prop · GK03176 · 1997-01-01 00:00:00 — I 14 § kärntekniklagen stadgas att skyldig- heterna enligt 10 § samma lag kvarstår till dess de har fullgjorts eller be- frielse från dem har medgetts även om ett tillstånd återkallas eller till- ståndets giltighetstid går ut eller om rätten att driva en reaktor upphör enligt avvecklingslagen. I de avseenden tillståndet fortfarande gäller efter en tillämpning av avvecklingslagen, gäller således även skyldigheterna enligt kärntekniklagen. 26 Rättsliga frågor i samband med kärn kraftens avveckling 1. Inledning 2. Viss tidigare och gällande lagstiftning på kärnteknikområdet i huvuddrag 2.1 Atomenergilagen, villkorslagen och rådrumslagen 2.2 Kärntekniklagen 2.3 Tillsynsverksamheten 2.4 Finansieringslagen 3. Avvecklingsfrågan 3.1 De legala förutsättningarna för ett beslut om en avveckling av kärnkraften 3.2 Hur skall beslutet komma till uttryck 3.2.1 Frågan om lagstiftning beträffande de tidsbegränsade tillstånden 3.3 Skall avvecklingsordningen följa direkt av lag eller bör vissa ramar ges i lag i kombination med att regeringen ges rätt att fatta beslut 3.4 Kriterier för en avvecklingsordning 4. Ersättningsfrågan 4.1 Rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar - rättsläget före de senaste ändringarna av 2 kap. 18 § RF m.m. 4.1.1 Allmänt om rådighetsinskränkningar och rätt till ersättning 4.1.2 Rätten till ersättning vid ingrepp mot tillstånds- pliktig verksamhet 4.1.3 Rätten till ersättning inom kärnteknikområdet 4.2 Rätten till ersättning enligt 2 kap. 18 § andra stycket RF 4.3 Rätten till ersättning enligt Europakonventione 4.4 Ersättningsskyldighetens omfattning 4.4.1 Ersättningsskyldighetens omfattning enligt 2 kap. 18 § andra stycket RF 4.4.2 Ersättningsskyldighetens omfattning enligt 4.5 Måste rätten till ersättning regleras i lag 4.6 Hur bör en ersättningsregel utformas 4.7 Kreditgivarnas intressen 5. Berörda frågors behandling i vissa andra länder 6. Bilaga: Översikt över vissa av regeringens beslut avseende tillstånd till kärnteknisk verksamhet Denna promemoria behandlar vissa rättsliga aspekter på ett för kraftföretagen bindande beslut om avveckling av en eller flera reaktorer. däremot inte sådana beslut, som kan tänkas få en av kraftföretagen själva företagen avveckling som konsekvens. Det är främst två huvudfrågor som behandlas - dels förutsättningarna och formerna för ett av statsmakterna fattat beslut om en avveckling (avvecklingsfrågan), dels vilka de rättsliga konsekvenserna av ett sådant beslut kan vara (ersättningsfrågan). De olika frågorna diskuteras enbart från teknisk synpunkt, med sikte på vad staten har för skyldigheter enligt främst grundlag och den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (härefter ). Promemorian tar inte ställning till vare sig det lämpliga sättet för en avveckling eller till den rimliga regleringen av ersättningsfrågan. Promemorian är i stället avsedd att vara ett underlag för ställningstaganden. De aktuella frågorna har tidigare delvis behandlats i departementspromemorian Ds 1988:11, Rättsliga frågor i samband med kärnkraftens avveckling. I denna promemoria föreslogs vissa lagändringar innebärande bl.a. att tillstånd att bedriva kärnteknisk verksamhet skulle kunna återkallas som ett led i genomförandet av beslut om riktlinjer för en avveckling av kärnkraften. Tillståndshavaren skulle enligt förslaget ges rätt till skälig ersättning av staten för förlust till följd av att tillståndet upphörde tidigare än efter det att reaktorn togs i kommersiell drift; utebliven vinst skulle dock inte ersättas. Promemorian Ds 1988:11 tillkom mot bakgrund av vissa riktlinjer som hade preciserat för energipolitiken; regeringen skulle senare lägga fram Promemorian fick ett blandat remissmottagande. Dess överväganden lades aldrig till grund för förslag i proposition. förslag har bl.a. vissa lagändringar skett och resonemangen i promemorian har delvis förlorat i aktualitet. 2 Viss tidigare och gällande lagstiftning på kärnteknikområdet i huvuddrag 2.1 Atomenergilagen, villkorslagen och rådrumslagen I 4 § lagen (1956:306) om rätt att utvinna atomenergi m.m. (härefter atomenergilagen) föreskrevs att sådana villkor, som var påkallade av säkerhetsskäl eller eljest ur allmän synpunkt, fick ställas upp när till-stånd meddelades eller under ett tillstånds giltighetstid samt att tillstånd fick återkallas när uppställda villkor inte iakttagits eller när annars "synnerliga skäl äro därtill". I motiven angavs som enda exempel på när återkallelse kunde ske på grund av synnerliga skäl, att tillståndshavaren brutit mot vissa regler i lagen. Atomenergilagen innehöll vidare en bestämmelse om tidsbegränsning av tillstånd. Enligt förarbetena (se prop. 1956:178 s. 28) motiverades bestämmelsen av att det från allmän synpunkt ansågs angeläget att det fanns möjlighet att ompröva meddelade tillstånd. En viss giltighetstid angavs vidare kunna vara av värde för Denne kunde nämligen då, till skillnad mot vad som skulle vara fallet om tillståndet meddelats endast tills vidare, i allmänhet räkna med att få behålla tillståndet och han kunde inrikta sin verksamhet därefter. sades att det självfallet borde tas all rimlig hänsyn till tillståndsinnehavarnas intressen. Ersättningsregler saknades i atomansvarighetslagen (beträffande förarbetsuttalanden i fråga om ersättningsskyldighet, se nedan under avsnitt 4.1.3). Lagen (1977:140) om särskilt tillstånd att tillföra kärnreaktor kärnbränsle m.m. (härefter villkorslagen) ställde upp krav på särskilt tillstånd (laddningstillstånd) för att reaktor, för vilken tillstånd hade meddelats enligt atomenergilagen men som inte hade tillförts kärnbränsle före , skulle få laddas. Laddningstillstånd förutsatte att frågorna om hantering av använt kärnbränsle och högaktivt avfall skulle vara på visst sätt lösta. Villkorslagen innebar således att ett nytt villkor ställdes upp för vissa av de tidigare, enligt atomenergilagen meddelade, tillstånden (beträffande ersättningsskyldighet, se nedan under avsnitt 4.1.3). I 2 § lagen (1979:335) om förbud mot att tillföra kärnreaktor kärnbränsle (härefter rådrumslagen), vilken lag tillkom för att gälla i avvaktan på resultatet av folkomröstning, föreskrevs rätt till ersättning av staten för förlust som uppkom genom att reaktors tagande i drift fördröjdes (se mer härom nedan under avsnitt 4.1.3). 2.2 Kärntekniklagen Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (härefter kärntekniklagen) trädde i kraft . Förarbetena understryker lagens karaktär av säkerhetslag. Genom kärntekniklagen upphävdes atomenergilagen, villkorslagen och rådrumslagen. Av övergångsbestämmelserna till kärntekniklagen följer bl.a. att tillstånd samt villkor och föreskrifter som har meddelats med stöd av atomenergilagen skall anses vara meddelade enligt motsvarande bestämmelser i kärntekniklagen. Enligt 5 § kärntekniklagen krävs tillstånd för kärnteknisk verksamhet. Begreppet "kärnteknisk verksamhet" definieras i 1 §. anges att med kärnteknisk verksamhet avses bl.a. uppförande, innehav eller drift av kärnteknisk anläggning. Begreppet "kärnteknisk anläggning" definieras i 2 §; bl.a. anläggning för utvinning av kärnenergi (kärnkraftsreaktor) avses. Av 7 § kärntekniklagen följer att ett tillstånd får tidsbegränsas. Enligt 8 § får sådana villkor som behövs med hänsyn till säkerheten ställas upp, när ett tillstånd meddelas eller . I 15 § anges förutsättningarna för återkallelse av tillstånd (se härom nedan under avsnitt 3.2). Enligt 18 § kärntekniklagen får tillsynsmyndigheten (dvs. ) besluta om de åtgärder som behövs samt meddela tillståndshavaren de förelägganden och förbud som behövs i enskilda fall för att reglerna i kärntekniklagen eller föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av denna lag skall följas. Till kärntekniklagen ansluter förordningen (1984:14) om kärnteknisk verksamhet (härefter kärnteknikförordningen), i vilken förordning mer detaljerade föreskrifter ges. Enligt 10 § kärntekniklagen skall den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet svara för att de åtgärder vidtas som behövs bl.a. för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara i verksamheten uppkommet kärnavfall eller däri uppkommet kärnämne som inte används på nytt och för att på ett säkert sett avveckla och riva anläggningar i vilka verksamheten inte längre skall bedrivas. Av 13 § följer att bestämmelser om reaktorinnehavares skyldighet att erlägga en avgift till staten finns i lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. (härefter finansieringslagen). I 14 § kärntekniklagen stadgas att skyldigheterna enligt 10 § kvarstår till dess att de har fullgjorts eller befrielse från dem har medgetts även om ett tillstånd återkallas eller tillståndets giltighetstid går ut. beslutade om ett förbud mot nya kärnkraftsreaktorer. I 5a § kärntekniklagen föreskrivs nu bl.a. att tillstånd att uppföra en kärnkraftsreaktor inte får meddelas. I 20 a § kärnteknikförordningen har (härefter SKI) bemyndigats att meddela föreskrifter om bl.a. vissa åtgärder som behövs för att upprätthålla säkerheten vid kärnteknisk verksamhet. I 22 § samma förordning anges att SKI utövar tillsyn över efterlevnaden av kärntekniklagen och av villkor eller föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag samt övervakar och kontrollerar slutförvar. Vidare erinras om att bestämmelser om tillsyn ur strålskyddssynpunkt, som utövas av , finns i strålskyddslagen (1988:220). I förordningen (1988:523) med instruktion för ges ytterligare bestämmelser om SKI:s uppgifter. SKI har till uppgift bl.a. att övervaka säkerheten vid kärnteknisk verksamhet och att följa utvecklingen på kärnenergiområdet, i synnerhet beträffande säkerhetsfrågor, samt att utreda frågor om och ta initiativ till åtgärder för att höja säkerheten hos kärntekniska anläggningar. Enligt 1 § finansieringslagen skall den som har tillstånd att inneha eller driva en kärnkraftsreaktor (reaktorinnehavaren), så länge reaktorn är i drift, betala en avgift för att finansiera dels omhändertagande av använt kärnbränsle och annat radioaktivt avfall från kärnkraftsreaktorer, dels vissa kostnader som staten har enligt denna lag och enligt kärn Av 2 § finansieringslagen följer att avgiftsskyldigheten omfattar kostnader för bl.a. en säker hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall samt en säker avveckling och rivning av reaktoranläggningen. Enligt 8 § skall de inbetalda avgifterna användas för att ersätta reaktorinnehavaren för kostnader för omhändertagandet samt för att täcka vissa statens kostnader. Till finansieringslagen ansluter förordningen (1981:671) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. 3.1 De legala förutsättningarna för ett beslut om en avveckling av kärnkraften Statsmakterna har betydande möjligheter att fatta olika, för enskilda ingripande, beslut. Hur sådana beslut skall komma till uttryck behandlas nedan. Här diskuteras frågan om vilka legala förutsättningar som gäller för ett beslut om en avveckling av kärnkraften. Även frågan om en reglering av ersättningen kan tänkas utgöra en sådan förutsättning. De frågor som aktualiseras i detta sammanhang behandlas dock särskilt nedan under avsnitt 4. Av betydelse för resonemangen här, liksom för de resonemang som förs i olika frågor i det följande, är reglerna i 2 kap. 18 § regeringsformen (härefter RF) och i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till . I 2 kap. 18 § första stycket RF stadgas numera (de för berörda frågor särskilt viktiga formuleringarna är kursiverade här): "Varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen." Formuleringen "varje medborgares egendom är tryggad" är inte avsedd att ha någon självständig rättslig betydelse utan endast att ange det övergripande syftet med bestämmelsen, såsom det kommer till uttryck i dess fortsatta lydelse (se prop. 1993/94:117 s. 48). Syftet är inte att genom bestämmelsen ge ett heltäckande skydd för all egendom utan i stället att slå fast att hela vår rättsordning skall ge ett betryggande skydd för den enskildes egendom. Med uttrycket "varje medborgare" avses såväl fysiska som juridiska personer. Även den som innehar egendom med någon form av nyttjanderätt omfattas av skyddet. föll inskränkningar i ägares m.fl. rätt att använda egendom utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmelsen är avsedd att nu ge skydd även mot sådana tvångsvisa inskränkningar i rätten att använda mark och byggnader som följer direkt av lagstiftning eller av myndighetsbeslut med tillämpning av sådan lagstiftning, men inte sådana inskränkningar som följer på grund av avtal. Till grund för de senaste ändringarna i 2 kap. 18 § RF ligger Fri- och rättighetskommitténs delbetänkande Fri- och rättighetsfrågor, Regeringsformen (SOU 1993:40, del A). I specialmotiveringen uttalade kommittén att det måste finnas möjlighet att, som en sista utväg, tvångsvis ta i anspråk annans egendom eller begränsa ägarens möjligheter att fritt använda sin egendom för att tillgodose samhällets behov av mark för bostadsbyggande, trafikleder, rekreation eller andra liknande ändamål. Även förhindrande av olämplig eller störande bebyggelse nämndes. Kommittén uttalade vidare (se SOU 1993:40, del A s. 234) att grundlagsskyddet omfattar sådan lagstiftning som innebär begränsningar i innehavarens rätt att använda mark och byggnader samt: "Detta uttrycks i paragrafen så att ingen kan tvingas att inskränka användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Härmed avses allehanda inskränkningar i form av byggnadsförbud, användningsförbud, åtgärder enligt skogsvårdslagen, strandskyddsförordnande, beslut om naturreservat m.m. Det är således byggnadsreglerande och markreglerande bestämmelser som skall omfattas av - Sådana inskränkningar i rätten att använda främst lös egendom som följer av annan typ av lagstiftning är däremot inte tänkt att omfattas av grundlagsskyddet (se t.ex. SOU 1993:40, del A s. 235). När kommittén föreslog att även rådighetsinskränkningar (dvs. regleringar som innebär begränsningar i möjligheterna att använda egendom) avseende mark och byggnader skulle omfattas av grundlagsskyddet menade man sig ge ett grundlagsskydd åt redan gällande (dock inte grundlagsfästa) allmänna principer om äganderätt. Regeringen upprepade i specialmotiveringen (se prop. 1993/94:117 s. 49) bl.a. kommitténs uttalande att det är inskränkningar genom byggnadsreglerande och markreglerande bestämmelser som skall omfattas av grundlagsskyddet. Även regeringen påpekade, i klarhetens intresse, att sådana inskränkningar i rätten att använda främst lös egendom, som följer av andra bestämmelser än de nu åsyftade markreglerande och byggnadsreglerande bestämmelserna, faller utanför tillämpningsområdet. Det kan sättas i fråga om 2 kap. 18 § RF är direkt tillämplig på ett beslut om t.ex. återkallelse av tillstånd att driva kärnteknisk verksamhet Bestämmelsen förefaller, med hänsyn till motivuttalandena, åtminstone inte vara avsedd att träffa detta slags beslut. Det är dock svårt att komma ifrån att ett beslut om en avveckling av kärnkraften i vart fall kan innebära en inskränkning av användningen av mark och byggnad. I artikel 1 i första tilläggsprotokollet till finns regler om egendomsskydd. Enligt lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har och dess tilläggsprotokoll ställning som svensk lag. Vidare har i 2 kap. 23 § RF införts en grundlagsbestämmelse som förbjuder lagstiftning i strid med konventionen. Artikel 1 i första tilläggsprotokollet till har enligt den svenska översättning, som tillsammans med de engelska och franska originaltexterna finns intagen som en bilaga till ovan nämnda lag , följande lydelse: "fysisk eller juridisk persons rätt till sin egendom skall lämnas okränkt. Ingen må berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som angivas i lag och av folkrättens allmänna grundsatser. Ovanstående bestämmelser inskränka likväl icke en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner erforderlig för att reglera nyttjandet av viss egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter och andra pålagor eller av böter och viten." Det är originaltexterna på engelska och franska som gäller som svensk lag och det är också dessa texter som är folkrättsligt bindande för . Den svenska översättningen är avsedd endast som ett hjälpmedel vid tolkningen av originaltexterna. Det kan nämnas att det har ifrågasatts om den svenska översättning som citeras ovan är helt korrekt (se , Äganderätten som folkrättsligt skyddad mänsklig rättighet, 1986 s. 16 och 20 samt , Mänskliga rättigheter, 5 uppl. 1993 s. 247). I den engelska texten sägs: "natural or legal person is entitled to the peaceful enjoyment of his possessions....". I den franska texten sägs: "Toute personne physique ou morale a droit au respect de ses biens....". Genom försorg har en ny översättning gjorts, vilken översättning finns intagen som bilaga 2 till betänkande 1994/95:KU5. Den berörda artikeln har i den nya svenska översättningen följande lydelse: "Varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna Ovanstående bestämmelser inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten." Om bestämmelsen i 2 kap. 18 § första stycket RF är tillämplig på ett beslut om en avveckling av kärnkraften (vilket inte framstår som alldeles säkert, se vidare härom nedan under avsnitt 4.2), uppställer den svenska grundlagen ett liknande krav som den nämnda artikeln i första tilläggsprotokollet till , som kan förutsättas vara tillämplig. Enligt 2 kap. 18 § första stycket RF kan statsmakterna fatta ett beslut om avveckling, om det sker för att tillgodose ett angeläget allmänt intresse. Enligt konventionsbestämmelsen skall regleringen vara i överensstämmelse med det allmännas intresse. Fri- och rättighetskommittén anförde att det slutliga ställningstagandet till vad som är ett angeläget allmänt intresse får göras från fall till fall i den politiska beslutsprocessen i enlighet med vad som kan anses vara acceptabelt i ett demokratiskt samhälle. I första hand åsyftades sådana ingrepp som är motiverade med hänsyn till intresset av att kunna tillgodose allmänhetens berättigade krav på en god miljö och möjligheterna att kunna bevara och skydda områden som är av särskild betydelse från naturvårdssynpunkt liksom intresset av att kunna ge allmänheten tillgång till naturen för rekreation och friluftsliv. Även samhällets behov för anläggande av kommunikationsleder m.m. nämndes. I viss mån, uttalade kommittén, måste frågan om vad som är ett angeläget allmänt intresse till slut bli föremål för en politisk värdering där hänsyn också måste tas till vad som är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt i ett modernt samhälle. Kommittén framhöll att uttrycket angelägna allmänna intressen knyter an till vad som gäller i fråga om egendomsskyddet enligt . Regeringen anslöt sig till kommitténs uppfattning (se prop. 1993/94:117 t.ex. s. 48). Enligt kommitténs bedömning skulle rättsläget i förhållande till befintlig lagstiftning inte komma att förskjutas genom grundlagsändringen; gällande lagstiftning syntes väl anpassad till de allmänna intressen som gör sig gällande i dessa sammanhang. egendomsskydd syftar inte till att försvara den bestående samhällsstrukturen i de konventionsanslutna staterna eller dessa staters politiska och ekonomiska system (se , a.a. s. 17 med vidare hänvisningar). I fallet (som avsåg de svenska löntagarfonderna) menade kommissionen således att de konventionsanslutna staterna har rätt att bestämma sin politiska, ekonomiska och sociala politik och att artikel 1 i det första tilläggsprotokollet inte är avsedd att skydda något särskilt politiskt synsätt eller system. Artikeln är svårtolkad, vilket till stor del beror på att dess utformning utgör en kompromiss mellan önskan att skydda den enskilda äganderätten och önskan att ge staterna mycket fria händer att i det allmännas intresse göra ingrepp i samma äganderätt (se , a.a. s. 18). ståndpunkt har beskrivits så att man har anlagt ett för den enskilde synnerligen strängt synsätt och funnit att även mycket tyngande begränsningar av ägarens rättigheter kan accepteras i det allmänna intresset (se , a.a. s. 253). har i flera fall, vad gäller kravet på att ingrepp skall ske i det allmännas intresse, uttalat att det i första hand är de nationella organen, som har att göra denna bedömning. De har härvid en vid ram att göra denna bedömning inom (wide of appreciation). Inskränkningen behöver alltså inte ske i det allmännas intresse enligt någon slags objektiv bedömning. Domstolens ståndpunkt kan sägas vara att det är den aktuella staten som är bäst lämpad att avgöra vad som är i denna stats intresse och att dess bedömning kan underkännas bara om den är uppenbart grundlös (manifestly without reasonable foundation). Inte ens det förhållandet att det finns alternativa åtgärder behöver innebära att ingreppet som sådant är otillåtet. Uttryckssättet "som staten finner erforderlig" i artikelns andra stycke får nog dessutom anses innebära att ramarna är vidare när det gäller inskränkningar i rätten att nyttja egendom än vid berövande av egendom enligt artikelns första stycke. I sammanhanget kan också nämnas att har intagit en nyanserad syn på egendomsrätten och rättigheter av liknande slag. I målet 4/73, Nold ./. Kommissionen uttalade domstolen att om äganderätten och rätten att fritt utöva handel och välja yrke garanterades i alla medlemsstaternas konstitutioner så måste ändock sådana rättigheter "ses i ljuset av egendomens sociala funktion". konstaterade domstolen, är "rättigheter av detta slag skyddade av lagen med förbehåll för sådana restriktioner som beslutats i enlighet med det allmännas intresse". Samma ståndpunkt intog domstolen i målet 44/79, Haur (se SOU 1993:14, EG och våra grundlagar s. 120). Man kan räkna med att en avveckling av kärnkraften anses ske på grund av angelägna allmänna intressen (rörande t.ex. säkerhet, miljö och energipolitik), som dessutom har stöd i folkets vilja, såsom denna har kommit till uttryck i en folkomröstning. Förutsättningarna, att ingreppet krävs för att tillgodose sådana intressen som fordras enligt svensk grundlag respektive , torde utan vidare vara uppfyllda. 3.2 Hur skall beslutet komma till uttryck Statens offentliga ingripanden mot enskilda (vilket begrepp innefattar såväl fysiska som juridiska personer) kan inte ske utan stöd i lag (se t.ex. 8 kap. 3 § första stycket RF). krav på laglighet innebär vidare att det skall finnas ett stöd för åtgärden i nationell rätt. Om nu aktuella tillstånd inte kan återkallas - eller om förlängning av de tidsbegränsade tillstånden inte kan vägras - med stöd av gällande lag, måste således ny lagstiftning till. Enligt 15 § kärntekniklagen kan ett tillstånd återkallas 1) om tillståndshavaren i något väsentligt avseende har brutit mot uppställt villkor enligt 8 § eller föreskrift enligt 9 §, 2) om tillståndshavaren inte har iakttagit sina skyldigheter enligt 11 § eller 12 § och det föreligger synnerliga skäl från säkerhetssynpunkt eller 3) om det i annat fall föreligger synnerliga skäl från säkerhetssynpunkt. Det är uppenbart att gällande lagstiftning förutsätter starka säkerhetsskäl för återkallelse.