prop · GK03176 · 1997-01-01 00:00:00 — Av kriterierna bör särskilt framgå att avställningen skall inledas med de reaktorer som mest kan ifrågasättas från lokaliseringssyn- punkt. 4.2 beslut om energipolitiken I propositionen En uthållig energiförsörjning (prop. 1996/97:84) föreslås att på den tidigare nämnda partiöverenskommelsen baserade riktlinjer för energipolitiken antas av . Vidare föreslås en rad åtgärder för genomförandet av denna politik. har beslutat i enlighet med förslaget (bet. 1996/97:NU12, rskr. 1996/97:272). Ur pro- positionen kan här nämnas följande. Den svenska energipolitikens mål är att trygga tillgången på el och annan energi på med omvärlden konkurrenskraftiga villkor. Energipolitiken skall skapa villkoren för en effektiv energi- användning och en kostnadseffektiv svensk energiförsörjning med låg negativ påverkan på hälsa, miljö och klimat samt underlätta omställningen till ett ekologiskt uthålligt samhälle. Härigenom främjas en god ekonomisk och social utveckling i . Omställningen av energisystemet är ett led i strävan att vara ett föregångsland när det gäller att skapa en ekologiskt hållbar utveckling. Energiöverenskommelsen innebär att de två kärnkraftsreaktorerna i skall ställas av. Förslag till lagstiftning om kärnkraftens avveckling kommer att föreläggas . Bortfallet av el skall kompenseras genom effektivare energianvändning, konvertering samt hushållning med och tillförsel av el från andra energikällor. Stängningen av den första reaktorn skall i huvudsak kompenseras genom en minskad användning av el i fjärrvärmesystemet. Ett villkor för avställningen av den andra reaktorn är att bortfallet av elproduktion kan kompenseras. uttalade att oavsett utformningen av lagstiftningen bör ges möjlighet att pröva att förutsättningen för stängningen av den andra reaktorn är uppfylld (bet. 1996/97:NU12 s. 39). Något årtal då den sista kärnkraftsreaktorn tas ur drift bör inte fastställas. Härigenom ges tillräckligt för omställningen av energisystemet. En delegation tillkallas med uppgift att utveckla el- och värmeförsörj- ningen i . Bidrag skall lämnas för anslutning av elvärmda byggnader till fjärr- värmenäten och för konvertering från elvärme till uppvärmning med bränsle. Bidrag till installation av utrustning som medför en minskning av eleffektuttaget lämnas till ägare av småhus med elvärme. Stöd skall vidare lämnas till investeringar i vindkraftverk, småskaliga vattenkraftverk och anläggningar för kraftvärmeproduktion med bio- bränslen. Investeringsstödet kompletteras med stöd till upphandling av ny elproduktionsteknik. Hushållningen med energi stimuleras genom information, utbildning, teknikupphandling av energieffektiv teknik, provning, märkning och certifiering av energikrävande utrustning samt energi- rådgivning. De statliga insatserna för utveckling av teknik för framtidens energi- system skall förstärkas och koncentreras. Energiforskningen ges ökade resurser och får en delvis ny inriktning där forskning om energisystemet och det internationella samarbetet med särskilt länderna i Östersjö- regionen betonas. Stödet till branschgemensam forskning och utveck- lingen av ny energiteknik i företag och branscher förstärks genom att Energiteknikfonden tillförs ytterligare medel. Ett energiteknikbidrag införs för att stödja energiteknik som behöver utvecklas genom att provas i full skala och demonstreras med reducerad risk för företagen. En ny energimyndighet inrättas . Till energimyndig- heten förs merparten av myndighetsfunktionerna på energiområdet. Myndigheten får vidare ansvaret att verkställa huvuddelen av omställ- ningsåtgärderna och att samordna omställningsarbetet. skall inom ramen för kravet på affärsmässighet avsätta resurser för utvecklingen av ny elproduktionsteknik och därmed bidra till en svensk elförsörjning som är ekologiskt och ekonomiskt uthållig. En strategi redovisas för minskad klimatpåverkan från energisektorn. Fortsatta insatser sker för bilateralt och multilateralt samarbete för gemensamt genomförande inom ramen för klimatkonventionen. Pro- grammet för utveckling av etanolproduktion baserad på skogsråvara förstärks. 5 Lagstiftning av betydelse i ärendet 5.1 Lagstiftning om kärnteknisk verksamhet 5.1.1 Kärntekniklagen Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen) trädde i kraft och ersatte atomenergilagen, villkorslagen och rådrumslagen (de senare lagarna beskrivs översiktligt i avsnitt 2.1 i bilaga 1). Enligt 5 § kärntekniklagen krävs tillstånd för kärnteknisk verksamhet. Det innebär att tillstånd fordras t.ex. för uppförande, innehav eller drift av kärnteknisk anläggning, varmed avses anläggning för utvin- ning av kärnenergi (kärnkraftsreaktor). Frågor om tillstånd som rör kärn- kraftsreaktorer prövas av regeringen enligt de närmare bestämmelser som meddelats i förordningen (1984:14) om kärnteknisk verksamhet (kärntek- nikförordningen). I kärntekniklagen uppställs inte några kriterier för tillstånd. I allt väsentligt sker prövningen utifrån de syften och intressen som lagstift- ningen avser att tillvarata. Förarbetena till kärntekniklagen (prop. 1983/84:60 s. 31 f.) understryker lagens karaktär av säkerhetslag. Ett tillstånd till kärnteknisk verksamhet lämnas för en angiven inne- havare. Tillståndet innefattar en rätt för tillståndshavaren att bedriva verksamhet på kärnenergiområdet eller inneha klyvbart material eller avfall endast för de ändamål och på det sätt som följer av tillståndsbe- slutet. Tillstånd får enligt 7 § kärntekniklagen begränsas till att gälla . I förarbetena (prop. 1983/84:60 s. 60) anges att en begränsning av exempelvis drifttiden vid en anläggning får göras endast om begränsningen är påkallad av säkerhets- eller strålskyddsskäl. Begräns- ning av tiden för själva innehavet av en kärnteknisk anläggning får inte ske utan att ställning har tagits till det fortsatta ansvaret för anläggningen. Regler om tidsbegränsning av tillstånd fanns även i den tidigare gällande atomenergilagen. Bestämmelsen motiverades (prop. 1956:178 s. 28) av att det från allmän synpunkt ansågs angeläget att möjlighet fanns att ompröva meddelade tillstånd. Sålunda uttalades att den allmänna inriktningen av kärnenergiverksamheten kunde medföra behov av ändrade dispositioner. Det angavs vidare att en viss giltighetstid kunde vara av värde för tillståndshavaren. Denne kunde nämligen då, till skillnad mot vad som skulle vara fallet om tillståndet meddelats endast tills vidare, i allmänhet räkna med att få behålla tillståndet och han kunde inrikta sin verksamhet därefter. uttalades att det självfallet borde tas all möjlig hänsyn till tillståndshavar- nas intressen. Flertalet av de beviljade tillstånden är tidsbegränsade, med en giltighetstid längst till utgången av . Två resningsfall i Regerings- rätten (RÅ 1990 not 197 och RÅ 1990 not 198) behandlar tidsbegräns- ningarnas betydelse. Av besluten kan den slutsatsen dras att det knappast fanns någon laglig möjlighet att, i egentlig mening, tidsbegränsa de ur- sprungligen icke tidsbegränsade tillstånden. Tidsbegränsningarna skulle däremot vara lagliga såsom säkerhetsmässigt betingade villkor enligt 8 § kärntekniklagen eller äldre motsvarighet. Härvid fyller tidsgränsen när- mast funktionen av en s.k. kontrollstation; förlängning kan inte rimligen vägras om tillståndshavaren uppfyller lagens krav på säkerhet (bilaga 1, s. 23). Ett tillstånd kan enligt 15 § kärntekniklagen återkallas av den som har meddelat tillståndet, om tillståndshavaren inte iakttar de villkor eller föreskrifter av betydelse från säkerhetssynpunkt som satts upp som en förutsättning för tillståndet eller om det i annat fall föreligger synnerliga skäl från säkerhetssynpunkt. Tillstånd kan också dras in om tillstånds- havaren inte har iakttagit de villkor och föreskrifter avseende forsknings- och utvecklingsverksamhet som uppställts och om det föreligger synner- liga skäl från säkerhetssynpunkt. Enligt 14 § kärntekniklagen kvarstår tillståndshavarens skyldigheter beträffande säkerheten, hantering och slutförvaring av kärnavfall och använt kärnbränsle samt avveckling och rivning av anläggningen till dess de fullgjorts, även om ett tillstånd åter- kallas. Regeringen kan medge befrielse från skyldigheterna. I motiven (prop. 1983/84:60 s. 95) anges att en återkallelse av ett till- stånd inte kan tillgripas annat än vid allvarliga eller upprepade över- trädelser av uppställda villkor eller av föreskrift i lagen. Av stor betydelse är också om försummelsen är väsentlig med hänsyn till säkerhet eller strålskydd. 5.1.2 Finansieringslagen Det ekonomiska ansvaret för hanteringen av kärnkraftens restprodukter skall bäras av kärnkraftsföretagen. Finansieringen sker genom att en avgift tas ut på elproduktionen i kärnkraftverken och medlen förvaltas sedan av en fond. Enligt 10 § kärntekniklagen skall den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet svara för att de åtgärder vidtas som behövs bl.a. för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara i verksamheten uppkommet kärnavfall eller däri uppkommet kärnämne som inte används på nytt och för att på ett säkert sätt avveckla och riva anläggningar i vilka verksamheten inte längre skall bedrivas. Som ovan nämnts kvarstår tillståndshavarnas skyldigheter till dess att de har fullgjorts eller befrielse från dem har medgetts även om ett tillstånd återkallas eller ett tillstånds giltighetstid går ut. Av 13 § samma lag följer att bestämmelser om reaktorhavares skyldighet att erlägga en avgift till staten finns i lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. (finansieringslagen). Den grundläggande principen bakom finansieringslagen är att kostnaderna för att finansiera hanteringen av kärnkraftproduktionens restprodukter skall täckas av intäkterna från den produktion som har gett upphov till dem. Medel för att täcka framtida utgifter för avfallshanteringen skall tas ut i förväg ur de löpande intäkterna från kärnkraftsproduktionen och hållas samlade på ett sådant sätt att de med säkerhet kan disponeras för avsett ändamål när utgifter successivt uppkommer (prop. 1995/96:83 s. 13 f.). Enligt finansieringslagen skall reaktorhavaren , så länge reaktorn är i drift, betala en avgift samt ställa säkerheter till staten för att säkerställa att medel finns tillgängliga för att betala kostnader för hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle och visst radioaktivt avfall, avveckling och rivning av reaktoranläggningar samt forskning på kärnavfallsområdet. Medlen används också för att täcka de kostnader staten har för tillsyn och kompletterande forskning på kärnavfallsområdet. Avgiften skall vidare täcka de kostnader som reaktorhavarna, staten och kommunerna har för information till allmänheten. Enligt vad som planerats skall medlen räcka till ca . Avgiftsmedlen förvaltas av en fond benämnd Kärnavfallsfonden. Fondens medel skall placeras på konto i . Av- kastningen på medel skall läggas till kapitalet. Pengarna skall betalas ut när de behövs för att företagen skall kunna fullfölja sina skyldigheter enligt 10 § kärntekniklagen. () prövar frågor om användning och återbetalning av avgiftsmedel. Regeringen fastställer avgiften . Avgiften beräknas och bestäms individuellt för varje kärnkraftverk. Avgiftens storlek bestäms med ledning av kostnadsberäk- ningar som reaktorhavaren enligt finansieringslagen skall låta upprätta och sända till SKI. Vid beräkningen bedöms den framtida reala avkast- ningen på medlen (angående avgiftens storlek m.m., se bet. s. 162). Kost- nadsberäkningen skall innehålla kostnaderna för samtliga åtgärder som kan behövas sedan reaktorn drivits (intjänandetiden) samt om drifttiden överstiger kostnaden för tillkommande åtgärder därutöver. Medel som blir över skall kunna betalas tillbaka till reaktor- havaren. Utöver den årliga avgiften skall reaktorhavarna dessutom ställa fullgo- da säkerheter för sådana kostnader för hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall samt rivning av kärnkraftverken som inte täcks av inbetalade avgiftsmedel. Säkerheterna skall säkerställa fonduppbyggnaden vid en eventuell avstängning av en reaktor före reak- torns intjänandetid, dvs. De skall även säkerställa finansieringen vid en eventuell fondbrist som beror på oplanerade händelser efter det att alla reaktorer stängts av och avgiftsmedel från kärnkraftsproduktionen inte längre tillförs fonden. Exempel på sådana händelser är längre drift- störningar av olika slag och sabotage. Säkerheterna prövas av regeringen . Om det är motiverat kan regeringen ompröva formen för säkerhet och kräva ny typ av säkerhet, t.ex. realsäkerhet i stället för ett borgensåtagande. En fastighet på vilken det bedrivs kärnteknisk verksamhet får inte utgöra säkerhet. Till finansieringslagen ansluter förordningen (1981:671) om fi- nansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. 5.2 Expropriationslagens ersättningsregler 5.2.1 Inledning Energikommissionen och den arbetsgrupp som tagit fram departements- promemorian Ds 1997:14 (nedan kallad arbetsgruppen) har funnit att innehavarna av tillstånd enligt kärntekniklagen är berättigade till ersätt- ning för att tillstånden begränsas (regeringens bedömning i denna del, se avsnitt 7.3.1). Arbetsgruppen har därvid föreslagit att det vid regleringen av ersättningsfrågan görs en hänvisning till reglerna om expropriationsersättning i expropriationslagen (1972:719) (ExL). I markreglerande lagstiftning hänvisas i allmänhet till reglerna i ExL när det gäller att bestämma ersättning. Till dessa regler hänvisade även när uttrycket "för förlusten" infördes i 2 kap. 18 § RF . Reglerna i 4 kap. ExL kan sägas vara grund- läggande i fråga om beräkning av ersättning vid rättsenliga ingrepp enligt den fastighetsrättsliga lagstiftningen. I förarbetena till plan- och bygg- lagen (1987:10) (PBL) uttalas t.ex. att de ersättningsregler som skall vara generellt tillämpliga vid olika former av tvångsingripanden bör finnas i ExL (prop. 1985/86:1 s. 401). Ersättningsbestämmelserna i får en vidsträckt tillämpning genom hänvisningsregler i annan lagstiftning (en uppräkning av dessa regler finns i betänkande Presumtionsregeln i expropriationslagen, SOU 1996:45, s. 39). Vattenlagen (1983:291) inne- håller egna ersättningsregler motsvarande dem i ExL. 5.2.2 Vissa begrepp Med expropriation avses i vanligt juridiskt språkbruk avhändande av fast egendom mot ersättning för tillgodoseende av allmänt intresse. I ExL åsyftar termen hela det förfarande som inleds med en ansökan om expro- priationstillstånd och som fortsätter med tillståndsgivningen, rättegången med fastighetsdomstol som första instans samt betalning av expro- priationsersättning (/Stark, Expropriationslagen - En kommentar, 2 u., 1989, s. 22 f. ). Enligt 1 kap. 1 § ExL får fastighet, som tillhör annan än staten, tas i anspråk med äganderätt, nyttjanderätt eller servitutsrätt. Genom expro- priation får även särskild rätt till fastighet upphävas eller begränsas, om rättigheten tillkommer annan än staten. Med särskild rätt till fastighet avses i ExL nyttjanderätt, servitut och rätt till elektrisk kraft samt lik- nande rätt. Som liknande rätt är att anse bl.a. rätt till andel i samfällt strömfall som avses i 35 § lagen (1970:995) om införande av jordabalken (JP) och vissa avkomsträtter. Detsamma gäller bostadsrätt, vägrätt, gravrätt, gruvrätt och renskötselrätt (/Stark, a.a., s. 31 f.). Är föremålet för expropriation äganderätten till fast egendom, brukar man tala om äganderättsexpropriation, medan expropriation som riktar sig mot rättighet eller innebär tillskapande av rättighet kallas rättighetsexpropriation. När en fastighet exproprieras med äganderätt, medför detta som regel att även bestående särskild rätt till egendom upphör att gälla, s.k. osjälvständig rättighetsexpropriation. Expropriationen kan emellertid också vara direkt inriktad på en rättighet utan att fastigheten tas i anspråk. Genom expropriation kan nyttjanderätt eller servitut upplåtas. Särskild rätt till fastighet kan också upphävas eller begränsas genom expropriation. Dessa båda former av rättighetsexpropriation vilka riktar sig mot olika personer, i förra fallet mot fastighetsägaren och i det senare mot rättighetshavaren brukar sammanföras under begreppet självständig expropriation. Om särskild rätt till fastighet exproprieras gäller enligt 1 kap. 5 § ExL bestämmelserna i om expropriation av fastighet i tillämpliga delar. Detta innebär att 4 kap. ExL:s bestämmelser om expropriationser- sättning, vilka är utformade med sikte på fastighet eller del av fastighet, blir tillämpliga på särskild rätt (/Stark, a.a. s. 23 och 46). Lagen skiljer mellan tre slags ersättningar, löseskilling, intrångser- sättning och annan ersättning. Löseskilling avser ersättning för fastighet som exproprieras i sin helhet, intrångsersättning avser ersättning för fastighet som exproprieras endast till viss del och annan ersättning avser ersättning för skada som i övrigt uppkommer genom expropriationen och inte kompenseras genom löseskilling eller intrångsersättning (s.k. övrig skada). Motivet till att dela upp ersättningen i olika arter är att olika regler gäller ifråga om hänsyn till s.k. företagsskada (4 kap. 2 § ExL), av- räkning av nytta mot skada samt inteckningshavares rätt till expropriationsersättningen (prop. 1971:122 s. 170). 5.2.3 Bestämmande av ersättning En grundläggande princip för bestämmande av ersättning enligt ExL är att den skadelidande skall ställas i samma förmögenhetsläge som om expropriationen inte hade inträffat (se prop. 1971:122 s. 64 och 165). Principen gäller dock på grund av de undantagsbestämmelser som finns i 4 kap. 2, 3 och 5 §§ samt i 5 kap. 25 § ExL. Det anses att å ena sidan ingen bör drabbas av ekonomiska förluster på grund av att hans egendom tas i anspråk eller skadas av ett expropriationsföretag men att å andra sidan den exproprierande har ett befogat anspråk att inte behöva ersätta sådana värden som tillskapas genom hans egna eller samhällets insatser. Om expropriationen medför att en befintlig rättighet upphör bör man skilja på olika fall. När det gäller servitut eller annan rättighet som är knuten till innehavet av en viss fastighet, bör ersättningen motsvara det intrång i den härskande fastighetens marknadsvärde som expropriationen medför. Det är således reglerna om delexpropriation som skall tillämpas, dvs. intrångsersättning skall utgå. Är det däremot fråga om en rättighet av annat slag, t.ex. en hyresrätt, bör den enligt motiven jämställas med äganderätt till fastighet. Om en sådan rätt upphävs helt bör därför ersättningen utgå som löseskilling motsvarande rättighetens marknadsvärde. I likhet med vad som gäller vid äganderättsexpropriation kan utöver detta annan ersättning utgå (, Intrång i areal näringar Principer för att bestämma ersättning enligt expropriationslagen, LMV- rapport 1989:3, s. 23). Den s.k. influensregeln i 4 kap. 2 § ExL innebär att om det företag för vars genomförande fastighet exproprieras medfört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, skall löseskillingen bestämmas med ledning av det marknadsvärde som fastigheten skulle ha haft om sådan inverkan inte förekommit, dock endast i den mån det befinns skäligt med hänsyn till förhållandena i orten (ortsvanlighetsrekvisitet) eller till den allmänna förekomsten av likartad inverkan under jämförliga förhållanden (allmänvanlighetsrekvisitet). Om inverkan av expropria- tionsföretaget är att betrakta som ortsvanlig eller allmänvanlig skall ersättningen alltså bestämmas med beaktande av influensen. Presumtionsregeln i 4 kap. 3 § ExL har tillkommit i syfte att dämpa markvärdestegring och att låta samhället tillgodogöras viss värdestegring som det självt har åstadkommit. Regeln innebär att en ökning av en fastighets marknadsvärde av någon betydelse som inträtt före expropriationsansökan, dock högst före talans väckande vid domstol, skall tillgodoräknas ägaren endast i den mån det blir utrett att ökningen beror på annat än förväntningar om ändringar i markens tillåtna användningssätt. Med tillåten markanvändning avses i första hand användningssätt som följer av gällande byggnadslagstiftning eller antagen detaljplan. Hit hänförs även pågående markanvändning som visserligen strider mot byggnadslag- stiftningen eller mot en detaljplan, men som var tillåten då den startade (prop. 1971:122 s. 180). Vid bedömning av expropriationsskada gäller allmänna skade- ståndsrättsliga principer. Detta innebär krav på ett adekvat orsakssam- band mellan expropriationen och påstådd skada. Bevisbördan är densamma som i allmänna skadeståndsmål. Vid värdering av en rörelseskada (se nedan) åligger det tillståndshavaren att tillhandahålla utredning om tillgångar, omsättning etc. i rörelsen. Av gängse skades- tåndsrättsliga principer följer vidare att båda parter anses skyldiga att vidta skäliga åtgärder för att minska skadan. Den tidpunkt till vilken uppskattningen av expropriationsskadan skall hänföras, värdetidpunkten, är normalt den tidpunkt då expropriations- målet slutligt avgörs. Detta gäller såväl löseskilling och intrångsersätt- ning som annan ersättning. Har den exproprierande tagit fastigheten i be- sittning före målets slutliga avgörande blir dock tillträdesdagen att anse som värdetidpunkt såvitt avser löseskilling och intrångsersättning (Bou- vin/Stark, a.a. s. 168 ff). Ersättningen skall bestämmas särskilt för varje sakägare. Löseskilling, intrångsersättning och annan ersättning skall bestämmas var för sig (5 kap. 23 § första stycket ExL). Uppdelningen av ersättningsbeloppen tjänar dels till att klarlägga hur mycket varje sakägare skall ha, dels till att avgränsa de belopp som skall bli förmål för ett eventuellt nedsättningsförfarande enligt 6 kap. 1-3 §§ ExL. Nedsättning aktualiseras endast beträffande löseskilling och intrångsersättning (Bou- vin/Stark, a.a. s. 274 f.). Rörelseskada är en form av övrig skada som föreligger vid expropriation av fastighet eller särskild rätt som används för något slag av rörelse eller annan näringsverksamhet. Rörelseskada kan bestå dels av skador av personlig art, dels av ett sänkt avkastnings- eller marknadsvärde hos själva rörelsen. För fastigheter vars värde är beroende av rörelseresultatet (t.ex. jordbruk) innebär detta att även fastighetens marknadsvärde påverkas. Utgångspunkten för bedömning av rörelseskada är rörelsens värde före och efter expropriationen. Med rörelsens värde torde i första hand avses dess värde som realiserbart förmögenhetsobjekt, dvs. Detta följer av huvudregeln att den som utsätts för expropriation endast kan ställa krav på att hans förmögenhetsläge inte försämras genom expropriationen. Marknadsvärdet är det sannolika pris rörelsen (företaget) skulle betinga om den utbjöds till försäljning på öppna marknaden. Eftersom det normalt inte går att, såsom i fråga om fastigheter, bestämma detta värde genom en ortsprisjämförelse, är man hänvisad till andra värderingsmetoder. I praxis är det vanligt att marknadsvärdet av företag uppskattas genom en marknadsanpassad avkastningsvärdeberäkning (, Annan ersättning Ersättning för övrig skada enligt expropriationslagen, 1993:9, s. 10 f.). Vad gäller frågan om värdering av skada vid bortfall i kraftproduktion kan viss ledning hämtas från värdering av vattenkraft i olika ersättnings- sammanhang, ett ämne som bl.a. behandlas i kommentaren till vattenla- gen (, Vattenlagen med kommentar, 1984). Där anförs att situationen i allt väsentligt synes kunna jämföras med expropriation av rörelse. Värderingen får alltså liksom i expropriationsfallet bygga på av- kastnings- och produktionskostnadskalkyler. Ersättningen får fastställas med ledning av nettoavkastningen. En kraftstations nettoavkastning torde i allmänhet motsvara det kapitaliserade värdet av dess kraftproduktion minskat med drift-, underhålls- och förnyelsekostnaderna. Kapitalise- ringen bör avse all framtid eller en begränsad tid motsvarande stationens antagna återstående livstid.