utredning enligt 25 § rättshjälpslagen fastställs av domstol om angelägenheten handläggs där och i annat fall av . I detta fall avses med domstol alla slag av domstolar. Detta innebär att beslut om utredning vid allmän förvaltningsdomstol fattas av eller biträdet men att ersättningen fastställs av domstolen. Bestämmelserna om utredning var i första hand avsedda att tillämpas på utredningar av mindre omfattning såsom läkarintyg, värderingsintyg m.m. Enligt förarbetena till rättshjälpslagen borde det endast i undantagsfall komma ifråga att införskaffa mer omfattande utredning (prop. 1972:4 s. 259). I praktiken har emellertid bestämmelsen kommit att tillämpas även på mer omfattande och dyrbar utredning. Kostnaden för utredning är en rättshjälpskostnad. Biträdet kan inte få ersättning för kostnaden som utlägg (NJA 1980 s. 468). Enligt förekommer utredningar som beslutats av biträden i ca 300 ärenden . Det rör sig i huvudsak om tre kategorier av angelägenheter. Den första rör frågor om skadestånd för personskada där processen förs mot det egna försäkringsbolaget. I dessa fall består utredningen oftast av ett eller flera läkarintyg. Den andra kategorin berör också försäkringsbolag. Det rör sig om skador i bostadsrättslägenheter och frågor om skadan skall betalas av bostadsrättshavarens eller bostadsrättsföreningens försäkringsbolag. Den utredning som utförs avser skadans omfattning och skadeorsak. Den tredje och sista kategorin är faderskapsärenden där utredningen består av blodundersökning. Kostnaderna för dessa utredningar uppgår till . I de flesta fall ligger kostnaden . Enligt fattar myndigheten beslut om utredning i en handfull ärenden . Det rör sig uteslutande om ärenden där rättshjälp beviljats enligt tidigare lagstiftning, bl.a. i angelägenheter rörande fastighet. Eftersom rättshjälp inte längre beviljas för denna typ av angelägenhet minskar antalet beslutade utredningar i antal och kommer troligen helt att upphöra. föreslår att samma regler skall gälla för all utredning. Enligt förslaget skall det alltid krävas att utredningen är skäligen påkallad och att utredningen inte kan erhållas genom den domstol eller myndighet som skall pröva angelägenheten. Utredningen föreslår också att utredningskostnader skall ersättas med högst samt att beslut om utredning alltid skall fattas av biträdet. De remissinstanser som yttrar sig angående utformningen av bestämmelserna och förslaget om enhetliga regler för utredningskostnader är positiva till förslagen. Några av remissinstanserna är dock negativa till att ersättningen för utredningskostnader skall vara begränsad. , , , och anser att det bör finnas en möjlighet att överskrida gränsen under vissa förutsättningar. Som framgår av den lämnade redogörelsen är bestämmelserna om utredning krångliga och skillnaden mellan utomprocessuell och processuell utredning är svår att motivera. Det kan ifrågasättas om statens bidrag till utredningskostnader skall vara obegränsat i vissa fall medan det i andra fall är begränsat till en tiondel av basbeloppet.