prop · GK03175 · 1997-01-01 00:00:00 — Regeringen har i och för sig respekt för Lagrådets uppfattning som också delas av flertalet remissinstanser. Men, som Lagrådet också uttalat, är rättsläget inte klarlagt. Av skäl som anförts ovan anser därför regeringen det motiverat att i detta sammanhang utgå från att ett omhändertagande enligt 13 § polislagen är förenligt med . Varken utredningen eller remissinstanserna har ifrågasatt det sakliga behovet av omhändertagandemöjligheter av det slag som regleras i 13 § polislagen. Det är också enligt regeringens uppfattning uppenbart att behov härav föreligger. Enligt uppgifter från har ca 5 700 personer omhändertagits enligt 13 § polislagen. Det saknas uppgifter om hur många av dessa som togs i förvar men enligt kan man räkna med att förvarstagande förekommer i av de fall då omhändertagandet sker enligt 13 § polislagen. I och för sig skulle man kunna tänka sig att inte ta den omhändertagne i förvar utan istället låta honom stå under uppsikt på polisstationen. Av de uppgifter regeringen inhämtat från har framgått att detta av praktiska och personella skäl emellertid inte är möjligt. De flesta polisstationer saknar lämpliga lokaler för placering av personer som skall stå under uppsikt. kan det också vara olämpligt att placera flera omhändertagna i samma lokal. Från arbetarskyddssynpunkt skulle det sannolikt krävas två poliser för att omhänderta en person. Regeringen gör därför bedömningen att det av praktiska skäl måste finnas möjlighet att som yttersta åtgärd ta den som stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna i förvar i avvaktan på att förhör kan hållas. Med denna utgångspunkt finns det inte heller anledning för regeringen att överväga att undanta 13 § från den generella bestämmelsen om att den som omhändertagits enligt polislagen skall kunna tas i förvar. I sammanhanget bör också framhållas att ett sådant undantag, som Lagrådet också påpekat, inte på ett avgörande sätt skulle påverka frågan om förenligheten av 13 § med . Däremot bör det uttryckligen anges att den som omhändertagits får tas i förvar endast om detta är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Eftersom regeringen anser att bestämmelserna om tillfälligt omhändertagande bör behållas finns det ingen anledning att gå in på utredningens förslag om ett utvidgat avlägsnandebegrepp och nya häktningsgrunder. 6.4 Omhändertagande för identifiering Regeringens förslag: Den som har omhändertagits med stöd av 14 § polislagen skall få tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Utredningen har dessutom föreslagit att det i 14 § skall införas en särskild skyldighet för var och en att i de fall som avses i paragrafen lämna uppgift om namn och adress. Remissinstanserna: Frågan om förvarstagande har inte uttryckligen berörts av remissinstanserna. Flertalet av remissinstanserna har dock tillstyrkt utredningens förslag om uppgiftsskyldighet. Skälen för regeringens förslag: Om en okänd person anträffas av en polisman och det finns särskild anledning att anta att han är efterspanad eller efterlyst och med stöd av lag skall berövas friheten vid anträffandet, får den okände enligt 14 § polislagen omhändertas för identifiering. Som förutsättning gäller dock att vederbörande vägrar att lämna uppgift om sin identitet eller att det finns särskild anledning anta att hans uppgift om denna är oriktig. Enligt 16 § sista stycket polislagen skall åtgärder skyndsamt vidtas för att den omhändertagnes identitet skall fastställas. Han får dock inte hållas kvar än eller, om det är av synnerlig vikt att han identifieras, . Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse om hur den som har omhändertagits för identifiering skall förvaras. Polisen anses dock ha en befogenhet att förvara den omhändertagne i arrest. Utredningen anser att bestämmelsen om omhändertagande för identifiering i 14 § polislagen torde strida mot . Med hänsyn till att den omhändertagne kan tas i förvar anser utredningen nämligen att ett omhändertagande utgör ett frihetsberövande. Utredningen diskuterar om frihetsberövandet täcks av artikel 5:1 b, som förutsätter att omhändertagandet syftar till att uppnå fullgörandet av en i lag föreskriven skyldighet, men kommer fram till att det inte finns någon lagfäst skyldighet att identifiera sig. Utredningen föreslår därför att en sådan skyldighet införs. På samma skäl som framförts i förgående avsnitt beträffande 13 § anser regeringen inte att så kortvariga omhändertaganden som det normalt är frågan om är att betrakta som frihetsberövanden i mening. Men även om ett ingripande enligt 14 § skulle vara att bedöma som ett frihetsberövande i mening skulle det enligt regeringens bedömning ha stöd i artikel 5:1 b. Trots att uttryckliga föreskrifter saknades ansågs polisen redan före polislagens tillkomst ha rätt att, om det var nödvändigt för att genomföra en tjänsteuppgift, tillfråga en person som anträffas i polisverksamheten om hans namn och hemvist. En sådan förfrågan kan nämligen i och för sig inte anses utgöra intrång i någon grundlagsskyddad fri- och rättighet. Det var emellertid osäkert i vad mån en polisman dessutom hade rätt att ta med sig en person som vägrade att svara på en sådan fråga eller vars svar på goda grunder kunde antas vara felaktigt. I syfte att undanröja dessa tvivel infördes genom polislagen en möjlighet att för sådana fall omhänderta den okände för identifiering (prop. 1983/84:111 s. 103 f). Enligt regeringens bedömning måste 14 § polislagen tolkas så att var och en, för sådana fall som avses i paragrafen, är skyldig att på en polismans förfrågan lämna uppgift om sin identitet. Någon författningsändring i linje med vad utredningen föreslagit är således inte nödvändig. Som nämnts anses bestämmelsen i 14 § polislagen ge polisen befogenhet att ta den omhändertagne i förvar. Regeringen delar utredningens bedömning att bestämmelsen även i fortsättningen bör tillämpas så. Detta bör dock uttryckligen framgå av lagen. 6.5 Förvarstagande av den som är gripen Regeringens förslag: Förvarstagande av gripna personer skall inte längre vara obligatoriskt. Ett förvarstagande skall kunna underlåtas om syftet med gripandet ändå kan tillgodoses. En bestämmelse om detta förs in i . Utredningens förslag: Den som är gripen skall få tas i förvar endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. ombudsmän () anser dock att bestämmelsen bör utformas efter mönster av 1 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen). Även Riksåklagaren framför denna synpunkt. Riksåklagaren anser vidare att förvarstagande skall vara huvudregel samt att ändamålet med ett förvarstagande i första hand måste bygga på häktningsförutsättningarna och först i andra hand på ordning och säkerhet. Överåklagaren vid i anser att förvarstagande skall vara obligatoriskt vid gripanden och avstyrker förslaget. Överåklagaren vid i anser att förslaget är onödigt om inte den av utredningen föreslagna nya häktningsbestämmelsen införs. Skälen för regeringens förslag: Enligt 24 kap. 22 § skall den som är gripen, anhållen eller häktad tas i förvar. Bestämmelsen är obligatorisk, vilket innebär att den som är gripen i princip måste hållas inlåst i avvaktan på åklagarens beslut i anhållningsfrågan. I 24 kap. 8 § föreskrivs att den som har gripits skall förhöras av polisman eller åklagare. Åklagaren är skyldig att efter förhöret besluta om den misstänkte skall anhållas. Om inte den misstänkte anhålls skall beslutet om gripande hävas. Det kan ifrågasättas om det är nödvändigt att ha en regel om obligatoriskt förvarstagande vid gripande. Till följd av bestämmelserna om att förhör skall hållas och om att anhållningsbeslut skall fattas efter förhöret blir gripandet ofta så kortvarigt att det inte framstår som meningsfullt att låsa in den gripne i polisarrest. Bestämmelsen i 24 kap. 22 § bör visserligen inte, vilket JO också påpekat, uppfattas på det sättet att den omöjliggör ett förfarande som innebär att en person som har anhållits i sin frånvaro och därefter påträffats av polisen förhörs enligt 24 kap. 8 § första stycket och sedan, efter ett beslut av åklagaren, friges direkt efter förhöret utan att ha placerats i arrest. Bestämmelsen om obligatoriskt förvarstagande när det gäller gripna personer bör emellertid ändå kunna mjukas upp så att det tydligare kommer till uttryck att ett förvarstagande inte alltid är nödvändigt. Att som utredningen föreslagit medge förvarstagande av gripna endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet är emellertid enligt regeringens bedömning mindre lämpligt. Till att börja med bör även andra skäl än sådana som har med ordning och säkerhet att göra kunna vägas in vid bedömningen av behovet av förvarstagande. De särskilda häktningsförutsättningar som föranlett gripandet måste t.ex. alltid beaktas. Bestämmelsen bör därför utformas så att förvarstagande blir huvudregel. I likhet med vad såväl JO som Riksåklagaren anfört anser regeringen att bestämmelsen bör utformas efter mönster av 1 § lagen (1976:372) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. och att förvarstagande således kan underlåtas om syftet med gripandet ändå kan uppnås. 6.6 Särskilt om gripande av barn Regeringens förslag: En särskild bestämmelse införs som klargör att den som är och gripits med stöd av 34 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) inte får tas i förvar. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. För att klargöra att förvarstagande inte får ske har dock utredningen föreslagit att uttrycket gripa i paragrafen skall ersättas med ta fast. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget att den som är inte skall få tas i förvar. Flera instanser, däribland ombudsmän () och Riksåklagaren, är dock kritiska till det av utredningen föreslagna begreppet "ta fast" och anser att det i stället i 34 § LUL uttryckligen skall anges att barnet inte får tas i förvar med stöd av bestämmelsen. Skälen för regeringens förslag: Den som är är inte straffmyndig och kan därför inte dömas till påföljd. Enligt 34 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) har däremot envar rätt att gripa den som har begått brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa. Som förutsättning gäller att den unge anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Om en enskild person har gripit den unge skall han eller hon skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. eller åklagaren skall besluta om den unge skall friges eller hållas kvar för förhör. Bestämmelserna om gripande av den som inte är straffmyndig motiveras av att samma regler bör gälla för enskild persons befogenhet att gripa en lagöverträdare oavsett den misstänktes ålder. När bestämmelsen infördes framhölls det särskilt att det vid t.ex. grova våldsbrott skulle framstå som stötande om inte enskilda hade möjlighet att gripa barn (prop. 1983/84:187 s. 25). Med envar skall i detta fall förstås även polisman, eftersom det finns situationer då institutet medtagande till förhör inte ger tillräckliga befogenheter, exempelvis då ett barn tar till flykten innan polismannen har hunnit uppmana honom att följa med till förhör (a. prop. s. 26). Utredningen är tveksam till om ett bestämmelsen om gripande av barn är förenlig med . Utredningen anser att det som talar för att ett ingripande med stöd av 34 § (nuvarande 34 § betecknades tidigare 16 §) eventuellt skulle kunna komma att bedömas som ett frihetsberövande är bestämmelsen i 24 kap. 22 § att den som är gripen skall tas i förvar. Om det emellertid inte fanns någon befogenhet att ta barnet i förvar skulle bestämmelsen enligt utredningens bedömning troligen inte vålla några problem med hänsyn till . Utredningen anser därför att möjligheten till förvarstagande bör tas bort. Regeringen har i avsnitt 6.3 gjort bedömningen att ett tillfälligt omhändertagande enligt 13 § polislagen inte bör anses utgöra ett frihetsberövande i mening. Att hålla kvar en ung person i syfte att överlämna vederbörande till en polisman för förhör bör av samma skäl inte anses vara mer än en sådan inskränkning i rörelsefriheten som täcks av artikel 2.3 i fjärde tilläggsprotokollet till . Det sagda gäller också en polismans åtgärd att följa efter och ta fast ett barn i syfte att ta med barnet till förhör. Alldeles oavsett frågan om förenligheten med måste man emellertid ifrågasätta lämpligheten av att ta en person som är i förvar. har för övrigt ifrågasatt om det inte redan av 35 § LUL och 17 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) framgår att barn som grips enligt 34 § LUL inte får tas i förvar. Regeringen delar uppfattning att det kan ifrågasättas om det inte redan av gällande lagstiftning framgår att barn inte får tas i förvar. I 35 § LUL sägs nämligen att tvångsmedel som avses i 24-26 kap. inte får användas mot ett barn och i 17 § behandlingslagen anges att den lagen inte är tillämplig på barn som gripits enligt 34 § LUL. Det kan dessutom tilläggas att det enligt föreskrifter (FAP 403-1) inte är tillåtet att förvara ett barn i polisarrest eller annat låst utrymme. Eftersom ett förvarstagande emellertid grundar sig på bestämmelsen i 24 kap. 22 § och inte på en bestämmelse i behandlingslagen och då det får anses oklart om undantaget i 35 § LUL avser även möjligheten till förvarstagande enligt 24 kap. 22 § (jfr prop. 1983/84:187 s. 26), bör det enligt regeringens bedömning klarläggas att ett barn som gripits med stöd av 34 § LUL inte får tas i förvar. Regeringen anser dock, i likhet med flera av remissinstanserna, att detta bör åstadkommas genom att det i paragrafen uttryckligen anges att den unge inte får tas i förvar. 6.7 Andra omhändertagande av unga Regeringens förslag: Den som är och omhändertagits med stöd av 14 § LUL eller polislagen skall inte kunna tas i förvar. Den som är mellan femton och skall även i fortsättningen kunna tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Utredningens förslag: Möjligheten att omhänderta ett barn enligt 12 § polislagen bör enligt utredningen avskaffas och ersättas med en befogenhet för polisen att avlägsna ett barn från platsen i syfte att skyndsamt överlämna det till föräldrarna, annan vårdnadshavare eller socialnämnd. Som en följd av förslaget att upphäva bestämmelsen om tillfälligt omhändertagande i 13 § föreslår utredningen att 16 § polislagen upphävs. Eftersom det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om förvarstagande anser utredningen att den som omhändertagits enligt 14 § LUL inte skall kunna tas i förvar. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag. Några remissinstanser, bl.a. Justitiekanslern () och Riksåklagaren, anser att det uttryckligen bör framgå av 14 § LUL att den unge inte skall kunna tas i förvar. Flera remissinstanser, däribland , i , i och i anser att barn mellan i vissa fall även i fortsättningen bör kunna tas i förvar i arrest. Bakgrund: I förgående avsnitt har gripande av barn behandlats. Bestämmelser om polisens befogenheter att ingripa mot unga finns också i 14 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) respektive i 12 och 16 §§ polislagen. Om någon som inte fyllt har gripits och åklagaren beslutar att inte anhålla honom får polismyndigheten enligt 14 § LUL hålla kvar vederbörande för att överlämna honom eller henne till sina föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom eller någon annan vuxen person. Detta gäller dock endast om åklagaren funnit att den unge är skäligen misstänkt för brott. För samma ändamål får polisen hålla kvar den som inte fyllt om han eller hon medtagits till förhör och är skäligen misstänkt för brott. Ingen får hållas kvar längre än efter åklagarens beslut respektive förhöret Om någon, som kan antas vara under anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär en övervägande och allvarlig risk för vederbörandes hälsa eller utveckling får han eller hon enligt 12 § polislagen tas om hand av en polisman för att genom dennes försorg skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller någon annan vårdnadshavare. Enligt 16 § polislagen skall den som omhändertagits enligt 13 § andra stycket samma lag förhöras så snart det är möjligt. Efter förhöret skall den omhändertagne friges möjligt. Den som är får dock hållas kvar för att genom polisens försorg skyndsamt överlämnas till sina föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom eller någon annan lämplig vuxen person. Ingen får dock hållas kvar längre än . Skälen för regeringens förslag: Utredningen är tveksam till om bestämmelserna i 14 § LUL respektive 12 och 16 §§ polislagen är förenliga med . Utredningen framhåller visserligen att har visat sig vara försiktig med att underkänna ingripanden som företas i syfte att skydda barn eller unga. Vad som emellertid enligt utredningen talar för att ingripanden med stöd av dessa lagrum eventuellt skulle kunna komma att bedömas som frihetsberövande är framför allt den omständighet att barnen, åtminstone i vissa fall, kan tas i förvar. I samband med att 12 § polislagen utvidgades till att gälla även unga mellan femton och uttalade nämligen departementschefen att ungdomarna bör kunna placeras i polisarrest, häkte eller låsas in på annat sätt om det är absolut nödvändigt i det enskilda fallet (prop. 1990/91:86 s. 12 och 23). Detsamma är avsett att gälla även vid ingripanden enligt 16 § polislagen och 14 § LUL (a. prop. s. 15 och 18). Utredningen gör bedömningen att möjligheten att ingripa enligt 14 § LUL respektive 12 och 16 §§ polislagen inte kan stödjas på någon av punkterna i artikel 5:1 i och att ett ingripande enligt någon av bestämmelserna därför eventuellt strider mot konventionen. Som en följd av utredningens förslag att upphäva bestämmelsen om tillfälligt omhändertagande enligt 13 § polislagen föreslår utredningen att 16 § polislagen skall avskaffas. Vad gäller 12 § polislagen föreslår utredningen att möjligheten att omhänderta ett barn avskaffas och ersätts med en befogenhet för polisen att, under samma förhållanden som , avlägsna ett barn från platsen i syfte att överlämna det till dess föräldrar eller någon annan vårdnadshavare eller socialnämnden. Av samma skäl som tidigare anförts beträffande tillfälliga omhändertaganden enligt 13 § polislagen (avsnitt 6.3) anser regeringen att ingripande enligt de nämnda lagrummen inte kan anses utgöra annat än sådana inskränkningar i rörelsefriheten som täcks av artikel 2.3 i fjärde tilläggsprotokollet till . Alldeles oavsett frågan om förenligheten med måste man emellertid, precis som när det gäller gripande av barn , ifrågasätta lämpligheten av att ta unga personer i förvar. Enligt föreskrifter är det inte tillåtet att förvara ett barn i arrest. Enligt gällande rätt får däremot ungdomar mellan femton och - om det är absolut nödvändigt i det enskilda fallet - tas i förvar i arrest (jfr prop. 1990/91:86 s. 23). Utredningens förslag innebär att det inte längre skulle vara möjligt att ta omhändertagna ungdomar mellan femton och i förvar. Flera remissinstanser har varit kritiska mot detta och ansett att den möjlighet som funnits för polisen att undantagsvis ta ungdomar mellan femton och i förvar bör finnas kvar. i framhåller t.ex. att ungdomar i den ålder ofta är så fysiskt utvecklade att man kan jämställa dem med vuxna, varför det kan uppstå stora problem att upprätthålla ordning och säkerhet på en polisstation om det inte finns någon möjlighet att som yttersta utväg förvara "stökiga" ungdomar i arrest. i och i framför liknande åsikter. Regeringen vill framhålla att det normalt inte bör komma ifråga att ungdomar placeras i polisarrest eller häkte eller låses in på annat sätt. Enligt FN:s konvention om barns rättigheter får frihetsberövande av ett barn endast användas som sista utväg och då för kortast lämpliga tid (art. 37). Såsom uttalades i samband med att 12 § polislagen utvidgades till att avse även ungdomar mellan femton och (prop 90/91:86 s. 15, 18 och 23) kan det dock undantagsvis i det enskilda fallet vara nödvändigt att placera den unge i arrest. Den som är bör däremot aldrig kunna tas i förvar i arrest. Som nämnts gäller detta enligt föreskrifter. Regeringen anser dock att detta bör komma till direkt uttryck i lagtexten. Detta kan åstadkommas genom att det i 14 § LUL anges att den som är får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet och genom att det i 17 § polislagen anges att den som är inte får tas i förvar. 6.8 Omhändertagande på grund av berusning Regeringens förslag: Den som har omhändertagits med stöd av lagen (1976:511) om berusade personer m.m. skall få tas i förvar. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har berört förslaget har tillstyrkt det eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB) ger polisman befogenhet att i vissa fall omhänderta berusade personer. Enligt lagens 1 § får således den som anträffas så berusad av alkoholdrycker eller annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan omhändertas. Den polisman som har verkställt omhändertagandet skall enligt 5 § så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman, som har att pröva om åtgärden skall bestå. Enligt 7 § sista stycket skall den omhändertagne friges så snart det kan ske utan men för honom själv och anledning till omhändertagande ej längre föreligger. Frigivandet skall dock alltid äga rum senast efter omhändertagandet, om det inte uppenbarligen är förenligt med den omhändertagnes eget intresse att han får kvarstanna därutöver. Någon uttrycklig bestämmelse om att den omhändertagne får tas i förvar finns inte. Av lagens förarbeten framgår dock att avsikten är att så skall kunna ske. En särskild regel bör därför tas in i LOB som klargör att den som omhändertagits enligt lagen också får tas i förvar. Sådant förvarstagande bör dock endast få ske om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. 6.9 Omhändertagande vid hämtning och medtagande till förhör Regeringens förslag: Den som hämtats eller tagits med till ett förhör som misstänkt för brottet skall kunna tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med ingripandet, ordning eller säkerhet. Detsamma gäller den som hämtas till ett sammanträde inför rätten i brottmål och är tilltalad i målet. Bestämmelser om detta införs i . Utredningens förslag: Utredningen anser inte att bestämmelserna om hämtning och medtagande till förhör i 23 kap 9 § , respektive hämtning till rätten enligt 9 kap. 10 § ger polisen befogenhet att ta den som omhändertagits i förvar. Utredningen anser att frågan om den som hämtats till rätten bör kunna tas i förvar bör övervägas ytterligare. Remissinstanserna: ombudsmän () delar utredningens bedömning att de nuvarande reglerna inte ger befogenhet att ta personerna i fråga i förvar. Enligt JO skulle en sådan ordning knappast vara förenlig med artikel 5:1 b med den restriktiva tolkning som denna artikel har fått i domstolens tillämpning. JO pekar vidare på angelägenheten av en klarläggning av frågan mot bakgrund av att ansett att gällande rätt medger att för vissa fall förvarsta personer som hämtats eller medtagits till förhör (NJA 1993 s. 360 I-II). Riksåklagaren betonar vikten av att frågan regleras i lag eftersom rättsläget mot bakgrund av de nämnda domarna från får anses oklart. Överåklagaren vid Regionåklagar- myndigheten i anser att förvarstagande bör komma i fråga endast avseende personer som kan anses vara skäligen misstänkta för brott. Beträffande övriga, vittnen och målsägande, bedöms ett förvarstagande strida mot . Liknande synpunkter framförs av Överåklagaren vid i , i län, i samt i län.