prop · GK03124 · 1997-01-01 00:00:00 — Även om domstolen finner den tilltalade skyldig till bedrägeri medför detta inte automatiskt att den tilltalade blir skyldig att be- tala skadestånd motsvarande det belopp som han eller hon obehörigt uppburit. Däremot är en fällande dom en förutsättning för att den enskilde skall kunna åläggas ersättningsskyldighet i samband med brottmålet. I 20 kap. 4 § AFL finns bestämmelser om skyldighet för den enskilde att åter- betala ersättning enligt AFL som utbetalats på oriktiga grunder. möjligheter att erhålla återbetalning av ekonomiskt bistånd som utbetalats på oriktiga grunder begränsas däremot till de ärenden där allmän domstol beslutat om återbetalning med stöd av skadeståndslagen. Enligt socialtjänstkommittén är en allmän uppfattning bland kommunpolitiker och socialarbetare att omfattningen av felaktigt utgivet socialbidrag är litet. Men oavsett hur omfattande dessa företeelser är anser regeringen det otillfreds- ställande att socialtjänstlagen saknar bestämmelser som möjliggör för social- tjänsten att besluta om återbetalningsskyldighet i sådana fall. Regeringen ser det som självklart att människor som erhållit ekonomiskt stöd genom att lämna oriktiga uppgifter eller som underlåtit att lämna uppgifter om sina ekonomiska förhållanden skall återbetala detta stöd. Enligt regeringens mening bör återbetalningsskyldighet föreligga även om den enskilde inte har haft för avsikt att framkalla den felaktiga betalningen. beslut att återkräva bistånd som utbetalats på oriktiga grunder bör enligt vår mening kunna ske även om straffrättslig påföljd inte kan utdömas till följd av uppsåtligt eller vårdslöst lämnade vilseledande uppgifter. Socialtjänstlagen bör därför kompletteras med en bestämmelse som ger social- nämnden en rätt att besluta om att återkräva biståndet i de fall den enskilde erhållit ekonomiskt bistånd som grundats på oriktiga eller vilseledande uppgifter eller när uppgifter undanhållits . Bestämmelsen om återkrav i sådana fall bör självfallet inte påverka eller ersätta beslut att göra polisanmälan om den enskilde avsiktligt lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter. Det kan också uppkomma situationer där förorsakar felaktiga utbetalningar, men där den enskilde bör ha insett att betalningen varit felaktig. Av rättspraxis när det gäller återbetalningsskyldighet med stöd av AFL framgår att en försäkrad skäligen bör ha insett att det utbetalade beloppet varit felaktigt t.ex. när dubbla ersättningar betalats ut , ersättning för lönebortfall har utgått som lön utbetalats eller när det skett en felräkning så att det belopp som har utbetalats har blivit mycket högt. Enligt regeringens mening kan rättspraxis beträffande tolkningen av felaktig utbetalning av socialförsäkringsförmån tjäna som vägledning för beslut om återkrav av en felaktig utbetalning. Därutöver anser regeringen att när det utbetalade beloppet överstiger ett tidigare meddelat skriftligt beslut om ekonomiskt stöd bör den enskilde också skäligen ha insett att en felaktig ut- betalning gjorts. Beslut om återkrav av ekonomiskt bistånd som utbetalats på oriktiga grunder skall fattas av den politiska nämnd som är ansvarig för frågor om ekonomiskt stöd. Detta gäller också felaktigt utgivet ekonomiskt stöd som förorsakats av . Talan om återkrav får härefter föras hos länsrätten. De nu gällande bestämmelserna om möjligheter att helt eller delvis efterge skyldighet att återbetala ekonomiskt bistånd föreslås också gälla för de här föreslagna bestämmelser om återbetalningsskyldighet. 9.1 Socialtjänstlagen kompletteras med ett barnperspektiv -------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Portalparagrafen kompletteras | | med en ny bestämmelse som syftar till att stärka | | barnens ställning inom . Den nya | | bestämmelsen svarar mot artikel 3 i FN:s barnkon- | | vention och innebär att när åtgärder rör barn skall | | särskilt beaktas vad hänsynen till barnens bästa | | kräver. | | En bestämmelse om barns rätt att komma till tals | | beträffande åtgärder som rör dem införs i 9 §. När en| | åtgärd rör ett barn skall barnets inställning så långt| | det är möjligt klarläggas. Hänsyn skall tas till | | barnets vilja med beaktande av dess ålder och | | | | mognad. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Så gott som alla remissinstanser understryker att det är mycket positivt att barnets rätt förstärks i lagförslaget. Många remissinstanser framhåller dock vikten av att de anställda ges utbildning för att klara av dessa nya arbetsuppgifter och att förslaget kommer att kräva ökade resurser. Ett antal instanser efterlyser en tydligare definition och konkretisering av begreppet "barnets bästa". Rädda barnen föreslår att barnperspektivet lyfts fram tydligare och med hänvisning till . Skälen för regeringens förslag: Barn skall, enligt artikel 12 i , ha rätt att uttrycka sin mening i alla frågor som berör det. Barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Socialtjänstlagen bör, enligt regeringens mening, tillföras ett uttryckligt barnperspektiv. Regeringen föreslår därför två nya bestämmelser som syftar till att stärka barnets ställning inom område. Den ena bestämmelsen ger uttryck för principen att när åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Bestämmelsen bör, såsom Lagrådet förordat, ha en liknande utformning som den i utlänningslagen. Den andra bestämmelsen tillförsäkrar barnet en rätt att uttrycka sin åsikt i saker som rör barnet personligen. Barnets rätt att uttrycka sin åsikt i saker som berör det personligen betyder att dess inställning skall klargöras utan att barnet för den skull sätts i svåra valsituationer. Uppgiften för blir att skaffa sig en bild av barnet och dess behov. Barnet får inte pressas på synpunkter. Det finns anledning att här närmare beröra innebörden i begreppet "barnperspektiv". I (SOU 1996:15) och utlänningslagen diskuteras begreppet barnperspektiv. Där slås fast att "kan sägas utgöra vår tids samhälleliga barnperspektiv eftersom den uttrycker världssamfundets syn på barn och ungdomar. Konventionens grundsyn; varje barns rätt att utan diskriminering få sina rättigheter respekterade, principen om barnets bästa, om vikten att lyssna till barnet och om dess rätt till liv och utveckling, formar en hållning till barn på det internationella planet. Det krav som ställer på världens stater är att detta förhållningssätt, detta barnperspektiv, skall genomsyra alla beslut som rör "Utgångspunkten i barnperspektivet är respekten för barnets fulla människovärde och integritet. Alla människor - stora som små - har lika värde. Visserligen växer barn upp med mycket olika ekonomiska, politiska och religiösa förutsättningar, men varje barn har ändå samma rätt att bli bemött med respekt och få samma skydd för sin integritet. Ytterligare en utgångspunkt i barnperspektivet är barndomens egenvärde. Barn ses inte som bihang till föräldrarna eller som passiva mottagare av föräldrapåverkan. De ses inte heller som miniatyrupplagor av vuxna utan som unika individer med egna behov. Barndomen ses således inte enbart som en förberedelsetid för vuxenlivet utan som en del av livet med ett värde i sig. bekräftar därmed den syn och den nya förståelse för barns behov som har vuxit fram ; att barn är individer med egna behov och uppfattningar om verkligheten, som i en rad avseenden skiljer sig från vuxnas." I samband med den genomgång av svensk lagstiftning gällande barn som påbörjades när ratificerade , fick ett uppdrag att se över hur efterlevde konventionens intentioner om barns bästa. Det resonemanng som förs om barnperspektivet i rapporten (SoS- rapport 1996:19) kan sammanfattas på följande sätt. Socialt arbete med barn måste utföras utifrån ett barnperspektiv, därför att barn inte själva kan göra sig hörda. Barnet är den svagare parten och samhället kan sägas ha ett moraliskt ansvar att bevaka den svagare partens intressen. Utsatta barns föräldrar är inte heller starka i förhållande till samhället, men de är åtminstone starkare än barnet. Ordet perspektiv betyder synvinkel. I detta sammmanhang kan perspektiv alltså betyda att se ur barnets synvinkel, att se med barns ögon. Men barnperspektiv kan också betyda att vuxna ser barnet, dvs. den vuxne har barnet i sin synvinkel. Den som använder begreppet lägger oftast in antingen den ena eller den andra betydelsen i det. menar i sin rapport att begreppet barnperspektiv inom måste innefatta bägge betydelserna - att vuxna ser barnet och att vuxna lyssnar till barnets egna synpunkter och bildar sig en personlig uppfattning om barnet. Regeringen anser att varje beslut som rör ett barn måste grunda sig på en bedömning om vad som är bäst för just det barnet. Olika förslag till lösningar behöver analyseras och vägas mot varandra i en beslutssituation. Barnets bästa är inte alltid avgörande för vilket beslut som fattas, men skall alltid beaktas, utredas och redovisas. Barnperspektivet står ibland i motsatsförhållande till ett vuxenperspektiv. Barn kan dock inte ses isolerade från sina föräldrar och föräldrar kan inte ses isolerade från sina barn. Att de vuxna får bästa möjliga stöd genom ligger också i barnets intresse. Vid en intressekonflikt mellan barnet och de vuxna måste dock barnets intresse ha företräde. Den vuxne får för den skull inte lämnas utan stöd utan måste ägnas uppmärksamhet från sida. Ett stärkt barnperspektiv inom innbär ockå det omvända förhållandet. Det betyder att även barnens situation bör uppmärksammas när vuxna vänder sig till med en ansökan om ekonomiskt eller annat bistånd till familjen. Det finns anledning att ytterligare kommentera vissa begrepp i det föreslagna tillägget till portalparagrafen. Med åtgärder avses närmast insatser på individnivå, dvs. utrednings-, stöd- och behandlingsinsatser. Vad som är barnets bästa är inte en gång för alla givet. Begreppet är relativt och betyder olika saker för olika människor beroende på hur barnets behov uppfattas av dem. Begreppets innebörd förändras i takt med att ny kunskap växer fram och värderingar i samhället förändras. Begreppet finns i socialtjänstlagen (12 och 27 §§). Det används också genomgående i sjätte kapitel om vårdnad och umgänge. Genom ändringar i som trädde i kraft (prop. 1994/95:224) har uttryckliga bestämmelser om barnets rätt att komma till tals införts vad gäller adoptionsärenden, i mål om vårdnad och umgänge samt i namnärenden. När en domstol skall avgöra vad som är till barnets bästa skall den ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. Socialarbetare som kommer i kontakt med barn och föräldrar inom ställs inför svåra avgöranden när det gäller att fatta beslut om lämpliga insatser. Det kräver gedigna kunskaper. Genom Barn i fokus-projektet påbörjades ett välbehövligt metodutvecklingsarbete inom med syftet att sätta barnet mer i centrum i det sociala arbetet. I den avslutande rapporten konstaterar att det krävs ytterligare insatser för att den påbörjade utvecklingen inte skall avstanna. Regeringen anser att fortsatt metodutveckling inom detta område är nödvändig för att intentioner skall uppfyllas. Grundläggande bestämmelser för skyddet av barn och ungdom -------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Reglerna om | | skyldighet att med särskild uppmärksamhet följa | | utvecklingen hos barn och ungdom som har visat | | tecken till en ogynnsam utveckling är angelägna och | | bör betonas. Det gäller även reglerna om skyldighet | | för socialtjänsen att "i nära samarbete med hemmen | | sörja för att barn och ungdom som riskerar att | | utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de | | behöver och, om hänsynen till den unges bästa motive-| | rar det, vård och fostran utanför det egna hemmet." Kommitténs förslag: Överensstämmer i sak med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Har i huvudsak instämt i kommitténs förslag. Skälen för regeringens bedömning: I 12 § SoL finns bestämmelser om skyddet för barn och ungdom. Även om regeringen inte föreslår någon ändring i sak finns det anledning att något kommentera skyldighet att "med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har visat tecken till en ogynnsam utveckling". Denna formulering infördes i socialtjänstlagen i samband med att det s.k. mellantvånget infördes i lagen (1990:52) med bestämmelser om vård av unga. Mellantvånget innebär att socialnämnden enligt bestämmelserna i 22 § LVU kan besluta att den unge skall hålla kontakt med en kontaktperson eller delta i behandling i öppna former inom . Av propositionen (prop.1984/85:171) om särskilda insatser inom för ungdomar i samband med missbruk och kriminalitet m.m. framgår att ändringen i socialtjänstlagen syftade till att dels förtydliga ansvar för ungdomar, framförallt ungdomar med missbruksproblem och unga lagöverträdare, dels motverka tendenser till att i ökad utsträckning döma ungdomar till påföljder inom kriminalvården. Också mot bakgrund av artikel 37 i om frihetsberövande av barn och den aktuella allmänna debatten om unga lagöverträdare är det angeläget att understryka ansvar för denna grupp ungdomar. Regeringen delar den uppfattning som kommer till uttryck i förarbetena till den nu aktuella bestämmelsen, men är medveten om svårigheterna med att omsätta lagstiftarens intentioner i praktisk handling. Det är dock angeläget att socialnämnden inte utan vidare släpper kontakten med ungdomar som har visat tecken till en ogynnsam utveckling i situationer när förutsättningarna för vård enligt LVU inte är uppfyllda och samtycke till insatser inte har kunnat erhållas. Detsamma gäller familjer med små barn där föräldrarna avvisar erbjudanden om frivilliga insatser och där förhållandena är allvarliga men inte sådana att LVU kan tillämpas. För att kunna vända familjernas inställning till att ta emot hjälp krävs både ett varierat utbud av insatser och hög kompetens hos berörda socialarbetare. Det talar för kompetens- och metodutveckling inom detta område. Anmälan till om barn som far illa -------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Var och en som får kännedom om | | något som kan innebära att socialnämnden behöver | | ingripa till en underårigs skydd bör anmäla detta | | till socialnämnden. | | Utöver de myndigheter och anställda hos | | myndigheter som omfattas av anmälningsskyldigheten | | skall anmälningsskyldigheten gälla för alla | | personer som är verksamma inom enskild verksamhet | | som berör barn och ungdom, enskild hälso- och sjuk- | | vård samt enskilt bedriven verksamhet på | | område allt under förutsättning att | | det är fråga om yrkesmässigt bedriven verksamhet. | | För dem som är verksamma inom | | familjerådgivning gäller liksom skyldigheten | | att anmäla endast om de i sin | | verksamhet får kännedom om att en underårig utnyttjas| | sexuellt eller misshandlas i hemmet. | | Den som är skyldig att lämna uppgifter till | | skall också vara skyldig att lämna | | motsvarande uppgifter som vittne i domstol i mål om | | vissa brott mot underårig samt mål enligt vissa | | bestämmelser i socialtjänstlagen och mål enligt LVU.| -------------------------------------------------------- Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Många instanser ser med tillfredsställese på utvidgningen av anmälningsuppmaning och anmälningsskyldighet när det gäller underåriga och anser att det är positivt att de särskilda reglerna till skydd för underåriga preciserats. Ett antal instanser anmärker att det saknas en helt godtagbar förklaring till varför familjerådgivningen skall ha en mindre rigorös anmälningsskyldighet än samt att misshandelsbegreppet i detta fall är oklart. Samma skyldighet bör gälla för familjerådgivningen som i övrigt och därmed omfatta såväl fysisk som psykisk misshandel. (SoS) anser att förslagets formulering "...ingripa till en underårigs skydd..." kan uppfattas som om man endast bör anmäla när barnet är så illa utsatt att det behöver skydd av något slag. Formuleringen bör ersättas med "...ingripa till en underårigs hjälp eller skydd..." för att markera behovet av att barnets situation uppmärksammans . SoS påpekar även att det bör klargöras huruvida , som har en utbredd barn- och ungdomsverksamhet, omfattas av skyldigheten att anmäla till . () framhåller att ordet anmälan enligt har en mycket negativ klang hos både allmänhet och de yrkesgrupper som berörs. Enligt BO bör det framgå tydligare att man informerar om ett förhållande. gör samma påpekande och föreslår att begreppet anmäla ersätts med "underrätta". BO, liksom , anser att anmälnings- och uppgiftsskyldigheten vad gäller ideellt arbetande organisationer måste förtydligas, eftersom råd- givningsverksamhet för barn som far illa riskerar att omintetgöras om den verksamheten skulle omfattas av anmälningsskyldigheten. ställer sig positiv till anmälningsskyldigheten, men påpekar att myndigheter i vars verksamhet det framkommer uppgifter om barns förhållanden också bör omfattas av anmälningsskyldighet, t.ex. kriminalvården och den kommunala vuxenutbildningen. understryker även att det är viktigt att bestämmelserna kombineras med information om hur arbetar för att undvika att familjer och utsatta barn drar sig för att söka hjälp av rädsla för möjligheter att ingripa. () anser inte att utredningens förslag att bryta det generella frågeförbudet i bör genomföras. JO påpekar även att det finns svårigheter med utformningen i förslaget. Ändringen måste även framgå av 36 kap 5 § . Även tar bestämt avstånd från förslaget att införa ett undantag från frågeförbudet i . Förbundet hänvisar till att frågan behandlats tidigare varvid konstaterat att allmänhetens intresse av bibehållen förtroendesekretess i dessa fall bör väga tyngre än domstolarnas intresse av direktinformation. Enligt förbundets uppfattning torde utsatta barns intresse av att uppgifter förs vidare till väl kunna tillgodoses genom anmälnings- och uppgiftsskyldigheten i socialtjänstlagen. Skälen för regeringens förslag: För att skall kunna ingripa med åtgärder för ett utsatt barn måste den tidigt få kännedom om förhållandena. Detta förutsätter bl.a. att det finns regler som klargör när bestämmelserna i sekretesslagen, som reglerar kommunikation mellan myndigheter gällande den enskilde, får brytas igenom. Enligt 71 § första stycket SoL uppmanas allmänheten att anmäla om en underårig misshandlas i hemmet eller annars behandlas där på ett sådant sätt att det är fara för hans hälsa eller utveckling. 71 § andra stycket innehåller bestämmelser om vilka som har en skyldighet att anmäla till om en underårig är i behov av skydd. Skyldigheten att anmäla gäller för myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom, andra myndigheter inom hälso- och sjukvården och , anställda vid dessa myndigheter samt för läkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskor som inte har sådan anställning. Anställda inom familjerådgivningsverksamhet är skyldiga att anmäla till endast om de i sin verksamhet får veta att en underårig misshandlas eller utnyttjas sexuellt i hemmet. Alla som har en skyldighet att anmäla till enligt 71 § andra stycket är skyldiga att lämna alla uppgifter som kan vara av betydelse för utredning. JO har i ett uppmärksammat fall, det s.k. Hedemorafallet (Dnr 1974-1990, 2041-1990) ansett att 71 § första stycket bör ändras för att öka barnens säkerhet. Den föreslagna ändringen syftar till att på ett tydligare sätt markera att en anmälan inte förutsätter att det i det enskilda fallet står klart att barnet misshandlas eller annars utsätts för skadlig behandling i hemmet. Det ankommer på nämnden att verkställa den utredning som behövs för att barnets behov av stöd och hjälp skall kunna bedömas. Enligt JO får man acceptera att att en anmälan i något enstaka fall kan leda till en utredning som opåkallat kränker den personliga integriteten. Det finns rapporter från FoU-byrån i (Se till mig som liten är, 1992:9, Mellan stolarna, 1994:16, Hand i hand, 1996:14) angående anmälningsskyldigheten inom skola och barnomsorg som ger anledning till eftertanke. Personal inom dessa verksamheter anmäler i mycket liten utsträckning sin oro för barn som den tror är i behov av insatser. Skälen till detta, som redovisas i rapporterna, varierar och är bl.a. en oro för att föräldrarna skall ta illa upp vid en anmälan eller att föräldrarna skall byta daghem eller skola för barnet. Det kan finnas en känsla av obehag för egen del att kontakta samt en misstro mot möjligheten till samarbete med och information från eller man vill vänta och se och bli mer säker på sin sak. Vad avser BO:s och förslag om att begreppet anmäla byts ut mot underätta är regeringen inte beredd att frångå socialtjänstkommitténs förslag. De svårigheter som BO nämner bör man kunna komma tillrätta med genom information om arbetssätt och möjligheter att ge hjälp och stöd samt genom bättre samverkan. förslag att underrättelse till skall göras när det finns behov av att "...ingripa till en underårigs hjälp eller skydd..." både för att förtydliga när underrättelse skall ske och för att få till stånd tidiga insatser bedömer regeringen vara alltför långtgående i förhållande till gällande sekretessbestämmelser. Anmälningsuppmaningens innebörd, 71 § första stycket Det torde finnas en bred enighet om vikten av att det kommer till kännedom att ett barn far illa. Inte minst JO:s tidigare nämnda uttalande i Hedemorafallet torde visa detta. Det är uppenbart att allmänhetens medverkan i detta hänseende är av stor betydelse för . Den nuvarande anmälningsuppmaningen är restriktiv. Kravet att vederbörande skall ha kännedom om att ett barn far illa kan leda till att socialnämnden inte tillräckligt tidigt blir informerad om ett utsatt barns förhållanden. En utvidgning av rekommendationen för allmänheten att anmäla till när det finns anledning att misstänka att ett barn far illa, bör enligt regeringens uppfattning öka benägenheten hos allmänheten att göra sådana anmälningar om förhållanden som kan göra att behöver ingripa till skydd för barnet. Anmälningsuppmaningen skall gälla oavsett om misstanken gäller förhållanden i eller utanför hemmet. Förslaget innebär också att var och en som får kännedom om något som kan innebära att en underårig behöver skydd bör anmäla detta till . Det behöver allstå inte stå klart att den unge far illa. har sedan till uppgift att utreda den unges förhållanden och behov av skydd. Befarade problem med ett ökat antal opåkallade utredningar till följd av anmälningsuppmaningen bör, enligt regeringens uppfattning, inte överbetonas. torde i de flesta fall, när uppgifterna är obefogade, kunna avskriva ärendet utan att någon integritetskränkande åtgärd vidtagits. Anmälningsskyldigheten, 71 § andra stycket En av angelägnaste uppgifter, och en av de känsligaste, är att se till att barn och ungdomar, som befinner sig i en utsatt situation, får den vård och det skydd som de behöver. För att kunna fullgöra denna uppgift måste ha möjlighet att få uppgifter om och utreda den unges situation och hans behov av hjälp. är i detta arbete ofta beroende av i vilken utsträckning den kan få uppgifter från myndigheter och befattningshavare som kommit i kontakt med den unge och hans familj. Anmälningsskyldigheten är utformad så, att anmälan skall göras genast vid kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Det har ibland anmärkts att bestämmelsen är olyckligt formulerad så till vida att den ålägger den berörda tjänstemannen att genast kontakta socialnämnden och vidarebefordra misstanken utan att ha närmare belägg för den. Det är dock viktigt att får kännedom om misstanke att ett barn far illa. I ett uttalande av JO (Dnr 4506-1993) understryks att det "är socialnämnden som har det yttersta ansvaret för barns välfärd när ordinarie vårdnadshavare av något skäl sviktar i sina uppgifter."