prop · GK03175 · 1997-01-01 00:00:00 — i anser att den som hämtas till rätten med stöd av 9 kap. 10 § alltid skall kunna tas i förvar. Bakgrund: I finns bestämmelser om hämtning och medtagande till förhör. Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Om den som kallas till ett förhör utan giltig orsak underlåter att hörsamma kallelsen, får han under vissa närmare angivna förutsättningar, hämtas till förhöret. I vissa fall kan hämtning även komma i fråga utan föregående kallelse (23 kap. 6 och 7 §§ ). Den som vare sig är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Är det av synnerlig vikt att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är vederbörande skyldig att stanna kvar (23 kap. 9 § ). I finns bestämmelser om hämtning till rätten för såväl tvistemål som brottmål. Bestämmelserna gäller parter, vittnen och målsägande. I 9 kap. 10 § regleras hur ett beslut om hämtning till ett sammanträde i rätten skall verkställas. Som huvudregel gäller att den som skall hämtas inte får omhändertas tidigare än vad som är nödvändigt för att han eller hon skall kunna inställas till sammanträdet. Under vissa särskilda förutsättningar kan dock omhändertagande ske tidigare efter beslut av rätten eller en polismyndighet. Detta gäller om ett hämtningsförsök har misslyckats eller om det annars på grund av vad som är känt om den som skall hämtas finns särskild anledning till det. Omhändertagande får i sådana fall ske högst eller, om rätten har fattat beslutet, högst arton timmar tidigare än vad som följer av huvudregeln. Den som har omhändertagits är skyldig att i avvaktan på inställelsen stanna kvar på polisstationen eller annan plats som bestäms av polismyndigheten. Enligt paragrafen får inte den omhändertagne underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet. Skälen för regeringens förslag: Någon lagregel som anger var den som hålls kvar för förhör eller hämtats till rätten skall placeras finns inte. I samband med att bestämmelserna om verkställighet av beslut om hämtning till sammanträde i rätten infördes i 9 kap. 10 § anförde departementschefen att de omhändertagna normalt borde kunna behandlas på samma sätt som de som enligt 23 kap. 9 § är skyldiga att stanna kvar för förhör på polisstation (prop. 1983/84:78 s. 32). Departementschefen hänvisade till ett vägledande JO-uttalande beträffande behandlingen av den som tagits med för förhör (JO 1972 s. 51). Enligt departementschefen borde de riktlinjer som JO dragit upp i detta utlåtande i allt väsentligt tjäna som underlag även vid behandlingen av dem som omhändertagits för förhör vid domstol. I utlåtandet anförde JO att det oftast inte är sakligt motiverat med andra åtgärder än en tillsägelse till förhörspersonen att stanna kvar på polisstationen. Han skulle då kunna anvisas plats i ett förhörsrum, en öppen cell eller annat lämpligt rum. Enligt JO var det emellertid givet att det för vissa fall kunde vara påkallat med mer frihetsinskränkande medel beroende på risk för avvikande eller olämplig kommunikation med annan. För sådana fall borde insättande i arrest kunna komma i fråga som ett alternativ till uppehåll under mer eller mindre påtaglig bevakning i öppen lokal. För den som skall höras som rent vittne borde dock placering i arrest endast kunna komma i fråga i yttersta undantagsfall . I ett senare fall (JO 1984/85 s. 135) gav JO uttryck för en delvis annan uppfattning. Fallet gällde en man som hämtats till förhör och underrättats om misstanke om brott. På grund av brist på bevakningspersonal placerades mannen i en olåst polisarrest . Med hänsyn till innebörden av ett hämtningsbeslut uttalade JO att en person inte får placeras i arrest enbart på den grunden att han hämtats till förhör. Detta gällde oavsett om denna var öppen eller låst. En person som hämtats till förhör borde överhuvudtaget inte föras till en arrestavdelning. Frågan om förvaringen av den som hämtats till förhör har härefter tagits upp av i NJA 1993 s. 360 I och II. Enligt domstolen får frågan om var en förhörsperson skall placeras för varje särskilt fall avgöras utifrån de allmänna principer för polisingripande som uppställts i 8 § polislagen. Enligt domstolen torde det i allmänhet vara tillräckligt att den som skall höras anmodas att stanna kvar, eventuellt med anvisningar att uppehålla sig i ett förhörsrum eller annat icke låst utrymme. Särskilt vid risk för att förhörspersonen avlägsnar sig eller för olämplig kommunikation kan det dock enligt domstolen i undantagsfall vara försvarligt att placera vederbörande i arrest som alternativ till bevakning i öppen lokal. Flera remissinstanser har framhållit att frågan om var den som omhändertagits för att förhöras eller höras av rätten bör klargöras. Lagrådet har i ett lagstiftningsärende angående kvarhållande för kroppsbesiktning uttryckt önskemål att frågan om placering av den som skall kroppsbesiktigas respektive den som skall höras enligt 23 kap. 9 § lagregleras (prop. 1993/94:24 s.119). Utgångspunkten vid placeringen av den som hålls kvar för förhör, respektive har hämtats till rätten, skall självfallet vara att denna skall ske i öppen lokal. Som både JO och uttalat kan det dock för vissa undantagsfall finnas ett behov av att kunna ta sådana personer i förvar. För den som skall förhöras kan ett sådant behov exempelvis uppstå genom att ett förhör inte går att genomföra omgående. Den som skall höras kan vara ohörbar på grund av berusning eller av någon annan anledning vara bråkig och stökig. Man kan också tänka sig att det finns risk att den som skall höras avlägsnar sig eller för olämplig kommunikation med någon som också skall förhöras. Särskilda regler bör därför införas om att den som hålls kvar för förhör med stöd av 23 kap. 9 § eller hämtats till rätten enligt 9 kap. 10 § samma balk, får tas i förvar i sådana undantagsfall. Beträffande 23 kap. 9 § bör förvarstagande komma i fråga endast avseende den som kan misstänkas för brottet. Beträffande den som omhändertagits enligt 9 kap. 10 § bör förvarstagande kunna komma i fråga om sammanträdet gäller brottmål och den som hämtats till rätten är tilltalad i målet. För båda fallen bör förvarstagande få ske endast om detta är påkallat med hänsyn till ordning och säkerhet samt ändamålet med ingripandet. Av samma skäl som tidigare anförts beträffande tillfälliga omhändertagande enligt 13 § polislagen (avsnitt 6.3) anser regeringen att ingripande enligt de nämnda lagrummen inte bör anses utgöra annat än sådana inskränkningar i rörelsefriheten som täcks av artikel 2.3 i fjärde tilläggsprotokollet till . Skulle ett förvarstagande enligt ifrågavarande bestämmelser ändå anses innebära ett frihets- berövande enligt torde stöd för förvarstagande finnas i artikel 5:1 b i . 7 Hävande av beslut om gripande m.m. 7.1 Hävande om beslut om gripande Regeringens förslag: Beslut om hävande av gripande skall för vissa fall kunna meddelas av polisen. En bestämmelse om detta införs i . Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och samtliga länsstyrelser och lokala polismyndigheter som betänkandet remitterats till delar utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Även andra remissinstanser, bl.a. ombudsmän (), anser att det skulle vara av värde att i 24 kap. föra in en regel om polisens rätt att häva beslut om gripande. Enligt JO måste dock utgångspunkten vid utformningen av en sådan regel vara att det i princip skall ankomma på åklagare att pröva frågan om förändrade förhållanden efter ett korrekt gripandebeslut skall föranleda att gripandet hävs. JO föreslår därför en mer begränsad rätt för polisen att fatta sådana beslut. Riksåklagaren hänvisar till de skäl departementschefen i prop. 1986/87:112 anförde mot att låta polisen fatta beslut som i själva verket är negativa anhållningsbeslut och avstyrker att polisen ges en generell rätt att häva gripanden när polisen inte längre anser att det finns grund för fortsatt frihetsberövande. Enligt Riksåklagaren bör emellertid polisen ges formell rätt att häva beslut om gripande dels när gripandet är ogrundat, dels om den misstänkte har gripits med stöd av bestämmelsen i 24 kap. 2 § (okänd identitet eller avsaknad av hemvist i landet) och den omständighet som utgjort grund för gripandet bortfallit. Överåklagaren vid i och Överåklagaren vid i framför liknande synpunkter. Förslaget avstyrks av Överåklagaren vid i , som anför att utredningen inte anfört något vägande skäl som motiverar en ändring. Även Överåklagaren vid i avstyrker förslaget och anför att en ändring i nuvarande regler skulle kunna leda till gränsdragningsproblem och svårigheter i det praktiska polis- och åklagararbetet. Skälen för regeringens förslag: I 24 kap. 7 § regleras polismans befogenhet att även utan anhållningsbeslut gripa den som är misstänkt för brott. För att någon skall kunna gripas med stöd av denna bestämmelse krävs att det finns anhållningsskäl, men att det är så brådskande att ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. Av 24 kap. 8 § följer att den som har gripits skall förhöras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrättats om frihetsberövandet skall det enligt samma bestämmelse skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren har därefter att besluta om den misstänkte skall anhållas eller om beslutet om gripande skall hävas. Av 24 kap. 8 § följer att varje gripande utan undantag skall anmälas till åklagaren för bedömning i anhållandefrågan. Detta innebär dock inte att en polisman inte kan häva ett beslut om gripande. Att det skulle finnas en möjlighet för polisen att häva ett beslut om gripande förutsattes för övrigt av Processlagberedningen, som dock inte närmare angav för vilka fall detta skulle gälla (NJA II 1943 s. 329). Som utredningen angett måste gällande rätt anses innefatta en befogenhet för en förman inom polisen att pröva ett frihetsberövande som en honom underställd polisman har företagit. Detta följer närmast av allmänna grundsatser om polisens verksamhet. Denna prövning kan leda till att förmannen rubricerar om frihetsberövandet om han anser att någon annan grund bör åberopas eller till att han häver frihetsberövandet om han anser att det är uppenbart oriktigt. Frågan om vem som bör ha rätt att häva ett beslut om gripande togs upp av häktningsutredning (SOU 1985:27) som ansåg att ansvaret för provisoriska frihetsberövanden i avvaktan på häktnings- beslutet även fortsättningsvis skulle vila på åklagaren. Detta ansvar kom enligt häktningsutredningen till uttryck genom reglerna om polisens skyldighet att anmäla ett gripande till åklagaren samt genom reglerna om vem som svarar för anhållningsförhör, anhållningsbeslut och häktningframställning. Enligt då gällande lagstiftning skulle anhållningsförhöret alltid hållas av åklagaren. Praxis hade emellertid enligt häktningsutredningen utvecklats så att en polisman oftast själv höll förhör med den misstänkte innan han anmälde gripandet till åklagaren. Dessutom anmäldes gripandet endast i de fall då det var fråga om att anhålla den misstänkte. Utredningen föreslog med anledning härav att förhöret med den gripne skulle få hållas antingen av en polisman eller av åklagaren. Om det vid polisförhöret kom fram att skäl för häktning inte längre förelåg borde polisen vidare få frige den misstänkte utan att anmäla gripandet till åklagaren. I annat fall skulle frihetsberövandet enligt häktningsutredningens förslag skyndsamt överlämnas till åklagaren. Regeringen godtog utredningens förslag att polisman skulle få hålla anhållningsförhör utan att först anmäla gripandet till åklagaren, men avvisade förslaget att polisen generellt skulle få häva beslut om gripande. Som grund härför åberopades i huvudsak att en generell befogenhet för polisen att häva beslut om gripande skulle innebära att polisen fick fatta negativa anhållningsbeslut. En sådan ordning kunde inte godtas eftersom ansvaret för anhållningsbeslut även fortsättningsvis borde åvila åklagaren (prop. 1986/87:112 s. 45 ff). Vad som förekommit i detta lagstiftningsärende ger inte anledning att ompröva grundprincipen att det skall ankomma på åklagare att fatta beslut om hävande av gripande. Som flera remissinstanser påpekat skulle det dock, inte minst ur den enskildes synpunkt, vara av värde om polisen i begränsad utsträckning för vissa väl definierade fall gavs uttrycklig rätt att fatta beslut om hävande av gripande. Vad som talar för att polisen bör ges en sådan möjlighet är, som utredningen anfört, att det av konstitutionella skäl inte bör tillåtas att ett frihetsberövande försenas av administrativa åtgärder, exempelvis att den som skall friges måste föras till polisstationen enbart av den anledningen att beslutet om gripande skall kunna hävas. Stöd för en sådan uttrycklig reglering kan hämtas både i och regeringsformen. bygger således på principen att varje frihetsberövande skall vara lagligt, dvs. stå i överensstämmelse med den nationella lagen. Ett frihetsberövande skall alltså upphöra så snart förutsättningar för det inte längre föreligger. Också ändamålsprincipen, indirekt uttryckt i 2 kap. 12 § andra stycket regeringsformen, torde medföra att den som är berövad friheten skall friges så snart frihetsberövande inte längre behövs för att uppnå det syfte som anges i den tillämpade paragrafen. Med hänvisning till det sagda bör polisen ges en uttrycklig möjlighet häva ett beslut om gripande om det är uppenbart att gripandet är ogrundat. En sådan rätt bör föreligga oavsett om polisen har hållit anhållningsförhör eller ej. När frihetsberövandet väl har anmälts till åklagaren och åklagaren därmed har tagit över ansvaret bör dock inte polisen ha befogenhet att besluta om frigivning. En rätt för polisen att häva beslut om gripande enligt vad som sagts ovan bör omfatta såväl sådana fall där gripandet visar sig vara ogrundat på grund av omständigheter som framkommit först efter beslutet om gripandet som sådana fall där det första beslutet visar sig vara ogrundat redan från början. En regel med denna uformning kommer att omfatta också sådana fall då en misstänkt gripits med stöd av bestämmelsen i 24 kap. 2 § och den omständighet som utgjort grund för gripandet har fallit bort. Uppenbarhetsrekvisitet medför att polisen alltid skall lämna över ansvaret till åklagaren så snart det råder tveksamhet om det finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I första hand bör det ankomma på polismyndigheten att fatta beslut om hävande av gripande. Om det redan i omedelbar anslutning till gripandet framstår som uppenbart att det inte längre finns skäl för fortsatt frihetsberövande, bör dock även den polisman som har beslutat om gripandet kunna häva beslutet. 7.2 Underrättelseskyldighet Regeringens förslag: En bestämmelse införs i om skyldighet för polisen att underrätta den som grips enligt 24 kap. 7 § om den misstanke som gripandet avser och grunden för detta. Utredningens förslag: Överenstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om skyldigheten att underrätta en omhändertagen om anledningen till frihetsberövandet finns i 15 § polislagen och 7 § lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. Även i 24 kap. 9 § finns en regel om underrättelseskyldighet, enligt vilken den som anhålls skall få besked om vilket brott han eller hon är misstänkt för samt grunden för anhållandet. Detsamma gäller då ett anhållningsbeslut verkställs. Någon i lag angiven skyldighet att underrätta den som grips enligt 24 kap. 7 § finns dock inte. Enligt artikel 5:2 i skall var och en som arresteras, möjligt och på ett språk som han förstår, underrättas om skälen för åtgärden och om varje anklagelse mot honom. Denna underrättelseskyldighet gäller enligt alla som berövas friheten (dom den 21.2.90 i mål nr 170 A, mot ). Trots avsaknad av uttryckliga föreskrifter underrättar polisen regelmässigt den som grips om misstanken mot honom eller henne och de skäl som finns för misstanken. JO har också tidigare anfört att det oavsett att uttrycklig föreskrift saknas, bör anses som en tjänsteplikt för en polisman att vid gripande underrätta den gripne om anledningen till åtgärden (JO 1969 s. 92). Regeringen anser att en sådan skyldighet nu bör lagfästas. 7.3 Rapporteftergift Regeringens förslag: Föreskrifterna om rapporteftergift tas in i bestämmelsen om rapporteringsskyldighet i polislagen. Utredningens förslag: Reglerna om rapporteringsskyldighet och rapporteftergift samlas i en särskild bestämmelse i . Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har berört frågan tillstyrker förslaget. Riksåklagaren anser dock att bestämmelsen skall placeras i polislagen. Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 § polislagen skall en polisman som får kännedom om brott som hör under allmänt åtal lämna rapport om det till sin förman. En polisman får dock lämna rapporteftergift enligt föreskrifter som regeringen meddelar. Sådana föreskrifter har regeringen meddelat i polisförordningen (1984:387). Enligt 5 kap. 5 § polisförordningen får en polisman meddela rapporteftergift om det är uppenbart att annan påföljd än böter inte skulle kunna ådömas för brottet och brottet dessutom med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet framstår som obetydligt. Mot bakgrund av utredningens förslag om nya häktningsbestämmelser föreslog utredningen vissa materiella förändringar av bestämmelserna om rapporteftergift. Med hänsyn till regeringens inställning till utredningens förslag i den delen är det nu inte aktuellt att överväga en ändring av innehållet i reglerna om rapporteftergift. Principerna om en polismans rapporteringsskyldighet har dock sådan betydelse för den enskilde att regeringen anser att även undantagen från principen bör lagregleras. Bestämmelserna om när en polisman får lämna rapporteftergift är en del av polisens befogenheter. Regeringen anser därför att det är mer logiskt ur systematisk synpunkt att placera dem i polislagen. Vi föreslår därför att reglerna tas in i polislagen. 8 Stoppande av fordon Regeringens förslag: En särskild bestämmelse införs i polislagen som ger polisen rätt att stoppa ett fordon för vissa särskilda ändamål. Regleringen är i huvudsak avsedd att kodifiera vad som anses gälla . Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Utredningens förslag tillstyrks av flertalet remissinstanser, däribland ombudsmän (), Riksåklagaren och samtliga hörda överåklagare samt domstolar som förslaget remitterats till. Flera polismyndigheter, majoriteten av tillfrågade länsstyrelser, samt anser att befogenheten att stoppa fordon bör omfatta också polisens förebyggande verksamhet, bl.a. lämnande av upplysningar eller allmän trafiksäkerhetsinformation. Några remissinstanser, bl.a. i , i samt i anser att polisen dessutom skall tillerkännas befogenhet att stoppa fordon i spaningssyfte, dvs. utan att det finns misstanke om något konkret brott. Skälen för regeringens förslag En lagreglering behövs Polisens rätt att stoppa ett fordon är inte lagreglerad. Det anses ligga i sakens natur att polisen har rätt att stoppa ett fordon för att kunna genomföra en trafikkontroll eller företa någon annan liknande åtgärd. Polisen anses även ha befogenhet att med våld stoppa ett fordon. Befogenheten anses följa av den rätt som polisen har att ingripa på annat sätt mot någon som färdas i fordonet, antingen det är fråga om att gripa någon med stöd av regler eller att företa körkortskontroll med stöd av bestämmelserna i körkortslagen (1977:477). Om polisen stoppar ett fordon för att t.ex. ingripa mot en person som färdas i fordonet, medför det en inskränkning i rörelsefriheten för alla som befinner sig i fordonet. Det kan av konstitutionella skäl ifrågasättas om det är tillräckligt att lagstödet för ett sådant ingripande bara kan härledas tolkningsvis ur någon annan bestämmelse. Ytterligare ett viktigt skäl för att lagfästa principerna för när polisen med våld skall kunna få stanna ett fordon är att exempelvis användning av hinder och spikmatta samt förföljande av fordon är åtgärder som är förenade med stora risker för skador på person och egendom. Särskilt förföljandet av fordon innefattar så stora skaderisker att det i sig talar för att de grundläggande villkoren för att få stoppa fordon bör anges i lag (jfr JO 1990/91 s. 70). I likhet med utredningen anser regeringen därför att polisens rätt att stoppa ett fordon bör lagregleras. I vilka situationer bör polisen ges befogenhet att stoppa ett fordon? En lagreglering av polisens rätt att stoppa fordon bör i första hand utgå från vad som anses som gällande rätt. Ett ingripande som innebär att ett fordon stoppas syftar vanligen till att polisen skall kunna ingripa mot föraren eller någon annan som färdas i bilen. En polisman bör således ha möjlighet att stoppa ett fordon om det finns anledning att anta att föraren eller någon annan som färdas i fordonet har begått ett brott eller om det behövs för att polisen av annan anledning än misstanke om brott skall kunna ingripa genom att beröva någon friheten, på annat sätt inskränka hans rörelsefrihet eller underkasta honom kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Polisen bör också få stoppa ett fordon om det behövs för att genomföra husrannsakan i fordonet eller för att genomföra en fordons- eller förarkontroll. Dessutom bör polisen få stoppa fordon om det behövs för att reglera trafiken eller för att kontrollera fordon eller förare i enlighet med vad som är särskilt föreskrivet. Flera remissinstanser har framfört önskemål om en längre gående rätt för polisen att stoppa ett fordon. Några remissinstanser anser t.ex. att polisen bör kunna stoppa ett fordon i spaningssyfte, dvs. redan innan det föreligger misstanke om ett konkret brott. Liksom utredningen finner regeringen att det skulle föra för långt att medge tvångsmedel av detta slag på ett så tidigt stadium. Det bör således finnas en konkret brottsmisstanke för att bestämmelsen skall få tillämpas. Många remissinstanser menar att polisen dessutom bör få möjlighet att stoppa fordon i den förebyggande verksamheten t.ex. för trafikinformation. Det allmänna intresset av att sprida information i trafiksäkerhetsfrågor kan visserligen tyckas vara skäl nog för att polisen bör få stoppa ett fordon för att lämna sådan information. Det är emellertid enligt regeringens bedömning mycket svårt att finna några bärande principiella skäl för att just på detta område införa bestämmelser om att utnyttja myndighetsutövning som endast syftar till att sprida information. Polisens förebyggande arbete kan dessutom bedrivas på så många andra sätt, utan att polisen måste ha befogenhet att med tvång stoppa bilar. Regeringen anser därför inte att det finns anledning att införa en möjlighet för polisen att stoppa fordon enbart i förebyggande syfte. Polisen är emellertid oförhindrad att, även utan lagstöd, företa sådana åtgärder som inte kan betraktas som ingripanden. Polisen och andra berörda, t.ex. eller , har naturligtvis alltid möjlighet att överlämna trafiksäkerhets- information om åtgärden bygger på frivillig medverkan från förarens sida. Vid trafikkontroller kan polisen också passa på att utnyttja tillfället att lämna trafikinformation till de förare som stoppas. Polisens rätt att använda våld För att bestämmelsen om stoppande av fordon skall bli effektiv bör den kombineras med en uttrycklig bestämmelse om att en polisman, om andra åtgärder är otillräckliga och det är befogat, får använda våld för att stoppa ett fordon. Detta kan lämpligen ske genom ett tillägg i 10 § polislagen. Frågan om vilka hjälpmedel som bör få användas för att stoppa fordon är närmast av teknisk karaktär. Ett exempel på hjälpmedel som används är spikmatta. Polisens möjligheter att använda spikmatta regleras i spikmattekungörelsen (1967:419).