prop · GK03117 · 1997-01-01 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: Vid taxering beskattas lösöre endast i form av yttre inventarier och smycken om det sammanlagda värdet överstiger . Vidare görs undantag för vissa samlingar. Konst och antikviteter representerar stora värden. Det är svårt att motivera den skattefrihet som råder för sådana tillgångar. En beskattning av förmögenhet som består av lösöre är emellertid förenad med stora kontrollsvårigheter. Som redan berörts i avsnitt 5.5 har evig reavinstbeskattning införts av allt lösöre. Reavinster avseende lösöre för personligt bruk på sammanlagt är dock skattefria, vilket innebär att en reavinstbeskattning aldrig aktualiseras för personligt lösöre för det stora flertalet skattskyldiga. När det gäller förmögenhetsbeskattning av inre lösöre är kontroll- svårigheterna ännu större än i samband med en försäljning. Det skulle dessutom i många fall bli avsevärt svårare att göra en riktig värdering av egendomen. och gåvobeskattningen omfattar, till skillnad från förmögen- hetsbeskattningen, också sedvanligt inre lösöre, konst, antikviteter och samlingar (t.ex. mynt och frimärken). Kontrollen är emellertid mycket begränsad och den värdering som godtas avviker ofta starkt från marknads- värdet. Detsamma gäller i stort sett för sådant lösöre som förmögen- hetsbeskattas. För att gränsdragningsproblem mellan vad som utgör konst, antikviteter och annat lösöre skall undvikas bör lösöret delas upp mer schematiskt. I fortsättningen bör därför en åtskillnad göras mellan inre och yttre lösöre respektive personligt lösöre och sådant lösöre som inte innehas för personligt bruk. Yttre lösöre omfattar till sin art sådana föremål som benämns yttre inventarier. Personligt lösöre avgränsas på samma sätt som vid reavinstbeskattningen. Lösöre som inte innehas för den skattskyldiges eller hans familjs personliga bruk bör beskattas fullt ut. Till denna grupp hör t.ex. metaller och ädelstenar samt annan egendom som utgör rena investeringsobjekt. Vad gäller denna typ av egendom torde värderingsproblemen vara avsevärt mindre än för lösöre som innehas för personligt bruk. Beskattningen av yttre lösöre bör, till den del det är fråga om personligt lösöre, omfatta endast sådant som typiskt sett anses utgöra förmögenhets- objekt. Yttre lösören av ringa värde som innehas för personligt bruk skall därför vara skattefria. Detta uppnås genom att värdet av ett enskilt föremål endast beskattas till den del det överstiger . Det innebär att t.ex. bilar och båtar även i fortsättningen normalt beskattas. Vad gäller inre lösöre uttalade kapitalskatteberedningen i sitt slut- betänkande Teknisk översyn av kapitalbeskattningen (SOU 1971:46) att starka rättviseskäl talade för att förmögenhet som är nedlagd i lösöre skall förmögenhetsbeskattas eftersom förmögenhetsskatteflykt skett genom placeringar i konst, antikviteter o.d. Å andra sidan medgavs att frågan var mycket svår att bemästra rent tekniskt. Beskattningen borde enligt kapitalskatteberedningen träffa de av ekonomiska motiv tillkomna sam- lingarna medan hemmen, även välutrustade sådana, lämnades utanför. Vidare uttalades att kontrollen mötte stora svårigheter och att den under inga förhållanden borde innebära granskningsbesök i hemmen eller liknande. En tänkbar metod ansågs vara att lägga försäkringsvärdena till grund för beskattning. Eftersom försäkringsvärdena avsåg återanskaff- ningskostnader måste en reducering göras av dessa värden för att någorlunda säkra försäljningsvärden skulle erhållas. Från dessa skulle ett frikostigt tilltaget bottenbelopp som motsvarade vad som brukar ingå i ett välutrustat hem avräknas. Systemet skulle bygga på kontrolluppgifter från försäkringsföretag. Det måste kompletteras med dispensregler för sam- lingar, som med hänsyn till kulturhistoriskt värde, karaktär av familje- klenoder och liknande omständigheter skäligen borde undantas från skatt. Kapitalskatteberedningen avfärdade emellertid slutligen denna modell. Intäkterna av en sådan beskattning ansågs knappast stå i skälig proportion till den behövliga kontrollapparaten. Vidare rubbades förutsättningarna för det skisserade systemet på ett avgörande sätt av att försäkringspremierna då i allmänhet inte längre grundades på de försäkrade föremålens värde utan hade anpassats schablonmässigt till bostadens storlek. Särskilda för- säkringsvärden skulle visserligen även tillämpas i fråga om de värdefullaste föremålen. Som grundval för en generell förmögenhets- beskattning skulle dessa värden dock bli alltför osäkra i synnerhet som möjlighet fanns att försäkra olika värdeföremål i skilda bolag, såväl inländska som utländska. Kapitalskatteberedningen ansåg sig inte ha funnit något annat system för lösörebeskattning som kunde tillgodose de krav som rimligen kunde ställas. promemoria om förmögenhetsbeskattningen (Ds 1990:91) bortsågs inte från möjligheten att försäkringsvärdena kunde tjäna till ledning för värderingen. Det uttalades emellertid att användning av för- säkringsvärden skulle innebära att man godtog en grovt schablonmässig beräkning av skatteunderlaget samt att hemförsäkringar ofta inte gav någon rättvis bild av de stora variationer som kunde råda mellan värdet på lösöre i olika hushåll. Det sades vidare att en beskattning på grundval av försäkringsvärden trots detta föreföll vara det enda tänkbara alternativet om vanligt lösöre, t.ex. möbler och husgeråd, skulle inordnas i en förmögenhetsbeskattning av aktuellt slag. Slutligen föreslogs att sådant inre lösöre av sedvanligt slag skulle undantas från beskattning. Vid remiss- behandlingen av den promemorian ansåg att försäkringsvärden inte kan användas vid värdering av lösöre. Som skäl anfördes bl.a. att försäkringsvärdet avser hela lösöret och inte enskilda föremål, att det bygger på återanskaffningsvärdet och inte omfattar lösöre utanför hemmet mer än till ett mindre belopp samt att beloppslösa hemförsäkringar och utländska hemförsäkringar skulle bli allt vanligare. Av de skäl som framförts av bl.a. kapitalskatteberedningen framgår enligt regeringens mening att användandet av försäkringsvärden inte är en lämplig värderingsmall. I promemorian Ds 1996:42 föreslås att inre lösöre som innehas för personligt bruk skall vara skattepliktigt endast till den del värdet på det enskilda föremålet överstiger ett fribelopp på . Denna utform- ning motiveras med att antalet föremål som måste värderas skall vara så litet att värderingen kan genomföras utan allt för stora olägenheter och att kontrollproblemen skall minskas i den omfattning som är möjlig genom att skattemyndigheternas kontrollåtgärder kan rikta sig mot enstaka fall. Vidare sägs i promemorian bl.a. att grundprincipen bör vara att det normala men även stora och välutrustade hemmet inte skall beskattas utom vad gäller mycket dyrbara förmögenhetsobjekt som ibland används för kapital- placering i syfte att undvika förmögenhetsskatt. Modellen med ett fribelopp som avser det sammanlagda värdet avfärdas med motiveringen att den inte bidrar till att kulturhistoriskt värdefulla samlingar bevaras. Ett annat alternativ som behandlas i promemorian är att sådana samlingar undantas från beskattning. Även denna modell utesluts eftersom svåra gränsdrag- ningsfrågor anses uppkomma med en sådan undantagsregel. Som framgår av redogörelsen ovan torde någon fullständig lösning på värderings och kontrollproblemen avseende lösöre inte finnas. Den i promemorian föreslagna lösningen med ett fribelopp för varje enskilt föremål medför visserligen att antalet skattskyldiga blir litet och att endast objekt vars värde avsevärt överstiger vad som kan anses vara normalt även för ett hushåll i goda ekonomiska omständigheter beskattas. De svårigheter som trots detta uppkommer har framhållits av flera remissinstanser. anser att kontroll och värderingsproblemen är så om- fattande att personligt inre lösöre inte bör utgöra beskattningsobjekt. Det har även hävdats att ett genomförande av förslaget allvarligt kan försvåra bevarandet av kulturhistoriska värden. Vid en samlad bedömning anser regeringen att beskattningen av lösöre bör begränsas. Inre lösöre som används för personligt bruk bör vara skattefritt. Vidare bör lösöre som deponerats i museum eller liknande inrättning inte förmögenhetsbeskattas. För att veteranbilar inte skall behandlas sämre än antikviteter i hemmet föreslås att även sådana fordon undantas från beskattning. Värderingen av skattepliktigt lösöre bör anknyta till vanliga regler och således utgå från marknadsvärdet. För att förhindra skatteplanering med lånade pengar bör skuld hänförlig till skattefritt lösöre inte vara avdragsgill. I syfte att uppnå en rationaliseringseffekt även ifråga om skatte- hanteringen avseende tillgångar som spelar en obetydlig roll vid för- mögenhetsbeskattningen bör undantagsförmåner, besittningsrätter och liknande rättigheter till fastigheter vara skattefria. Detta gäller dock inte bostadsrätter o.d., se avsnitt 5.8. I de fall rättigheterna inte är skattepliktiga bör inte heller rätt till avdrag för motsvarande förpliktelser finnas. Rätt till firmanamn, varumärke, mönsterskydd, tidnings titel o.d. samt patent och förlagsrätter föreslås vara skattefria även i fortsättningen. Endast undantagsvis innehas dessa rättigheter utanför näringsverksamhet. Rättigheter som i vid utsträckning kan sägas utgöra en del av det sociala skyddsnätet i samband med sjukdom, ålderdom och dödsfall undantas också från förmögenhetsbeskattning. Regeringens förslag: Reglerna om skattskyldighet skall i princip vara oförändrade. Utländsk medborgare som vistas tillfälligt i under högst förblir begränsat skattskyldig. Skattskyldigheten för utländska aktiebolag och andra utländska juridiska personer tas bort. Promemorians förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens med undantag för att tidsgränsen för utländsk medborgare som tillfälligt vistas i föreslås vara . Remissinstanserna: påpekar att förslaget avseende utländska medborgare medför administrativt merarbete. I övrigt framförs inga erinringar. Skälen för regeringens förslag: För att underlätta arbetsutbyte med utlandet föreslås i promemorian att utländska medborgare som tillfälligt vistas i under högst bör vara begränsat skattskyldiga . Även regeringen anser att det behövs ett sådant undantag. För att bestämmelsen skall få någon praktisk betydelse bör dock tidsgränsen uppgå till . De positiva effekterna får anses uppväga de administrativa nackdelar som kan uppkomma. Beskattningen av utländska juridiska personer bör avskaffas eftersom den är diskriminerande. I förenklingssyfte bör nuvarande regler ändras så att begränsat skattskyldiga inte beskattas för andel i svensk ekonomisk förening eller handelsbolag. Det bör tilläggas att detta inte innebär någon förändring av beskattningen av utländska aktier och andelar, se avsnitt 5.6. Stiftelse och föreningsskattekommittén (Fi 1988:03) har haft i uppgift att se över inkomst och förmögenhetsbeskattningen av stiftelser och ideella föreningar (dir. 1988:6). I betänkandet Översyn av skattereglerna för stiftelser och ideella föreningar (SOU 1995:63) föreslås en särskild lag om skattebefrielse. I avvaktan på ett ställningstagande till förslagen i betänkandet föreslås inte här någon ändrad beskattning av stiftelser och ideella föreningar. 5.12 Sam- eller särbeskattning Regeringens förslag: Sambeskattning skall även i fortsättningen ske av makar respektive av föräldrar och barn. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser anser att sambeskatt- ningen skall avskaffas. Motiveringen är främst rättvise och förenklings- skäl. betonar de starka administrativa skälen för att införa särbeskattning. TCO anser dock att sambeskattningen av samboende och minderåriga barn bör behållas för att minska skatteplanering. anser att riskerna för skatteplanering är överdrivna med hänsyn till att det förutsätter egendomsöverlåtelse. Skälen för regeringens förslag: års taxering är sam- beskattningen av makars arbetsfria inkomster (s.k. B inkomster) helt avskaffad. Förändringen har genomförts i förenklingssyfte och medför betydande förenklingar för såväl de skattskyldiga som för skattemyndig- heterna (prop. 1985/86:130 s. 44). Vid förmögenhetsbeskattningen sambeskattas såväl makar som hemma- varande barn . Regeln gäller också adoptivbarn och styvbarn. Sedan 1992 års taxering jämställs inte fosterbarn med hemmavarande barn. Det har rests upprepade krav på att sambeskattningen av förmögenhet skall slopas. När det gäller makar anses nuvarande bestämmelser diskriminera äktenskapet och motverka jämställdhet. Även sambeskattning av föräldrar och barn har kritiserats och då särskilt i fråga om styvbarn. Likformighetsskäl men också jämställdhetsskäl talar för att sambeskatt- ningen bör tas bort även vid förmögenhetsbeskattningen. Särbeskattning skulle dessutom medföra en avsevärd administrativ förenkling. Sam- beskattningen kräver nämligen en fortlöpande aktualisering av samband mellan makar och barn samt mellan ogifta sammanboende personer med gemensamma hemmavarande barn. Dessa sambandsuppgifter är inte sällan inaktuella vilket medför kontroll och utredningsproblem. Vidare försvårar sambeskattningen förtryckandet av förmögenhetsuppgifter i den förenklade deklarationen. Ett skäl för att behålla sambeskattningen är att förebygga skatte- planering genom att förmögenheten sprids inom familjen. Särbeskattning skulle också ge ett mycket betydande skattebortfall om inte fribelopp och skattesatser justeras i motsvarande utsträckning. En sänkning av fribeloppet innebär att ensamstående får betala lättnaderna för makar. Slutligen uppkommer otillfredsställande fördelningseffekter mellan hushåll med olika disponibla inkomster. Sambeskattningen med egna barn väcker inte samma principiella invändningar som sambeskattning av makar. Skäl att därvid behandla styvbarn annorlunda än egna barn föreligger inte. I fråga om barn kan det vara svårt att motivera en särbeskattning och fribelopp för barn uppmuntrar till skatteplanering. Gåvobeskattningen kan visserligen verka hämmande under en övergångstid om ett system med särbeskattning skulle införas. föreligger dock risk för att skatteunderlaget minskar genom successiva överföringar till barn. Ett alternativ skulle kunna vara ett särskilt, avsevärt lägre, fribelopp för barns förmögenhet. Även med sådana åldersdifferentierade fribelopp kan dock skattelättnader uppnås genom att tillgångar och skulder fördelas inom familjen. Det kan dessutom synas märkligt att barn i princip beskattas hårdare än vuxna. Om särbeskattning införs för makar blir det emellertid tekniskt svårt att utforma regler för sambeskattning av föräldrar och barn som innebär att de adminis- trativa fördelarna uppnås. Lagrådet anser att det sett från grundläggande systematisk synpunkt är otillfredsställande att när nu inriktningen är att stifta en helt ny lag av modernt snitt ta över regler om sambeskattning år lag, som i detta hänseende byggde på samlevnadsformer som var väsentligt mindre varierande till formerna än i dagens samhälle. Det uttalas vidare av Lagrådet att en följd av sådan bristande anpassning av lagreglerna till samhällsutvecklingen kan tänkas leda till minskad tilltro till och efterlevnad av lagstiftningen. Som redovisats ovan finns det skäl som talar både för och emot att införa särbeskattning. Fördelarna med en särbeskattning är starka från principiell och administrativ synpunkt. Intresset av att förebygga skatte- planering väger emellertid tungt. Det främsta problemet är dock skatte- bortfallet. Vid ett antagande om att de vuxna personerna i familjen fördelar förmögenheten mellan sig på ett så skattemässigt fördelaktigt sätt som möjligt så att fribeloppen kan utnyttjas fullt ut skulle en övergång till särbeskattning ge ett inkomstbortfall på vid i övrigt oförändrade regler. För att kompensera för inkomstbortfallet måste antingen fribeloppet sänkas väsentligt eller skattesatsen höjas kraftigt. Olika kombinationer därav är tänkbara. Om man sänker fribeloppet till måste skattesatsen höjas till för att kompensera för bortfallet. Om man nöjer sig med att sänka fribeloppet till krävs en skattsatshöjning till ca 2,. I dagens statsfinansiella läge finns inte utrymme för att minska skatteuttaget från förmögenhetsbeskattningen. Den basbreddning som sker genom övriga förslag kan inte kompensera den brist som skulle uppkomma om särbeskattning införs. Regeringens slutsats blir därför att sambeskattningen måste behållas även i det nya förmögenhetsskatte- systemet. Regeringens förslag: Fribeloppet för fysisk person och dödsbo skall även i fortsättningen uppgå till och skattesatsen kvarstå på . Promemorians förslag: Förslaget överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några remissinstanser anser att fribeloppet bör höjas. Många remissinstanser anser att nivån på skatten är för hög. Det förekommer förslag om att hänsyn skall tas till fastighetsskatten vid tillämpning av begränsningsregeln. vill i första hand att begränsningsregeln avskaffas och i andra hand att familjenivåberäkningen slopas eftersom den medför administrativa svårigheter och därmed ökade kostnader. Skälen för regeringens förslag: har som framgår av det tidigare beslutat att gränsen för uttag av förmögenhetsskatt av fysisk person och dödsbo skall höjas till vid taxering med hänsyn till de höjda taxeringsvärdena vid allmänna fastighetstaxering av småhus. Någon ytterligare justering uppåt av denna gräns bör inte genomföras. Utgångspunkten för skatteuttaget är att skattesatsen skall vara låg. Kapitalinkomstbeskattningen är sedan 1990 års skattereform strikt pro- portionell, till skillnad från vad som gäller för förvärvsinkomster som beskattas progressivt. Med hänsyn till att förmögenhetsskatten för den sammanlagda beskattningen av kapital anses utgöra en motsvarighet till det högre marginalskatteskiktet för förvärvsinkomster bör den vara propor- tionell även fortsättningsvis. Arbetsinkomster beskattas progressivt i två avseenden. För det första utgår statlig inkomstskatt för taxerade förvärvsinkomster över en viss nivå. ligger denna nivå på (inkomsten före uttag av allmänna egenavgifter). För det andra föreligger progressivitet i den meningen att arbetsgivaravgifter tas ut på inkomster över 7,5 basbelopp utan att detta uttag ger rätt till ytterligare socialförsäkringsförmåner. På inkomster över 7,5 basbelopp utgör därför arbetsgivaravgifterna i sin helhet en skatt. Vid nivåer för arbetsgivaravgifterna (32,), den genomsnittliga kommunalskatten (31,) och den statliga inkomstskatten () kan det totala skatteuttaget på arbetsinkomster över 7,5 basbelopp beräknas till . Frågan är då vilket förmögenhetsskatteuttag som tillsammans med den proportionella kapitalinkomstskatten på skulle ge ett skatteuttag på kapital som balanserar det högsta skatteuttaget på arbetsinkomster, . För en sådan kalibrering är det viktigt att notera att skatten på arbetsin- komster är real medan kapitalinkomstskatten tas ut på nominella inkomster, exempelvis nominella räntor. Varje kalibrering av förmögenhets- skatteuttaget kommer därför att bero på vilka antaganden om inflation och realränta som görs. I tabell 5.1 redovisas det förmögenhetsskatteuttag som kan härledas från olika kombinationer av realränta och inflation. Balanserande förmögenhetsskatt vid olika kombinationer av realränta och inflation. Realränta 4 5 6 Inflation 2 0,87 1,24 1,61 3 0,57 0,94 1,31 4 0,27 0,64 1,00 Vid de nivåer på inflation och realränta som varit aktuella under senare år, med en inflation på och en realränta på , ligger alltså det förmögenhetskatteuttag som tillsammans med uttaget av kapital- inkomstskatt på balanserar det högsta skatteuttaget på arbets- inkomster på . Detta är en lägre nivå på skatteuttaget än vad som föreslås. Avvikelsen uppåt beror av en rad faktorer, bl.a. önskemålen att undanta vissa slag av förmögenheter från beskattning. Endast vid mer långtgående basbreddningar skulle det vara möjligt att lägga skatteuttaget på den balanserande, lägre nivån. Skäl att frångå den nuvarande skatte- satsen på föreligger därmed inte. För juridiska personer behålls fribeloppet på liksom gällande skattesats på . Begränsningsregeln innebär att stora förmögenheter ger en procentuellt avsevärt lägre faktisk skatt än små förmögenheter för vilka begränsnings- regeln inte blir tillämplig. Den gynnar investeringar i egendom som ger värdestegring i stället för direktavkastning. Detta medför en olämplig snedvridning av såväl investeringar som prisbildning. Rent principiellt kan det ifrågasättas om en likformigt utformad förmögenhetsbeskattning skall kombineras med undantagsregler. Det finns således skäl att överväga om begränsningsregeln kan undvaras. Om begränsningsregeln slopas kan detta kombinerat med den före- slagna basbreddningen för vissa större förmögenheter leda till ett kraftigt ökat skatteuttag. Med de bestämmelser som föreslås i övrigt får nuvarande begränsningsregel betydelse främst för innehavare av stora aktie- förmögenheter. Regeln kan dock få betydelse även för pensionärer med mycket låga inkomster som bor i högt taxerade och obelånade villor. För att dämpa en sådan skattehöjning och minska risken för kapitalflykt kan det finnas anledning att ha ett tak för uttag av skatt på kapital. Om hänsyn också tas till marginalskatteeffekterna på förvärvsinkomster respektive kapitalinkomster talar övervägande skäl för att någon form av begränsningsregel trots allt bör finnas. Ett alternativ till den nuvarande begränsningsregeln vore en regel om avräkning av förmögenhetsskatt mot skatten på kapitalinkomster. En sådan regel har fördelen att den reducerar den sammanlagda skatten för tillgångar med hög löpande avkastning som i annat fall missgynnas jämfört med tillgångar vars avkastning i stor utsträckning utgår i form av värdeökning som inkomstbeskattas först när den realiseras. Å andra sidan skulle en sådan avräkning innebära nya komplikationer samt nya typer av skatteanpassning genom att personer som berörs av förmögenhetsskatten skulle få incitament att "ta fram" kapitalinkomster i just den utsträckning som eliminerar den tillkommande förmögenhetsskatten. Skatten för en extra kapitalinkomst liksom skattelättnaden för en extra ränteutgift skulle inte vara för sådana skattskyldiga. Detta skulle återintroducera många av de problem som uppkommer när kapitalinkomster beskattas med skilda skattesatser. En grovt schablonmässig lösning av annat slag vore att bestämma ett beloppsmässigt tak för högsta uttag av förmögenhetsskatt. Mot bakgrund av att förmögenhetsbeskattningen inte får leda till lägre skatteintäkter finns dock inte utrymme för några förändringar i begränsningsregeln av de nu diskuterade slagen. Vid remissbehandlingen har framkommit synpunkter på att fastighets- skatten borde beaktas vid tillämpning av begränsningsregeln. Då denna skatt utgör en schabloniserad kapitalinkomstskatt på fastighetsinnehavet som också måste beaktas torde en utökning med en schablonmässigt beräknad inkomst och en till denna hörande proportionell skatt endast leda till att reglerna blir ännu mer komplicerade. Det är därför inte heller lämpligt med en sådan förändring. Begränsningsregeln bör därför åter- införas i en särskild lag och ha i stort sett samma utformning som . I enlighet med förslaget i promemorian bör de inkomster och skatter som jämförs beräknas på hushållsnivå av principiella skäl och för att öka motståndskraften mot skatteplanering. Regeringens förslag: Skyldigheten att lämna kontrolluppgifter utökas till att omfatta skulder och innehav av sådana marknadsnoterade finansiella instrument som inte omfattas av kontrolluppgiftsskyldighet . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några remissinstanser har synpunkter på den lag- tekniska utformningen av kontrolluppgiftsskyldigheten. Skälen för regeringens förslag: Lämnandet av kontrolluppgifter bör utvidgas för att bl.a. underlätta förtryckningen av förmögenhetsuppgifter i den förenklade deklarationen.