prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt fakultetsnämnden är det därför motiverat med en tvångslicensregel motsvarande den som finns i 46 § patentlagen (1967:837). Där föreskrivs om tvångslicens när utnyttjandet av en patenterad uppfinning är beroende av någon annans patent. Sådana situationer kan uppkomma när ett patent avser en förbättring eller vidareutveckling av en uppfinning som omfattas av ett tidigare patent. För att tvångslicens skall kunna meddelas krävs att det är skäligt på grund av uppfinningens betydelse eller att det i övrigt finns särskilda skäl. Enligt förarbetena (prop. 1966:40 s. 167 f) synes dessa skäl kunna vara att hänföra inte bara till allmänna intressen utan även till enskilda intressen - såsom graden av olägenhet för huvuduppfinningens patenthavare. Enligt artikel 17 text till växtförädlarrättskonventionen får utövandet av växtförädlarrätten emellertid inte inskränkas av andra skäl än sådana som motiveras av allmänt intresse. Detsamma gäller för övrigt enligt text. Regeringen lägger därför inte fram något särskilt förslag om tvångslicens i beroendesituationer. Det betyder att tvångslicens kan meddelas i beroendeförhållanden, om det är motiverat med hänsyn till något allmänt intresse, exempelvis till sådana omständigheter som det framsteg sorten innebär och marknadens behov, men inte om det enbart finns ett enskilt intresse, såsom rättviseaspekter enskilda förädlare emellan. Med hänsyn till det ovan anförda föreslår regeringen att nuvarande regler om tvångslicens bibehålls. torde det dock knappast finnas skäl att i lagtexten särskilt framhålla hänsynen till folkförsörjningen utan denna bör inrymmas i vad som mera övergripande betecknas som allmänt intresse. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Instansordningen i mål om växtförädlarrätt | | ändras så att Statens växtsortnämnds beslut överklagas till | | Patentbesvärsrätten. Prövningstillstånd skall krävas vid | | överklagande av Patentbesvärsrättens beslut till Regeringsrätten.| -------------------------------------------------------------------- Promemorians förslag: Instansordningen i mål om växtförädlarrätt ändras så att Statens växtsortnämnds beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande från länsrätt till kammarrätt (se promemorian s. 130). Remissinstanserna: Meningarna har varit delade. Flera remissinstanser, däribland Kammarrätten i , , Statens utsädeskontroll, och , har tillstyrkt förslaget. Hovrätten över och , Föreningen och Spannmål, , och har anslutit sig till promemorians förslag vad gäller själva instansordningen men har förordat att det inte skall krävas prövningstillstånd i kammarrätten. En betydande del av remissinstanserna har emellertid föreslagit en annan ordning. Länsrätten i , Patentbesvärsrätten, , och anser att Patentbesvärsrätten bör utgöra andra instans. Skälen för regeringens förslag: Vid växtförädlarrättslagens tillkomst föreskrevs att Lantbruksstyrelsen skulle utgöra överinstans och att överklagande därifrån fick göras direkt till Regeringsrätten utan prövningstillstånd. Bortsett från att övertagit Lantbruksstyrelsens uppgifter har denna ordning bibehållits. I motiven till växtförädlarrättslagen påpekade departementschefen (prop. 1971:40 s. 81 f) att huvudregeln i den då pågående omorganisationen av förvaltningsrättsskipningen var att kammarrätterna skulle utgöra andra instans och att fullföljd till Regeringsrätten skulle fordra prövningstillstånd. Departementschefen framhöll dock växtförädlarrättens likheter med patent-, mönster- och varumärkesrätten, på vilka områden det fanns en särskilt sakkunnig mellaninstans. Denna ordning ansågs då ha varit till gagn för en allsidig prövning. Detta var det avgörande skälet för att det i propositionen föreslogs att ärenden om växtförädlarrätt i andra instans skulle prövas av en myndighet med särskild sakkunskap. Lantbruksstyrelsen, som redan hade till uppgift att pröva besvär över beslut, bedömdes lämplig med hänsyn till sin växtbiologiska sakkunskap. var föregångare till om intagning i sortlistan. Att talan skulle få föras direkt till Regeringsrätten, med förbigående av kammarrätten, utan krav på prövningstillstånd motiverades med att motsvarande regler gällde i mål om patent, mönster och varumärken. Denna parallellitet finns , då det numera krävs prövningstillstånd vid överklagande av Patentbesvärsrättens beslut i mål om patent, mönster och varumärken till Regeringsrätten. I ett yttrande över förslaget till ändringar i växtförädlarrättslagen - genom vilka bl. a. en bestämmelse om besvärsavgift slopades - anförde lagrådet (prop.1992/93:48 s. 172): "På grund av reglerna i förvaltningsprocesslagen erfordras inte något prövningstillstånd för sakprövning i regeringsrätten. Detta strider mot de principer som tillämpas för regeringsrättens roll i instanskedjan. En motsvarande ordning gäller endast för de beslut enligt ålderdomliga, delvis obsoleta bestämmelser, som räknas upp i 2 § lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål. Frågan har inte behandlats i betänkandet (SOU 1991:106) Domstolarna inför 2000-talet, och något mål enligt växtförädlarrättslagen torde inte ha förekommit i regeringsrätten. En ändring av paragraferna i enlighet härmed bör vidtas i samband med behandlingen av det nämnda betänkandet eller av annat lagstiftningsärende". Det finns således all anledning att nu ta frågan om instansordningen under övervägande. Några bärande skäl för att just mål om växtförädlarrätt skall vara undantagna från huvudregeln om prövningstillstånd i högsta instans finns knappast. En utgångspunkt vid utformningen av instansordningen bör därför vara införande av prövningstillstånd vid fullföljd till Regeringsrätten, såsom redan har skett i mål om patent, mönster och varumärken. I mål som ytterst rör civilrättsliga förhållanden bör den enskilde alltid ha rätt till domstolsprövning i någon instans. Detta synsätt delas av remissinstanserna. Eftersom det krävs prövningstillstånd i högsta instans, bör alltså en mellaninstans vara en domstol. Följaktligen kan i vart fall inte utgöra enda instans mellan och Regeringsrätten. Att prövning skall ske i två myndigheter innan överprövning i domstol kan ske framstår inte som motiverat. Överklagande av beslut bör därför, såsom flera remissinstanser framhållit, ske direkt till domstol med förbigående av . Ärenden om patentering av biotekniska uppfinningar har beaktansvärda likheter med ärenden om växtförädlarrätt. Patentbesvärsrätten har framhållit att beröringspunkterna gäller såväl den materiella prövningen som hur prövningsförfarandet formellt sett är anordnat på de båda rättsområdena. har också pekat på behovet av specialistkompetens och på att teknikutvecklingen kan pressa fram en gränsdragning mellan patenträtt och växtförädlarrätt. Även har understrukit behovet av sakkunskap på detta tämligen speciella rättsområde. I promemorian har anförts att behovet av biologisk sakkunskap torde kunna tillgodoses genom att en allmän förvaltningsdomstol inhämtar sakkunnigutlåtanden. Kammarrätten i har emellertid ifrågasatt om inte särskilda ledamöter med relevant sakkunskap bör delta vid handläggningen i länsrätt och kammarrätt. Om det finns ett behov av specialistkompetens i rätten, är det enligt regeringens mening bättre att Patentbesvärsrätten blir andra instans än att man för dessa ytterst fåtaliga mål inrättar en särskild ordning vad gäller sammansättningen i länsrätt och kammarrätt. Remissutfallet talar för att det finns ett sådant behov. Något som talar emot en överföring av dessa mål till Patentbesvärsrätten är intresset av enhetlig instansordning för ansökningar om växtförädlarrätt och intagning i sortlistan. Båda dessa slags ärenden handläggs av i första instans. Det är vanligt att ansökningar om växtförädlarrätt och intagning i sortlistan prövas . I båda fallen skall pröva om föremålet för ansökan är en sort i lagens mening och om föreskrivna krav på stabilitet och enhetlighet (jfr 4 § utsädesförordningen, 1993:1375) är uppfyllda. Trots dessa likheter kan man inte bortse från att växtförädlarrättslagstiftningen och utsädeslagstiftningen tjänar olika syften. Växtförädlarrätten är en civilrättslig lagstiftning med ändamålet att tillföra förädlarna vissa rättigheter, medan utsädeslagstiftningen är av offentligrättslig karaktär och har som övergripande mål att tillförsäkra handel och odlare en hög och jämn kvalitet på utsädet. Med hänsyn härtill finner regeringen att intresset av en enhetlig instansordning inte har en sådan tyngd att det väger över de sakliga skäl som kan anföras för att mål enligt växtförädlarrättslagen får överklagas till Patentbesvärsrätten. Regeringen föreslår därför att slutliga beslut enligt växtförädlarrättslagen överklagas till Patentbesvärsrätten. När växtförädlarrättslagen antogs motsvarade reglerna om handläggning av en ansökan i stort sett dem som gällde för patent och mönsterskydd. Dessa regler innebär att först prövar på grundval av ansökningshandlingarna om det finns något hinder för bifall. Om så inte är fallet, kungörs ansökan, varvid allmänheten får tillfälle att göra invändningar. Vidare skall som regel föranstalta om provning av sorten. Efter invändningsfristens utgång och slutförandet av provningen tas ansökan upp till förnyad prövning. Om förutsättningar för bifall föreligger, skall sorten registreras. har påpekat att patentlagen ändrats. I ett patentärende fattas numera beslut om meddelande av patent innan kungörelse sker och invändningsfristen börjar löpa (prop. 1993/94:22). Detta föreskrivs också i den europeiska patentkonventionen, EPC. Även i varumärkeslagen (1960:644) har invändningsförfarandet lagts efter själva registreringen (prop. 1994/95:59). Härigenom har proceduren fram till beslut förkortats. har ifrågasatt om inte motsvarande ordning borde gälla på växtförädlarrättsområdet. När det gäller växtförädlarrätt förekommer emellertid vissa inslag i handläggningen och prövningen som inte har någon direkt motsvarighet inom det industriella rättsskyddet i övrigt. Först och främst är det provningen. I de fall sorten skall provas i skulle ett senareläggande av invändningsförfarandet inte innebära någon tidsvinst, eftersom provningen regelmässigt pågår betydligt än invändningfristen. I de fall en sort redan är provad utomlands och hänvisning till äldre provningsresultat görs i ansökan, skulle dock beslutet kunna fattas snabbare, om invändningsförfarandet placeras efter och inte före registreringen. En annan faktor att ta med i beräkningen är att en registreringsansökan omfattar dels själva växtsorten som sådan, dels sortbenämningen. Det är inte ovanligt att förutsättningarna för registrering av sorten är uppfyllda, men att det riktas invändningar mot benämningen, vanligen på grund av förväxlingsrisk. Under sådana förhållanden bereds sökanden tillfälle att föreslå en ny benämning. Detta förfarande kan visserligen äga rum också efter en registrering (jfr 35 § växtförädlarrättslagen), men det framstår ändå som mindre lämpligt att gjorda registreringar i betydande utsträckning ändras. När det gäller patent och varumärken leder en invändning som har fog för sig till att patentet respektive registreringen helt upphävs. I de nu berörda fallen är det däremot så att registreringen av växtsorten - själva objektet för ensamrätten - kvarstår, men att en ny benämning registreras. Att en skyddad växtsort från tid till annan förekommer under olika benämningar i växtsortregistret är olyckligt och bör i största möjliga utsträckning undvikas. Regeringen föreslår därför inte någon anpassning av registreringsförfarandet till de förändringar som har skett inom patent- och varumärkesrätten. En remissinstans har ifrågasatt om det mot bakgrund av EG-förordningen finns skäl att införa en sekretessbestämmelse motsvarande den som gäller i patentärenden (se sekretesslagen, 1980:100, 8 kap. 13 §). Som skäl för detta har anförts att en sekretessbestämmelse kan behövas för att ingivande av en ansökan till inte skall föranleda att nyhetskravet brister vid en senare ansökan om EG-växtförädlarrätt. Det är emellertid så att offentlighetsreglerna inte ger allmänheten tillgång till det växtmaterial som lämnats in till en myndighet. Att allmänheten kan ta del av ansökningshandlingar torde inte kunna leda till några nyhetsförstörande åtgärder. Även om sorten exempelvis beskrivs i litteraturen, leder detta inte till något nyhetshinder. Nyhetskravet för EG-växtförädlarrätt rör endast frågan i vad mån växtmaterial har sålts eller på annat sätt tillhandahållits. En annan sak är att särskillnadskravet innebär att en sort måste tydligt skilja sig från andra sorter som blivit allmänt kända, och där kan eventuella publiceringar ha betydelse. Om någon ger spridning åt innehållet i ansökningshandlingar torde detta emellertid inte kunna bedömas som nyhetsförstörande vare sig när det gäller svensk växtförädlarrätt eller EG-växtförädlarrätt. På grund av införandet av EG-växtförädlarrätten kommer troligen antalet ansökningar om nationell växtförädlarrätt att minska. Det förhållandet att det blir möjligt att skydda växtsorter av alla släkten och arter kan inte antas helt kompensera denna minskning. finns åtskilliga växtsorter som av klimatiska skäl är odlingsbara främst i nordiskt klimat. Det kan därför antas att det också i fortsättningen kommer att finnas ett intresse av att skydda vissa sorter enbart på det nationella planet. Den minskning av antalet ansökningar om nationell växtförädlarrätt som införandet av EG- växtförädlarrätten torde innebära leder till minskade intäkter för från ansöknings- och årsavgifter. Genom en ändring i växtförädlarrättskungörelsen har avgiftsnivån höjts (se SFS 1996:1563). har i sitt remissyttrande anfört att nämndens arbetsbelastning väsentligt förändrats genom medlemskap i . Nämndens personal ägnar sig nu i större utsträckning åt deltagande i sammanträden inte minst i . Även om antalet registreringsärenden minskar, behöver detta alltså inte innebära att nämnden totalt sett får mindre att göra än före EU-medlemskapet. Regeringen är införstådd med att fått en väsentlig arbetsbelastning. vill regeringen framhålla att denna arbetsbörda inte föranletts av ärenden enligt växtförädlarrättslagstiftningen. Det är andra faktorer, såsom EU-medlemskap och ett ökat antal ärenden om intagning i sortlistan, som varit avgörande. Sammantaget kan sägas att den nu föreslagna lagstiftningen inte kan förväntas leda till vare sig ökningar eller minskningar av arbetsbörda eller kostnader. De förändringar i båda riktningarna som har skett och kan förutses är i stället att hänföra till andra omständigheter. Utökningen av ensamrättens omfattning skulle typiskt sett kunna befaras leda till ökat antal mål i domstol, då fler gärningar blir att betrakta som intrång. Härvid bör dock understrykas att under de som det har funnits ett växtförädlarrättssystem i endast enstaka mål har belastat domstolarna. Några brottmål enligt växtförädlarrättslagen är inte kända. har anfört att de nya reglerna om ensamrättens omfattning och jordbruksundantag trots allt kan leda till en ökning i antalet intrångsprocesser som inte går att helt bortse ifrån. Regeringen kan i och för sig instämma i att sannolikheten för intrångs- och möjligen också betalningsprocesser (ersättning för utnyttjande av jordbruksundantag) kan öka något. Mot detta skall emellertid - såsom inledningsvis nämnts - ställas att man totalt sett får räkna med en minskad växtförädlarrätt enligt nationell lagstiftning. Vid en samlad bedömning finns det enligt regeringens mening inte grund för att anta att de föreslagna ändringarna kommer att leda till några ökade utgifter för staten. 9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Lagen träder i kraft den dag regeringen | | bestämmer. Den blir tillämplig även på redan ingivna ansökningar| | och redan registrerade sorter. I vissa särskilt angivna | | situationer skall dock äldre bestämmelser tillämpas. Den som | | påbörjat ett utnyttjande som tidigare fått ske fritt men som | | fordrar sortinnehavarens samtycke under vissa särskilda | | förutsättningar fortsätta verksamheten i maximalt trots att| | ensamrätten och skyddsomfånget utvidgas. Ingivna ansökningar | | skall prövas enligt äldre bestämmelser, om de kungjorts före | | lagens ikraftträdande. skall inte säga upp 1961 och 1978| | års konventionstexter. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att regeringen ges bemyndigande att säga upp konventionstext. I övrigt överensstämmer förslaget med regeringens (se promemorian s.135 f.). Remissinstanserna: har anfört att lagen bör träda i kraft , och att det inte är nödvändigt att avvakta att konventionstext blir bindande för . och anser att lagen inte bör träda i kraft såvitt gäller ersättning för utnyttjande av jordbruksundantaget förrän marknadens parter har slutfört förhandlingar om ersättningen. Några remissinstanser har vänt sig mot den föreslagna regeln om att den som påbörjat ett utnyttjande före ikraftträdandet får fortsätta den planerade verksamheten i nödvändig och sedvanlig utsträckning, dock längst (punkten 8 i promemorians förslag). Dessa remissinstanser har hävdat att en så lång frist är olämplig när det gäller ersättningsskyldighet för utnyttjande av jordbruksundantaget och kravet på samtycke för utnyttjande av väsentligen avledda sorter. Ett par remissinstanser har avstyrkt att regeringen ges bemyndigande att säga upp konventionstext. Kammarrätten i anser att bör få ta ställning till frågan när den blir aktuell. vid menar att en uppsägning överhuvd taget inte bör ske. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts har EG-förordningen om växtförädlarrätt trätt i kraft. Det betyder att det finns två parallella system för erhållande av växtförädlarrätt i , dels en nationell ordning och dels en ordning på gemenskapsnivå. Den nuvarande växtförädlarrättslagen har emellertid ett snävare tillämpningsområde än EG-förordningen. Så länge den lagen är i kraft är alltså förädlare i vissa fall hänvisade enbart till EG- växtförädlarrätten för erhållande av växtförädlarrätt. Detta talar i och för sig för att den nya växtförädlarrättslagen får träda i kraft . Konkurrensen mellan den nationella ordningen och gemenskapsordningen skulle då ske på jämnare villkor. Detta gäller inte minst som EG-förordningen i sak företer stora likheter med den föreslagna nya växtförädlarrättslagen. Vad som har sagts reser frågan om den nya växtförädlarrättslagen bör träda i kraft oberoende av om 1991 års konventionstext har trätt i kraft. Något hinder mot detta torde inte finnas. Som berörts i det föregående torde sålunda en lagstiftning utformad i enlighet med konventionstext uppfylla alla de krav som ställs text och inte vara oförenlig med någon bestämmelse text. I de remissvar som uttryckligen har berört den nu resta frågan har förord lämnats för en lösning som går ut på att den nya lagen skall träda i kraft och utan hänsynstagande till om 1991 års konventionstext har trätt i kraft. Regeringen är också av uppfattningen att så bör ske. En aspekt som därvid måste beaktas är de förhandlingar som pågår mellan förädlingsföretagen, utsädeshandeln och jordbrukarnas organisationer om den praktiska tillämpningen av den nya ordningen och då framför allt i fråga om jordbruksundantag. Avsikten är att skapa ett system för deklaration av vilka växtsorter som odlas och för beräkning och betalning av ersättningen. Med hänsyn till tidpunkterna för sådd och skörd när det gäller lantbruksgrödor är det lämpligt att den nya växtförädlarrättslagen träder i kraft och de pågående förhandlingarna är inriktade på ett ikraftträdande . Det är naturligtvis av stor vikt att en ny växtförädlarrättslag sätts i kraft på ett sätt som leder till så få initialstörningar som möjligt. Enligt regeringens mening finns det därför anledning att ta i beaktande det kommande utfallet av de nyssnämnda förhandlingarna vid bestämmande av ikraftträdandet. Med hänsyn till det nu anförda föreslås att regeringen får bestämma vilken dag som den nya lagen skall träda i kraft och att bemyndigandet innefattar rätt för regeringen att sätta lagen i kraft oavsett om konventionstexten då har trätt i kraft. Genom den föreslagna nya växtförädlarrättslagen upphävs lag. Därför uppkommer frågan hur rättigheter som har sökts eller förvärvats enligt äldre bestämmelser skall behandlas när den nya lagen träder i kraft. Det är en allmän princip inom immaterialrätten att en ny lag blir tillämplig också på rättigheter som har uppkommit (se t.ex. prop. 1966:40 s. 259 angående patentlagen). Därigenom undviker man att två parallella skyddssystem blir gällande för decennier framöver. Utgångspunkten bör därför vara att den nya lagen skall bli tillämplig också i fall där växtförädlarrätt har sökts eller förvärvats före ikraftträdandet. Detta har också remissinstanserna instämt i. De ändrade villkoren för förvärvande av växtförädlarrätt bör dock inte utgöra grund för hävande av en registrering för vilken de lagliga förutsättningarna var uppfyllda när beslutet fattades. I så fall skulle ju sortinnehavaren berövas en lagligen förvärvad ensamrätt, vilket inte kan anses godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt. Även för andra, speciella fall där tillämpning av huvudregeln skulle kunna leda till oskäliga resultat bör särskilda regler gälla. Åtgärder som inte fordrade sortinnehavarens tillstånd när de vidtogs bör sålunda inte kunna angripas med åberopande av de nya bestämmelserna. Inte heller bör reglerna gripa in i rådande avtalsförhållanden. Om någon genom ett avtal har fått rätt att utnyttja växtmaterial på visst sätt, bör han eller hon alltså inte förlora denna rätt. De nya bestämmelserna bör således inte tillämpas när det gäller åtgärder som har vidtagits eller rättigheter som har förvärvats av tredje man före ikraftträdandet. Samma princip gör sig gällande i fråga om konsumtionsbestämmelserna. I den nya lagen föreslås ett undantag från konsumtionsregeln. Innebörden av detta är att trots att ensamrätten i princip är konsumerad beträffande visst växtmaterial sortinnehavarens tillstånd fordras under vissa omständigheter för export. Det kan inte anses skäligt att denna undantagsregel skall kunna göras gällande gentemot en person som förvärvat växtmaterial då äldre bestämmelser gällde och som därvid med fog utgått från att ensamrätten till detta växtmaterial varit konsumerad . Det bör här understrykas att konsumtionen endast gäller just det omsatta växtmaterialet - exempelvis en viss mängd utsäde - och resultatet av användningen, dvs. Det nya utsäde som kan tas från skörden träffas däremot inte av konsumtionsbestämmelserna utan omfattas av ensamrätten. Likartade tredjemansintressen kan göra sig gällande också i fråga om övriga aspekter av ensamrättens och skyddsomfångets utvidgning. Det gäller verksamheter som tidigare kunnat bedrivas fritt därför att antingen själva åtgärden - t.ex. rensning - inte omfattades av ensamrätten eller att föremålet för åtgärden - t.ex. en väsentligen avledd växtsort - inte föll inom skyddsomfånget. I promemorian anfördes att den som har börjat utnyttja en växtsort genom åtgärder som tidigare fått ske fritt men som fordrar sortinnehvarens samtycke bör få avsluta verksamheten utan hinder av att ensamrätten och skyddsomfånget utökas. Vidare gjordes gällande att det bör finnas ett skydd för den som före ikraftträdandet förberett ett sådant utnyttjande, t.ex. genom dyra investeringar. Samma rätt föreslogs tillkomma den som har vidtagit väsentliga åtgärder för att utnyttja en växtsort. Dessa förslag har fått viss remisskritik, i synnerhet när det gäller förmodade effekter på ersättningsskyldigheten för utnyttjande av jordbruksundantaget. De ledande förädlingsföretagen har menat att en sådan regel omotiverat skjuter upp systemet med betalning av avgifter för hemma- och legorensat utsäde.