prop · GK03127 · 1997-01-01 00:00:00 — Av paragrafen, som motsvarar artikel 3.2 andra och tredje styckena, framgår att konsumenten vid avvikelse mellan den skriftliga informationen och avtalet får åberopa den skriftliga informationen mot närings-idkaren. Denna huvudregel gäller dock inte i ett par, i paragrafen angivna fall. En grundläggande förutsättning för att huvudregeln skall få frångås är att det i avtalet särskilt har angetts att en viss uppgift avviker från vad som angetts i den skriftliga informationen. Därutöver måste endera av två förutsättningar föreligga. Den ena av dessa är att parterna har träffat en uttrycklig överen- skommelse om att avtalet får avvika från den skriftliga informationen. För att denna förutsättning skall vara uppfylld räcker det inte med att man i avtalet konstaterar att det i något avseende avviker från den skriftliga informationen.- Det måste också finnas en formaliserad överenskommelse om att avtalet får avvika från den skriftliga informa-tionen. Den andra - alternativa - förutsättningen är att avvikelsen beror på en omständighet utanför näringsidkarens kontroll. Med anledning av ett remisspåpekande bör det anmärkas att det ligger i sakens natur att överenskommelsen mellan näringsidkaren och konsu-menten om att avvika från vad som angetts i den skriftliga informationen måste ha ingåtts innan avtalet undertecknas. En uttrycklig erinran i paragrafen om detta har ansetts obehövlig. Är bostadslägenheten eller gemensamma anläggningar under uppförande, skall näringsidkaren ställa betryggande säkerhet för att konsumenten får tillbaka vad som betalats, om lägenheten eller anläggningarna inte färdigställs. I paragrafen uppställs ett särskilt krav på en näringsidkare som saluför bostadsandelar som ännu inte är färdigbyggda. Frågan har behandlats i avsnitt 9.4. Av paragrafen framgår att den säkerhet som näringsidkaren ställer skall vara betryggande . Några remissinstanser har ansett att det av bestäm-melsen bör framgå hur säkerheten skall ställas och vilka villkor som skall gälla för säkerheten. Det har emellertid inte ansetts nödvändigt att reglera dessa frågor i lagtexten. Som regel får förutsättas att säkerheten, för att vara betryggande, skall ha lämnats av en bank eller av annan som kan erbjuda likvärdig säkerhet. Konsumentens rätt att låta avtalet återgå Om avtalet inte har upprättats i enlighet med 7 § eller inte innehåller de uppgifter och beskrivningar som föreskrivs i 8 §, är konsumenten inte bunden av avtalet. Detsamma gäller om näringsidkaren inte enligt 7 § tredje stycket lämnar konsumenten en bestyrkt översättning av avtalet. En konsument som vill att avtalet skall återgå på grund av ett för-hållande som anges i första stycke skall lämna meddelande om detta till den person som enligt avtalet skall ta emot ett sådant meddelande. Om en begäran om återgång grundas på att bestämmelserna i 7 § andra eller tredje stycket eller 8 § inte är uppfyllda, skall meddelandet lämnas från det att avtalet under- tecknades. Annars har konsumenten förlorat sin rätt att kräva att avtalet skall återgå. Om näringsidkaren kompletterar avtalet så att bestämmelserna i 7 och 8 §§ är uppfyllda innan konsumenten har utnyttjat sin rätt att kräva avtalets återgång, upphör konsumentens rätt att kräva att avtalet skall återgå. Paragrafen handlar om konsumentens rätt att kräva återgång av ett avtal som har upprättats utan att lagens föreskrifter iakttagits. Den motsvarar i huvudsak artikel 5.1 andra strecksatsen i direktivet. Frågan har behandlats i avsnitt 10.2. Bestämmelsen i första stycket är konstruerad på samma sätt som 5 § första stycket hemförsäljningslagen. Den innebär att konsumenten blir bunden av avtalet endast om det är skriftligt och undertecknat av parterna samt upprättat på eller översatt till något av de språk som lagen föreskriver. Konsumenten är inte bunden av avtalet om någon av de uppgifter som avtalet enligt 8 § skall innehålla saknas. Av skäl som har angetts i avsnitt 9.2 sträcker sig lagens skyddsregler något längre än direktivets. Av andra stycket framgår att en konsument, som vill utnyttja sin rätt, måste underrätta den person som anges i avtalet om detta. Något krav på att underrättelsen skall vara skriftlig uppställs inte i direktivet. I 15 § finns en bestämmelse om hur konsumenten kan förfara för att anses ha fullgjort sin under- rättelseskyldighet. Om konsumenten visar att närings-idkaren har tillställts en underrättelse på annat sätt, är dock även detta tillräckligt. I andra stycket andra meningen finns en bestämmelse som tidsbegränsar konsu- mentens rätt att kräva återgång av avtalet. Bestämmelsen motsvarar artikel 5.1 andra strecksatsen i direktivet. Tidsbegränsningen gäller inte om bristen i avtalet består i att lagens formföreskrifter - kraven på att avtalet skall vara skriftligt och undertecknat - inte är uppfyllda. I sådant fall har konsumenten en i tiden obegränsad rätt att kräva avtalets åter-gång. Det är således av stor vikt för näringsidkaren att se till att avtalet skrivs under innan konsumenten tillträder bostaden. Bestämmelserna i första och andra styckena reglerar endast konsumentens bundenhet av avtalet. Det är bara denne som med stöd av bestäm-melserna kan åberopa att avtalet är ogiltigt och kräva att det skall återgå. Konsumenten kan alltså, även om han eller hon själv inte är bunden, kräva att motparten fullgör avtalet. Att näringsidkaren har underlåtit att i avtalet särskilt specificera sådana förändringar som har gjorts i förhållande till tidigare lämnad skriftlig information medför inte någon rätt för konsumenten att kräva återgång av avtalet. I sådant fall har konsumenten i stället, enligt 9 §, möjlighet att åberopa bestämmelserna i den skriftliga informationen. Av tredje stycket framgår att konsumenten, om näringsidkaren kompletterar avtalet, kan kräva avtalets återgång. Näringsidkaren har bevisbördan för att konsumenten har fått del av kompletteringen. När konsumenten har lämnat underrättelsen enligt andra stycket, upphör avtalet att gälla. Näringsidkaren har alltså inte någon möjlighet att åter-uppliva avtalet genom att inom den tremånadersfrist som anges i andra stycket överlämna de uppgifter som saknas. Konsumenten har rätt att frånträda ett bindande avtal (ångerrätt) genom att lämna eller sända ett meddelande om detta från den dag som anges i andra stycket (ångerfrist) till den person som enligt avtalet skall ta emot ett sådant meddelande. Ångerfristen börjar löpa dagen efter avtalets undertecknande. Om för- hållandena är sådana som anges i 11 § första stycket, börjar ångerfristen i stället löpa dagen efter det att konsumentens rätt att kräva återgång har upphört enligt 11 § andra eller tredje stycket. I paragrafen regleras den grundläggande rätten för konsumenten att frånträda ett avtal som annars skulle vara bindande. Frågan har behandlats i avsnitt 10.3. Bestämmelsen i första stycket motsvarar artikel 5.1 första strecksatsen samt artikel 5.2 i direktivet. Bestämmelsen är utformad på samma sätt som 6 § hem- försäljningslagen. En konsument som utnyttjar sin ångerrätt behöver inte ange något skäl för detta. I andra stycket finns bestämmelser om ångerfristen börjar löpa. Om avtalet vid tiden för undertecknandet innehåller alla de uppgifter som föreskrivs i 8 §, börjar den löpa genast. Är avtalet inte komplett, börjar ångerfristen löpa dagen efter det att konsumenten fått de resterande uppgifterna. Om de saknade uppgifterna inte överlämnas inom den tremånadersfrist som anges i 11 § andra stycket, börjar ångerfristen löpa dagen efter tremåna- dersfristens utgång. Näringsidkaren får inte kräva eller ta emot betalning innan ångerfristen har löpt ut. Om säkerhet skall ställas enligt 10 §, får näringsidkaren inte heller kräva eller ta emot betalning innan säkerheten har ställts. Den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt denna paragraf döms till böter. I paragrafen uttrycks ett förbud för näringsidkaren att kräva eller ta emot betalning innan ångerfristen har gått ut. Frågan har behandlats i avsnitt 10.3. Första stycket motsvarar artikel 6 i direktivet. Bestämmelsen utgör ett komplement till 12 § och förstärker konsumentens rätt att ångra ett avtal. Rätten att ångra sig förstärks, om konsumen-ten inte behöver ta med i beräkningen hur han eller hon skall få tillbaka en erlagd hand- penning. Bestämmelsen reglerar betalning till näringsidkaren. Den förhindrar därför inte att parterna kommer överens om att en handpenning skall sättas ned hos någon från parterna fristående tredje man. Deponering som sker på villkor som är att jämställa med betalning får emellertid anses stå i strid med bestämmelsen. I lagrådsremissen föreslogs att förbudet mot att kräva betalning under ångerfristen även skulle gälla den som enligt en överenskommelse med näringsidkaren lämnat konsumenten kredit med anledning av upplåtelse- eller överlåtelseavtalet. Lagrådet har ifrågasatt om en sådan regel är nöd-vändig och i alla delar ändamålsenlig. Regeringen har anslutit sig till Lagrådets bedömning. Den aktuella regeln återfinns därför inte i propo-sitionens lagförslag. Bestämmelsen i andra stycket har inte någon motsvarighet i direktivet. Frågan har behandlats i avsnitt 9.4. I tredje stycket, som saknar motsvarighet i promemorian, föreskrivs att den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt första och andra styckena kan dömas till böter. Det har inte ansetts motiverat att straffbelägga annat än uppsåtliga överträdelser. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.4 och 10.3. Konsumenten är inte skyldig att betala näringsidkaren någon ersättning när avtalet återgår enligt 11 §. En konsument som utnyttjar sin ångerrätt enligt 12 § är skyldig att be-tala kostnader som enligt nationell lagstiftning har uppkommit till följd av att avtalet slutits och frånträtts endast om kostnaderna avser sådana juridiska formaliteter som skall företas före utgången av ångerfristen. Första stycket motsvarar artikel 5.4 i direktivet. Om näringsidkaren inte har iakttagit föreskrifterna i 7 eller 8 §, är konsumenten enligt 11 § inte bunden av avtalet utan kan kräva att avtalet skall återgå. Näringsidkaren kan i så fall inte avkräva konsumenten några särskilda administrations-kostnader eller liknande kostnader. Något krav på att detta skall framgå av den skriftliga informationen eller av avtalet uppställs inte i direktivet och inte heller i denna lag. Andra stycket motsvarar artikel 5.3 i direktivet. Frågan har behandlats i avsnitt 10.3. Om meddelanden som konsumenten lämnar Om ett meddelande som konsumenten skall lämna enligt 11 eller 12 § är skriftligt och har sänts på ett ändamålsenligt sätt, får meddelandet åbero-pas även om det försenas, förvanskas eller inte kommer fram. Bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 10.2, är avsedd att tillgodose kravet i artikel 5.2 sista meningen i direktivet som lyder: Tidsfristen skall anses ha iakttagits om meddelandet, om det är skriftligt, avsänts innan tidsfristen gått ut. Enligt 11 § andra stycket och 12 § första stycket skall en konsument, som önskar utnyttja rätten att kräva återgång av avtalet respektive rätten att frånträda avtalet, underrätta den person som anges i avtalet om detta . En sådan underrättelse kan lämnas muntligen eller skrift-ligen. Förevarande bestämmelse tar sikte på skriftliga underrättelser och har utformats efter mönster av 47 § konsumentköplagen. Den generella utgångspunkten inom avtalsrätten är att den som avsänder ett meddelande står risken för att meddelandet inte kommer fram eller på rätt sätt. Paragrafen innehåller alltså ett undantag från den huvud-regeln. Meddelanden enligt 11 § andra stycket och 12 § första stycket går, under förut- sättning att de har avsänts på ett ändamålsenligt sätt, på mottagarens risk. Kravet på att meddelandet skall avsändas på ett ändamålsenligt sätt innebär att det skall sändas på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till den föreliggande situationen. Det kan sändas t.ex. per post eller telefax. Om konsumenten med anledning av avtalet om upplåtelse eller överlåtelse har fått kredit av näringsidkaren eller av någon annan på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren, skall kreditavtalet upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon påföljd för detta, om 1. upplåtelse- eller överlåtelseavtalet har återgått enligt 11 §, eller 2. konsumenten har utnyttjat sin ångerrätt enligt 12 §. Frågan har behandlats i avsnitt 11.2. Av paragrafen framgår att om upplåtelse- eller överlåtelseavtalet har återgått enligt 11 § eller frånträtts enligt 12 §, kreditavtalet automatiskt upphör att gälla. Om kreditgivaren är någon annan än näringsidkaren, kan det visserligen vara lämpligt att konsumenten gör klart för denne att kreditavtalet inte längre gäller. Det krävs emellertid inte att konsumenten särskilt säger upp avtalet. Av paragrafen framgår vidare att kreditavtalet skall upphöra utan påföljd för konsumenten om denne utnyttjar sin rätt att kräva återgång av avtalet eller att frånträda avtalet. Som har angetts i avsnitt 11.2 innebär bestämmelsen inte att konsumen-ten slipper att betala tillbaka vad han eller hon redan har fått ut av lånet. Bestämmelsen innebär inte heller att konsumenten undgår alla kostnader som är föranledda av krediten. Den begränsar sålunda inte konsumentens ansvar för t.ex. upplupen ränta och eventuell uppläggningsavgift för lånet. Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av fordran, m.m. Bestämmelserna i 16 och 17 §§ konsumentkreditlagen (1992:830) skall tillämpas då näringsidkaren har lämnat konsumenten anstånd med betalningen enligt upplåtelse- eller överlåtelseavtalet eller då någon del av betalningen skall erläggas med ett belopp som konsumenten har lånat av näringsidkaren eller av någon annan kreditgivare på grund av en överenskommelse mellan den kreditgivaren och näringsidkaren. I paragrafen görs en hänvisning till 16 och 17 §§ konsumentkreditlagen. Frågan har behandlats i avsnitt 11.1. Bestämmelserna i 16 § konsumentkreditlagen har följande lydelse. Om kreditgivaren har överlåtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal, får konsumenten mot den nye kreditgivaren göra samma invändningar som han vid överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. Detsamma gäller när kreditgivaren har pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet. Vid kreditköp får köparen mot kreditgivarens krav på betalning fram-ställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot säljaren. Köparen får även invända att han har erlagt betalning till säljaren eller att han har träffat en överenskommelse med denne. Detta gäller dock inte om köparen visste att säljaren saknade rätt att ta emot betalningen eller ingå överenskommelsen och inte heller om köparen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlät att skaffa sig kunskap om detta. Om köparen på grund av ett kreditköp har anspråk mot säljaren på återbetalning av köpeskilling, skadestånd eller annan penningprestation, svarar kreditgivaren lika med säljaren för att anspråket fullgörs. Kreditgivaren är dock inte skyldig att betala mer än vad han mottagit av köparen med anledning av krediten. Paragrafen handlar om konsumentens rätt i ett s.k. trepartsförhållande. Första meningen i 16 § första stycket konsumentkreditlagen handlar om överlåtelse av en fordran. En näringsidkare som säljer en bostadsandel på kredit kan diskontera sin fordran genom att överlåta den till exempelvis ett finansbolag. Om konsumenten när finansbolaget kräver betalning enligt kreditavtalet har upptäckt ett allvarligt fel på bostaden, kan felet åberopas gentemot finansbolaget med stöd av regeln i första stycket. Konsumenten behöver då inte betala mer än han skulle ha behövt göra till näringsidkaren. Om hävningsrätt föreligger, behöver han inte betala något alls. Om det inte är näringsidkaren utan någon annan som efter överenskommelse med näringsidkaren har tillhandahållit krediten och sedan har över-låtit sina rättigheter enligt avtalet, får konsumenten mot förvärvaren göra samma invändningar som han eller hon vid överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. Alla typer av invändningar kan göras, t.ex. att avtalet är ogiltigt eller oskäligt (se närmare prop. 1991/92:83 s. 124). Enligt andra meningen i första stycket gäller samma sak när kreditgiva-ren har pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet. Bestämmelserna i 16 § andra stycket konsumentkreditlagen gäller vid kreditköp, dvs. vid köp av en vara då säljaren lämnar köparen anstånd med någon del av betalningen eller då någon del av betalningen erläggs med ett belopp som köparen får låna av säljaren eller någon annan kreditgivare på grund av en överen- skommelse mellan denne och säljaren (se 3 § konsumentkreditlagen). Konsumenten får i dessa fall i princip göra gällande samma invändningar mot kreditgivaren som mot näringsidkaren. Beträffande innebörden av invändningar på grund av köpet kan hänvisas till - Lambertz, Konsumentkrediter, 1993, s. 186 f. I 16 § tredje stycket första meningen konsumentkreditlagen anges att kreditgivaren ansvarar lika med säljaren för att betalningsanspråket fullgörs. Det innebär att konsumenten kan vända sig till vem som helst av dessa och att kreditgivaren ansvarar solidariskt med näringsidkaren. I andra meningen görs en inskränkning i kreditgivarens ansvar på så sätt att återbetalningsskyldigen aldrig avser mer än vad kreditgivaren har mottagit av konsumenten. Bestämmelserna i 17 § konsumentkreditlagen lyder: Vid kreditköp får näringsidkaren inte ta emot en av köparen ingången växelför- bindelse som avser en fordran på grund av kreditköpet. Han får inte heller till bevis för sin fordran ta emot ett av köparen utfärdat löpande skuldebrev eller någon annan av denne ingången skuldförbindelse som är av sådant slag att köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet inskränks om skuldförbindelsen överlåts eller pantsätts till en borgenär som är i god tro. Första stycket första meningen gäller inte egna växlar som är utställda av banker. Den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt denna paragraf döms till böter. Syftet med 17 § konsumentkreditlagen är att se till att det skydd som konsumen- terna ges i 16 § samma lag inte skall gå förlorat. Därför för-bjuds kredit- givaren att av konsumenten ta emot växlar och andra löpande fordringshandlingar. De fordringshandlingar som förbjuds enligt 17 § första stycket konsumentkreditlagen är sådana löpande fordringshandlingar som är avsedda att lätt kunna omsättas. Vad som avses med växlar och löpande skuldebrev framgår av växellagen (1932:130) och lagen (1936:81) om skuldebrev. Förbudet gäller inte vanliga checkar. Dessa är nämligen inte att anse som skuldebrev utan som betalningsmedel. I 17 § andra stycket konsumentkreditlagen görs undantag för s.k. egna växlar utställda av bank. Som exempel kan nämnas s.k. postväxlar. I 17 § tredje stycket konsumentkreditlagen finns en straffbestämmelse. Beträffande innebörden i 17 § konsumentkreditlagen, se närmare prop. 1991/92:83 s. 83 f. och s. 128. Om bostadslägenheten är belägen i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och rättsordningen i ett land utanför samarbets-området är tillämplig, gäller bestämmelserna i denna lag i den mån de ger konsumenten ett bättre skydd. Paragrafen motsvarar 9 § i promemorian. Den avspeglar artikel 9 i direk-tivet och har behandlats i avsnitt 13. I paragrafen finns en internationellt privaträttslig bestämmelse om tillämplig lag. Det är inte fråga om någon fullständig reglering av lag-valet. I de hänseenden som inte regleras i paragrafen gäller i övrigt tillämpliga internationellt privaträttsliga regler. Så är fallet med t.ex. lagens marknadsrättsliga bestämmelser (se avsnitt 13). Bestämmelsen är tillämplig enbart i de fall då bostadslägenheten är belägen inom EES men avtalet trots detta - t.ex. till följd av en lagvals-klausul - är underkastat lagen i ett land utanför EES. Den innebär att det lagval som gäller enligt ett avtalsvillkor eller enligt allmänna internatio-nellt privaträttsliga regler skall frångås i den mån bestämmelserna i denna lag ger konsumenten ett bättre skydd i den aktuella frågan. Om flera frågor aktualiseras i samma tvist skall bedömningen av om bestämmelser-na i den svenska lagen ger konsumenten ett bättre skydd göras separat för varje fråga. En svårighet kan vara att avgöra vilken lag som är förmån-ligast i det enskilda fallet. Vid bedömningen av den frågan får man hålla i minnet att det handlar om dispositiva tvister och att domstolen är bunden av de yrkanden och grunder som parterna anför. I sista hand kan lösningen bli att konsumentens sätt att utforma sin talan får avgöra frågan (jfr i 1995 s. 199). Lagens bestämmelser är således under angivna förutsättningar inter-nationellt tvingande (jfr artikel 7 i Romkonventionen). På frågor som inte regleras i lagen tillämpas den rättsordning som utpekas av allmänna lagvalsregler eller av parternas avtal. Under rubriken finns tre paragrafer, 19 - 21 §§, om tillsyn enligt lagen. Bestämmelserna saknar motsvarighet i direktivet. Frågan om tillsyn har behandlats i avsnitt 12. skall ha tillsyn över att denna lag följs. Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller olägenhet för närings-idkaren än som är nödvändigt. För tillsynen har eller den som verket utser rätt att göra inspektioner hos näringsidkaren och att ta del av alla handlingar som behövs för tillsynen. Näringsidkaren skall lämna de upplysningar om verksamheten som begärs för tillsynen. Om näringsidkaren inte tillhandahåller handlingarna eller lämnar upp-lys- ningarna, får förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin skyldighet. Om enligt 20 § andra stycket har förelagt en närings-idkare att tillhandahålla en handling, får beslutet överklagas hos allmän förvaltnings- domstol. Andra beslut av enligt 20 § får inte överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Reglerna om tillsyn har utformats efter mönster av 21 - 23 §§ lagen om paketresor. När det gäller storleken av det vite enligt 20 § andra stycket kan förelägga en näringsidkare tillämpas 3 § lagen (1985:206) om viten. Av 6 § samma lag följer att frågan om utdömande av vite prövas av länsrätt på ansökan av . 16.2 Förslaget till lag om ändring i hemförsäljningslagen (1981:1361) Denna lag tillämpas då näringsidkare yrkesmässigt upplåter eller överlåter lös egendom eller utför tjänster till konsumenter för huvudsakligen enskilt bruk, om avtalet ingås 1. vid hembesök, varmed avses ett besök i konsumentens eller någon annan konsuments bostad eller på någon annan plats där konsumenten inte endast för stunden befinner sig, 2. vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet, eller 3. under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe. Lagen tillämpas dock inte, om 1. det pris som konsumenten sammanlagt skall betala understiger , 2. avtalet gäller leverans av livsmedel från näringsidkare som regelmässigt betjänar vissa rutter, 3. avtalet gäller finansiella instrument som avses i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument, 4. avtalet gäller uppförande av byggnad eller annan fast anläggning på mark eller i vatten, 5. avtalet är ett försäkringsavtal, 6. avtalet ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens uttryckliga be- gäran och avtalet gäller en vara eller en tjänst som omfattas av konsumentens begäran eller som har ett direkt samband med den varan eller tjänsten, eller 7. avtalet gäller upplåtelse eller överlåtelse som avses i lagen (1997:000) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende. Paragrafen innehåller bestämmelser om hemförsäljningslagens tillämp-ningsområde. Den föreslagna ändringen innebär att en ny punkt, punkten 7, har lagts till uppräkningen i andra stycket över undantagen från lagens tillämpningsområde. Frågan har behandlats i avsnitt 6. OCH RÅDETS DIREKTIV 94/47/EG av om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV