prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — 1991/92:322), innebär att stamnätet och de statliga utlandsförbindelserna skall förvaltas av det statliga affärsverket . Vidare angavs att principen för ägandet av utlandsförbindelserna bör vara att skall äga och förvalta en tillräckligt stor andel av utlandsförbindelserna för att säkerställa svenska producenters och elanvändares möjligheter att sluta avtal om kraftaffärer med köpare och säljare utomlands. I den proposition (prop. 1994/95:222) som låg till grund för beslut om ny ellagstiftning konstateras, i nu berörda delar av den nya ellagstiftningen, att reglerna i den nuvarande ellagen avseende bedömningsgrunderna vid prövning av utlandsförbindelser ger staten ett stort inflytande över etableringen av sådana förbindelser. En strävan, för att tillgodose samhällets intresse av långsiktig försörjningstrygghet, bör dock vara att tillkommande utlandsförbindelser ägs och förvaltas av staten. Enligt EBU och vissa remissinstanser kan det ifrågasättas om ett direkt stadgande i lag, med innebörd att samtliga tillkommande utlandsförbindelser skall ägas och förvaltas av staten, är förenligt med grundläggande regler i EG-rätten om bl.a. fri varurörlighet. Det ankommer i sista hand på att avgöra om en sådan regel är förenlig med EG-rätten. Bestämmelserna i nuvarande ellagstiftning om koncession för utlandsledningar och om anmälningsplikt för avtal med viss varaktighet ger samhället ett inflytande på anläggande och drift av nya utlandsförbindelser. sker en snabb internationalisering av handeln med el. Inte minst gäller detta inom EU, delvis till följd av det beslutade elmarknadsdirektivet. Det är angeläget att det ökade handelsutbytet med övriga medlemsländer sker på ett sätt som är till nytta för alla deltagande parter. Investeringar i utlandsförbindelser innebär som regel betydande ekonomiska åtaganden. Sådana investeringar torde därför i första hand genomföras av aktörer med stora ekonomiska resurser. För att tillförsäkra sådana investeringar lönsamhet är det naturligt och i många fall nödvändigt att den som investerar i en utlandsförbindelse tecknar avtal som motsvarar större delen av den tillkommande kapaciteten. är det emellertid angeläget att svenska producenter och större elanvändare tillförsäkras reella möjligheter att sluta avtal om kraftaffärer med köpare och säljare utomlands. Det bör således säkerställas att enskilda företag inte ges möjlighet att monopolisera utlandshandeln, utan att denna kan ske på icke-diskriminerande villkor. De angivna strävandena att tillkommande utlandsförbindelser skall ägas och förvaltas av staten är ett medel att uppfylla dessa syften. ägs huvuddelen av utlandsförbindelserna av staten och förvaltas av . Vid prövning av koncessioner för tillkommande utlandsledningar måste hänsyn tas både till de angivna riktlinjerna för verksamheten med stamnätet, och till samhällets behov av inflytande över tillkomsten och utnyttjandet av nya utlandsförbindelser. Stamnätet och utlandsförbindelserna utgör en del av samhällets infrastruktur. De utgör sammantaget en förutsättning för en fungerande utrikeshandel med el. Såväl tekniska skäl som kraven på opartiskhet och likabehandling talar för en nära samordning av utbyggnaden och driften mellan stamnätet och utlandsförbindelserna. har systemansvaret för det svenska elsystemet. Vidare skall affärsverket, såsom utövare av statens äganderätt till stamnätet, uppfylla krav på opartiskhet och icke-diskriminering. Mot denna bakgrund är det enligt regeringens bedömning naturligt att endast normalt bör kunna meddelas koncessioner som avser nya utlandsförbindelser. Därigenom skapas garantier för att utbyggnaden av utlandsförbindelserna sker i en lämplig takt, och att tillkommande utlandsledningar upplåts på icke-diskriminerande villkor. Enligt nuvarande ellagstiftning får nätkoncession, som avser en utlandsförbindelse, inte meddelas om förbindelsen allvarligt skulle försämra möjligheterna att långsiktigt upprätthålla elförsörjningen i landet. Den lagändring som här föreslås innebär inte någon förändring vad avser de grundläggande kraven på en långsiktig försörjnings- trygghet. Vissa avsteg bör dock kunna göras från denna huvudregel. Det gäller i de fall en ansökan om koncession för utlandsförbindelse avser en ledning med mindre betydelse för det samlade överföringsnätet. Som exempel kan nämnas då en ansökan avser åtgärder avseende en befintlig utlandsledning som redan har meddelats koncession eller då ansökan avser en ny ledning som har en begränsad kapacitet. Huvudregeln avser endast nya utlandsförbindelser, dvs. sådana förbindelser för vilka koncession inte sökts före de nya reglernas ikraftträdande. Den skall således inte omfatta förlängning av giltighetstiden för redan beviljade koncessioner för utlandsförbindelser. 10 förslag: Bestämmelserna om kommunala elföretag i lagen (1994:618) om handel med el, m.m. förs över till den nya lagen och samlas till ett kapitel (7 kap). () förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: anför att lagtexten bör förtydligas så att det tydligt framgår om verksamheten måste särskiljas eller redovisas åtskilda i sådana fall då samtidig produktion av elkraft och fjärrvärme sker i värmekraftverk. Föreningen anför vidare att kommunala fjärrvärmeföretag bör undantas från lokaliseringsprincipen. Skälen för regeringens förslag: Lagen (1994:618) om handel med el, m.m. (elhandelslagen) innehåller bl.a. särregler för elverksamhet. De innebär bl.a. att produktion av och handel med el som drivs i privaträttslig form undantas från vissa av kommunallagens principer. För sådan verksamhet gäller ej lokaliseringsprincipen. Vidare gäller att verksamheten skall drivas på affärsmässig grund i stället för med iakttagande av självkostnadsprincipen och likställighetsprincipen. Bestämmelserna har införts för att göra konkurrensvillkoren för kommunala elföretag likvärdiga dem som gäller för övriga företag på elmarknaden. Bestämmelserna bör föras över oförändrade till den nya lagen och samlas till ett särskilt kapitel. Kommunallagens lokaliseringsprincip innebär att en kommun som bedriver värmeproduktion endast får leverera värme inom den egna kommunen. Regeringen har i prop. 1996/97:84 om en uthållig energiförsörjning informerat om sin avsikt att låta se över kommunallagens bestämmelser i detta avseende. I översynen skall ingå att bedöma om lokaliseringsprincipen är ett hinder för en effektiv fjärrvärmeutbyggnad och, om så bedöms vara fallet, att överväga förändringar i kommunallagen. 11 Systemansvar och balansansvar Regeringens förslag: Ellagens bestämmelser om systemansvar och bestämmelserna om balansansvar i lagen (1994:681) om handel med el, m.m. förs över till den nya lagen och samlas i ett kapitel (8 kap). Befogenheterna inom systemansvaret vidgas. Regeringen skall bemyndigas att utfärda närmare föreskrifter som ger den systemansvariga myndigheten befogenheter att i den utsträckning som behövs för att kunna utöva systemansvaret beordra innehavare av nätkoncession att avbryta eller begränsa leverans av el till annan nätkoncessionshavare eller elkonsument. I den utsträckning systemansvaret så medger skall begränsning och avbrytande av elleverans ske så rättvist som möjligt med hänsyn till rådande eltekniska förhållanden och koncessionshavarens åtagande om leveranssäkerhet. () förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. föreslår att det i lagtexten anges att nätkoncessionshavaren skall avbryta eller begränsa leveranserna så likvärdigt och rättvist som möjligt. Remissinstanserna: Förslaget kommenteras endast av en remissinstans, . Föreningen anför att avbrott eller begränsningar av leveranser i förevarande fall i praktiken kommer att utföras i regionnät och att elanvändarna påverkas indirekt genom att två eller flera nätägare kan vara berörda av åtgärden. Föreningen anser att regionnätsägaren med stöd av den föreslagna bestämmelsen i princip kan avbryta leveranserna för många kunder anslutna till olika nätkoncessionshavares nät. För att undanröja tolkningsproblem bör det enligt föreningen även framgå av lagtexten att avbrotten kan beröra annan innehavare av nätkoncession. (N1996:02) har vid remiss av betänkande Regler för handel med el (SOU 1996:49) lämnat synpunkter angående ELU:s förslag om systemansvaret. Utredningen anför att den systemansvariga myndigheten vid höjd beredskap bör ha rätt att beordra innehavare av nätkoncession att avbryta eller begränsa leverans av el på ett sätt som tillgodoser totalförsvarets behov. Skälen för regeringens förslag: Med systemansvar avses i den nuvarande ellagen ansvaret för att det nationella elsystemet fungerar som ett sammanhållet system med tillfredställande driftsäkerhet. Det innefattar bl.a. ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. är systemansvarig myndighet. Med balansansvar avses det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika mycket el som tas ut i en uttagspunkt. Bestämmelserna om balansansvar finns i lagen (1994:618) om handel med el, m.m. I den nya lagen bör den ordning som gäller enligt den nuvarande ellagen avseende systemansvar behållas. Även den ordning som enligt lagen (1994:618) om handel med el, m.m. gäller för balansvaret bör behållas. Bestämmelserna om systemansvar och balansansvar bör samlas i ett särskilt kapitel. Vidgade befogenheter inom systemansvaret Det finns behov av att vidga befogenheterna inom systemansvaret. Regeringen bör bemyndigas att utfärda närmare föreskrifter som ger den systemansvariga myndigheten, i den utsträckning som behövs för att den skall kunna utöva systemansvaret, befogenheter att beordra innehavare av nätkoncession att avbryta eller begränsa leverans av el till annan nätkoncessionshavare eller elanvändare. Obalanser mellan produktion och förbrukning måste avhjälpas mycket snabbt för att dessa inte skall medföra ett totalt eller partiellt sammanbrott i elförsörjningen, dvs. elavbrott med mycket stor omfattning. Enligt bestämmelserna i den nuvarande ellagen har den systemansvariga myndigheten möjlighet att enligt vad regeringen närmare föreskriver beordra kraftproducenter att öka eller minska produktionen av el i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret. Regeringen har i förordningen (1994:1806) om systemansvaret för elektrisk ström utfärdat närmare föreskrifter om detta. Det finns således möjlighet för att beordra åtgärder på produktionssidan för att bringa systemet i balans. Dessa bestämmelser bör föras över till den nya lagen. I normala driftlägen sker balansregleringen genom avtal mellan och vissa producenter. Det kan emellertid inte förutsättas att åtgärder på produktionssidan i alla situationer kommer att vara tillräckliga för att upprätthålla balansen i elsystemet. Under vissa förhållanden kan det visa sig nödvändigt att avbryta eller begränsa elförbrukningen. Det kan exempelvis gälla situationer med bristande överföringsförmåga i stamnätet eller temporär brist på produktionskapacitet för tillförselreglering. Sådana avbrott eller begränsningar sker genom s.k. belastningsfrånkoppling. Praktiska erfarenheter visar att detta förfarande är viktigt bl.a. i ett återuppbyggnadsskede till normal drift av elsystemet efter att en stor störning har inträffat. Det ingår i Svenska kraftnäts uppgifter som systemansvarig myndighet att initiera avbrott eller begränsningar av elförsörjningen när det är påkallat för att upprätthålla balansen i elsystemet. Avbrotten eller begränsningarna genomförs i praktiken av eller annan nätkoncessionshavare. bör i första hand söka träffa avtal med övriga nätägare om automatisk och bortkoppling av förbrukning i dessa situationer. Enligt vad regeringen inhämtat har flera sådana avtal redan träffats. I den mån sådana avtal inte är tillräckliga bör dock ges möjlighet att beordra innehavare av nätkoncession att avbryta eller begränsa överföringen av el om det är nödvändigt för att bringa elsystemet i balans. Det bör framhållas att en minskning av konsumtionen inte är ett alternativ till en ökning av produktionen vid balanshållning. Först då möjligheterna att upprätthålla balansen genom ökad produktion är uttömda får minskning av konsumtionen tillgripas. Sådana situationer är mycket ovanliga. Reglerna om belastningsfrånkoppling kommer att utnyttjas. När belastningsfrånkoppling tillgrips måste ett antal kriterier iakttas. Speciellt måste beaktas att syftet med frånkopplingen är att upprätthålla balansen i det nationella elsystemet och avvärja störningar och avbrott i försörjningen. De ytterst sällsynta situationer som kräver avbrott eller begränsningar av elkonsumtionen för att balansen i elsystemet skall upprätthållas kan förväntas inträffa snabbt och oväntat. Det krävs i sådana fall snabba åtgärder för att parera störningen. Den nuvarande tekniken för driftstyrning av nätverksamhet medger endast en grov styrning av belastningsfrånkopplingen i en akut störningssituation. Tidsförhållandena medger inte heller några överväganden om vilka hänsyn som skall tas till enskilda elanvändare. I praktiken innebär avbrotten eller begränsningarna bortkoppling av elförsörjningen till regionala eller lokala nät. Avbrotten eller begränsningarna berör alltså hela eller delar av en eller flera nätkoncessionshavares nät på såväl regional- som lokalnätsnivå. Det är i vanliga fall således inte fråga om bortkoppling av enskilda elanvändare utan av annan nätkoncessionshavares nät. Det övergripande målet att upprätthålla balansen i det nationella elsystemet bör ges den högsta prioriteten, dvs. övriga kriterier kan beaktas endast då de inte hotar det övergripande målet. Det som i första hand bör avgöra hur avbrotten eller begränsningarna genomförs är de driftförhållanden och eltekniska förutsättningar som råder i den aktuella situationen. Därmed avses möjligheterna till och behovet av belastningsfrånkoppling med hänsyn till bl.a. elsystemets utformning och stabilitet. Elanvändarnas krav på leveranssäkerhet kan skilja sig åt. Med leveranssäkerhet avses i detta sammanhang risken för avbrott i elförsörjningen till följd av tekniska fel i överföringssystemet. Den enskilde konsumenten kan genom avtal med nätägaren inom vissa gränser anpassa leveranssäkerheten till de egna behoven. Det förekommer att framför allt större elanvändare tecknar avtal med koncessionshavare om ökad leveranssäkerhet. Som ett andra kriterium bör gälla att sådana avtal skall respekteras vid avbrott eller begränsningar av förbrukningen så långt det är tekniskt möjligt. Som ett tredje kriterium gäller att avbrott eller begränsning av förbrukningen skall genomföras så rättvist som möjligt för elanvändarna när det är möjligt. I detta kriterium inbegrips framför allt att s.k. roterande belastningsfrånkoppling (s.k. RoBo) skall tillämpas. Därmed förstås att överföringen till ett visst område avbryts , exempelvis . Därefter återupptas överföringen i området varvid överföringen avbryts på motsvarande sätt i ett annat område. Kriteriet innebär också att RoBo inte påbörjas i samma område varje gång utan att man försöker sprida denna så mycket som möjligt. I vissa situationer måste det dock finnas möjlighet att göra avsteg från hänsyn till avtal och kraven på en rättvis och likvärdig behandling. Regeringen bör kunna föreskriva om hur avbrott och begränsningar skall ske, exempelvis för att vid höjd beredskap trygga elförsörjningen till prioriterade elanvändare. 12 Elskador och skyddsåtgärder 12.1 Skydd mot elskador Regeringens förslag: Bestämmelserna om skyddsåtgärder förs i huvudsak oförändrade över till den nya lagen och samlas i ett särskilt kapitel (9 kap.). I den nya lagen förs in en generell bestämmelse som innebär att en elektrisk anläggning bl.a. skall vara beskaffad på ett sådant sätt att betryggande säkerhet ges mot skadlig inverkan av el. Ellagens bestämmelser om skyddsåtgärder skall i fortsättningen även gälla elektriska anläggningars inverkan på vissa rörledningar. ELU:s förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Elektriska anläggningar är alltid förenade med vissa säkerhetsrisker. Bestämmelserna om skyddsåtgärder vid elektriska anläggningar syftar till att förhindra personskador och skador på egendom samt störning av driften i andra anläggningar. De bestämmelser som finns i den nuvarande ellagen om skyddsåtgärder avser främst elektriska anläggningars inverkan på andra elektriska anläggningar. Ellagen innehåller således inte några närmare föreskrifter om åtgärder till skydd mot direkt inverkan av el vid beröring m.m. Det har inte ansetts lämpligt att meddela sådana föreskrifter i lag eftersom de skulle behöva vara mycket detaljerade. Med stöd av ett bemyndigande i lagen kan i stället regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddela de föreskrifter om skydd mot elskador som är påkallade från elsäkerhetssynpunkt. Regeringen har bemyndigat att meddela sådana föreskrifter. Grundläggande bestämmelser om utförande och skötsel av elektriska starkströmsanläggningar finns i verkets s.k. starkströmsföreskrifter (ELSÄK-FS 1994:4). Om elektrisk materiel finns särskilda bestämmelser i s.k. lågspänningsdirektiv (73/23/EEG), som införlivats i svensk rätt genom förordningen (1993:1068) om elektrisk materiel och föreskrifter från . För att markera elsäkerhetens betydelse bör det införas en allmän bestämmelse i den nya ellagen med innebörden att en elektrisk anläggning och anslutna anordningar skall vara så beskaffade och placerade samt användas på ett sådant sätt att betryggande säkerhet ges mot skadlig inverkan av el. I övrigt bör den nuvarande ordningen behållas, vilket innebär att det är regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer som utfärdar föreskrifter på elsäkerhetsområdet. 12.2 Prioritetsprincipen Regeringens förslag: Innehavaren av en elektrisk anläggning som ansluts till det elektriska nätet är enligt gällande lagstiftning skyldig att vidta de skyddsåtgärder som behövs för att befintliga anläggningar inte skall utsättas för driftstörningar. Denna s.k. prioritetsprincip skall i fortsättningen även gälla i förhållandet mellan en ny elektrisk anläggning och redan befintliga naturgasledningar som har koncession enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar. ELU:s förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har kommenterat förslaget. och tillstyrker att den s.k. prioritetsprincipen skall gälla även i förhållande till påpekar att den föreslagna bestämmelsen inte kommer att styra ansvaret för gasledningar som är kortare än , eftersom dessa inte är koncessionspliktiga. Nämnden aktualiserar också frågan om behov av reglering av andra rörledningar än ledningar för naturgas, t.ex. fjärrvärmeledningar. Liknande synpunkter har framförts av . Skälen för regeringens förslag: Ellagens bestämmelser om skyddsåtgärder bygger på tidsprioritet. Huvudregeln innebär att innehavaren av en äldre anläggning har rätt att driva anläggningen utan att bli utsatt för störningar från en senare tillkommen anläggning. I lagen föreskrivs att innehavare av en elektrisk anläggning som genom inverkan på redan befintlig sådan anläggning kan vålla skada eller störning på person eller egendom är skyldig att vidta åtgärder för att förebygga sådan skada eller störning. Underlåter den nya anläggningens innehavare att utföra erforderliga åtgärder är det han ensam som kommer att vara skadeståndsskyldig för uppkommen skada. Ellagens bestämmelser om tidsprioritet vid skyddsåtgärder kan anses vara väl avvägda. Innehållet i dem i sak bör därför föras över till den nya lagen. Den nuvarande lagstiftningen behandlar endast frågor som gäller skyddsåtgärder mot störningar på andra elektriska anläggningar. Enligt kan skyddsåtgärder även behöva vidtas på vissa icke elektriska anläggningar. Det gäller främst elektriskt ledande rörledningar som används för överföring av gas, färskvatten eller hetvatten i fjärrvärmesystemen. Bland dem är det främst på naturgasledningar som skador i form av korrosion har uppstått genom inverkan av elektriska anläggningar. Den elektriska anläggningen kan redan vid normala driftsförhållanden orsaka denna typ av skador på gasledningar. På andra typer av rörledningar sker skada i praktiken endast under onormala driftsförhållanden vid den elektriska anläggningen. Ellagens bestämmelse, som bygger på prioritetsprincipen, bör utvidgas till att omfatta även naturgasledningar. Vid byggande och användning av naturgasledningar och andra rörledningar krävs koncession enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar. Ledningar som är kortare än omfattas dock inte av kravet på koncession. Det skulle leda till orimliga kostnader för innehavaren av den elektriska anläggningen om samtliga naturgasledningar skulle omfattas av bestämmelsen. Därför bör bestämmelsen endast omfatta koncessionspliktiga naturgasledningar. har redovisat samma bedömning. 13 Skadestånd vid elskador 13.1 Inledning Handhavandet av elektrisk ström är förenat med stora risker för skador och regler om skadestånd vid elskador har redan från början intagit en central plats i ellagstiftningen. I ELU:s slutbetänkande ges i avsnitt 7.1 (s.155-162) en beskrivning av de grundläggande skadeståndsrättsliga principerna. Uppkomna skador brukar indelas i tre kategorier. Det kan vara fråga om att personer skadas, personskada, att egendom skadas, sakskada, eller att ekonomisk skada uppkommer utan att någon lider person- eller sakskada, s.k. ren förmögenhetsskada. I vissa fall kan också ersättning lämnas för s.k. ideell skada, som avser icke ekonomiska följder som lidande, obehag och men. Av grundläggande betydelse är skillnaden mellan skadestånd inom och utom kontraktsförhållanden. Skadestånd mellan avtalsparter regleras i första hand genom avtalet. Skadeståndskyldigheten grundas då på bristande uppfyllelse av skyldigheter enligt avtalet. Eftersom det i princip råder avtalsfrihet, förfogar parterna i hög grad själva över vilka dessa skyldigheter är och vad som skall inträffa vid brott mot avtalet. Det finns dock vissa regler som gör det möjligt att upphäva eller jämka oskäliga avtal. Regler om skadestånd utom kontraktsförhållanden tar sikte på skadeståndsansvaret gentemot personer till vilka den skadestånds- skyldige inte står i någon avtalsrelation eller i varje fall ingen avtalsrelation som har samband med det skadegörande beteendet. Den nuvarande allmänna skadeståndsrättsliga regleringen kom huvudsakligen genom skadeståndslagen (1972:207). Dess bestämmelser är tillämpliga, om inte annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Huvudregeln i skadeståndslagen innebär att endast den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada skall ersätta skadan (s.k. culpaansvar). I vissa fall har lagstiftaren ansett att ett ansvar för vårdslöshet är otillräckligt. Bl.a. för att tillgodose den skadelidandes behov av ersättning finns i vissa fall strikt ansvar för skada. Det innebär att skadeståndsskyldighet föreligger så snart det har fastslagits att det finns ett adekvat orsakssamband mellan en händelse som ligger inom ansvarsområdet och skadan. Det behöver inte utredas om någon har orsakat skadan avsiktligen eller genom vårdslöshet. Strikt ansvar finns i speciallagstiftningen på transportområdet, t.ex. järnvägstrafiklagen (1985:192) och luftansvarighetslagen (1922:382), men även enligt bl.a. ellagen och miljöskadelagen (1986:225). De fall där någon åläggs strikt ansvar tar sikte på speciella situationer när ett ansvar för vårdslöshet anses otillräckligt. Ett sådant fall kan vara att det finns en konkret risk för skada i en viss verksamhet. En farlig verksamhet som tillåts bedrivas är ofta förknippad med fördelar från allmän synpunkt men också för den som bedriver verksamheten.