prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt 76 § tredje stycket får under särskilda omstän- digheter andelstalet sänkas eller höjas i förhållande till vad som följer av huvudregeln, t.ex. om en betydande del av en fastighets ägor faller utan- för området eller trafiken för en fastighets räkning i särskilt hög grad föranleder ökade väghållningskostnader. Till skillnad mot vad som gäller enligt 2 och 4 kap. EVL saknas möj- ligheter att beträffande vägar enligt 3 kap. EVL bestämma olika fördel- ningsnormer för olika delar av området eller grenar av verksamheten. Undantag gäller dock enligt 76 § fjärde stycket vid avstyckning från en fastighet som ligger inom vägföreningsområdet. I 77 § finns en legal rätt för fastigheter som inte deltar i vägföreningen men som har nytta av en väg som hör till föreningen att använda vägen mot avgift, s.k. slitageersättning. Förfarandet vid bildandet av en vägförening Vid bildande av vägföreningar är det som tar initiativ till och förordnar förrättningsman. I 79 § EVL finns detaljerade bestämmel- ser om förrättningsmannens utredningsskyldighet och om samråd. Sam- råd skall i erforderlig omfattning ske med i länet samt med övriga myndigheter, lokala organ och sammanslutningar som har ett väsentligt intresse av hur vägfrågorna skall lösas. Vid förrättningen be- stäms standarden på vägarna, dvs. bredd, beläggning m.m. Förrättningen avslutas med att ett förrättningsutlåtande läggs fram för sakägarna. I 80 § anges vad utlåtandet skall innehålla. Utlåtandet och övriga handlingar skall ställas ut för granskning. Innan förrättningen avslutas skall kun- görelse ske om tid och plats där utlåtandet hålls tillgängligt. Av 78 § sjätte stycket EVL framgår att förrättningskostnaderna skall betalas av vägföreningen eller, om en vägförening inte bildas, av staten. Undantagsvis kan en sakägare bli skyldig att betala kostnad som ute- slutande föranletts av dennes yrkanden eller bestridanden. Enligt 80 § första stycket EVL prövas frågan om vem som skall betala förrättnings- kostnaderna vid förrättningen och anges i förrättningsutlåtandet. kan med stöd av 81 § första stycket under vissa förutsätt- ningar bestämma att utlåtandet skall underställas prövning. Omprövning vid ändrade förhållanden Om ändrade förhållanden inträtt får fråga som prövats i förrättningen tas upp till prövning i ny förrättning enligt 85 § första stycket. Om behovet av att ordna vägförhållandena enligt föreskrifterna i 3 kap. har upphört, får vägföreningen upplösas. Vid omprövningsförrättning tillämpas i princip bestämmelserna om förfarandet i 78 84 §§. Om utredningens omfattning tillåter kan själv avgöra frågan utan förrättning. Vid omprövningsförrättning liksom vid det förenklade förfarandet hos enligt 85 § andra stycket EVL, finns det möjlighet enligt samma paragrafs tredje stycke att använda en förenklad ordning vid del- givning av kallelser och annat meddelande till fastighetsägaren eller fastighetsinnehavaren. Om en vägförening underlåter att bygga eller underhålla någon av före- ningens vägar eller fullgöra vinterväghållning kan enligt 87 § första stycket förelägga föreningen att vidta erforder- liga åtgärder. Följer inte vägföreningen föreläggandet, kan verkställa åtgärderna på vägföreningens bekostnad. Föreläggande kan även avse sådan åtgärd som utgör förutsättning för rätten att tillträda marken eller vägen och som ankommer på vägföreningen. 88 92 §§ innehåller regler om vägföreningens organisation och förvalt- ning. Av 88 § framgår att en vägförening skall ha stadgar och styrelse och att de väghållningsskyldigas beslutanderätt skall utövas på samman- träde. I likhet med vad som gäller för en vägsamfällighet skall stadgarna granskas och fastställas av för att bli gällande. Detsamma gäller vid ändring av stadgarna. Styrelsen i en vägförening skall bestå av tre eller fem ledamöter som är bosatta i riket. Styrelsen skall ha sitt säte i den kommun där föreningens område i sin helhet eller till största delen är beläget. skall alltid utse en av styrelseledamöterna i en vägförening. På föreningssammanträdet kan medlemmarna fatta beslut som är bindande för minoriteten. Enligt 88 § sjunde stycket EVL skall omröst- ning ske efter det andelstal som gäller för fastigheten. Ingen får dock utöva rösträtt för mer än en tiondel av de vid stämman deltagande med- lemmarnas sammanlagda andelstal. De medel som behövs för att täcka vägföreningens verksamhet skall uttaxeras av medlemmarna. Styrelsen gör upp en utgifts- och inkomststat. Uttaxeringen sker enligt det andelstal som bestämts för fastigheten. Styrelsen skall även upprätta och vid föreningssammanträdet lägga fram en debiteringslängd till granskning. I debiteringslängden skall det uttaxerade beloppet, hur det skall fördelas på varje fastighet och be- talningstiden anges. Styrelsen har ansvaret för att medel till klar och för- fallen fordran uttaxeras utan dröjsmål. Om styrelsen gör sig skyldig till försumlighet i detta avseende, blir styrelseledamöterna solidariskt betal- ningsskyldiga. Är försumligheten uppenbar, kan på ansökan av borgenär förordna syssloman att uttaxera och indriva erforderligt be- lopp. Sakägare och nämnd kan klaga över ett förrättningsutlåtande vid bildande av vägförening. Överklagande skall enligt 81 § andra stycket EVL ske hos från den dag då förrätt- ningen avslutades. beslut får enligt 93 § andra stycket i vissa angivna fall överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Annat beslut av som är överklagbart får enligt 93 § tredje stycket överklagas hos regeringen. Vissa handläggningsbeslut är inte överklagbara. Frågor om ersättning för upplåtelse eller annat intrång som avses i 75 § första eller tredje stycket samt tvist om rätt att använda vägförenings väg eller om beloppet av slitageersättningsavgiften enligt 77 § prövas av fastighetsdomstolen. Överklagande i fastighetsmål skall göras i den för tvistemål stadgade ordningen. Enligt 88 § nionde stycket kan medlem av vägförening föra talan mot sammanträdesbeslut som inte tillkommit i behörig ordning eller eljest strider mot lag eller författning eller mot stadgarna eller kränker hans rätt såsom medlem av föreningen hos från beslutets dag. Även om beslutet överklagas får det verkställas, såvida inte förordnar om inhibition. Den som anser att verkställd ut- taxering eller fördelning av uttaxerat belopp inte överensstämmer med lag, kan enligt 89 § andra stycket söka rättelse hos . Över- klagandet skall ha kommit in till från det sammanträde på vilket debiteringslängden lades fram för granskning. I princip gäller bestämmelserna i 2 kap. även skogsvägar, men 4 kap. innehåller vissa särbestämmelser. Med skogsväg avses enligt 94 § väg som huvudsakligen är avsedd för utforsling av skogsprodukter från skog. Särbestämmelserna gäller fördelningen av väghållningsskyldigheten mellan fastigheterna och uttaxeringen av bidragen. I syfte att främja en god skogshushållning ger 95 § under vissa förutsättningar möjlighet att jämka huvudregeln för kostnadsfördelning i 11 § med hänsyn till vad som är skäligt. Bestämmelserna i 96 och 97 §§ innebär att uttaxering av bidrag till väghållningen helt eller delvis kan ske genom att vägavgifter tas ut på de skogsprodukter som transporteras på vägen. I 5 kap. EVL finns bestämmelser till främjande av trafiksäkerheten. Be- stämmelserna gäller i princip samtliga enskilda vägar, även sådana som tillkommit enligt AL, dock inte inom områden med detaljplan, 1 § fjärde stycket EVL. Till skillnad från motsvarande bestämmelser i väglagen (1971:948, VägL), som gäller samtliga allmänna vägar, gäller bestäm- melserna i EVL endast om förordnar härom för viss enskild väg. 5.2 Anläggningslagen (1973:1149) Enligt anläggningslagen (1973:1149), AL, kan en anläggning som är gemensam för flera fastigheter och som tillgodoser ändamål av stadig- varande betydelse för dem inrättas. Undantag från kravet att anlägg- ningen skall vara gemensam för flera fastigheter gäller enligt 49 § beträf- fande väg. AL innehåller ingen uppräkning av godtagbara typer av an- läggningar. Till de vanligaste anläggningarna hör vägar, va-ledningar, grönområden, parkeringsområden, centralantenn, belysning samt vatten- och reningsanläggning. Fråga om inrättande av en gemensamhetsan- läggning prövas vid anläggningsförrättning, som handläggs av lantmäte- rimyndigheten. Enligt 1 § andra stycket AL gäller den lagen inte när enligt bestämmelse i annan lag än fastighetsbildningslagen (1970:988, FBL) fråga om inrättande av en gemensamhetsanläggning kan prövas av domstol eller annan myndighet. Den specialreglering som finns i 3 kap. EVL hindrar dock inte att AL tillämpas i fråga om inrättande av väg inom område där vägförening kan bildas, se 13 § ALp. Till de delar EVL inte längre skall tillämpas, dvs. förrättningar av- seende landsbygds- och skogsvägar, har den ersatts av AL och SFL. Skyddet för enskilda och allmänna intressen En gemensamhetsanläggning får inrättas endast om fördelarna med an- läggningen överväger de kostnader och olägenheter som anläggningen medför. Bestämmelser om detta s.k. båtnadskrav finns i 6 §. Till skydd för fastighetsägarna uppställs i 5 och 7 §§ vissa andra krav, de s.k. väsentlighets- och opinionsvillkoren. I 8 § finns bestämmelser om hur en gemensamhetsanläggning skall lokaliseras och utföras som avser att skydda både enskilda och allmänna intressen. Till skydd för allmänna intressen gäller enligt 9 § att en gemensam- hetsanläggning inom område med detaljplan, fastighetsplan eller om- rådesbestämmelser inte får inrättas i strid mot planen eller bestämmel- serna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras. Enligt 10 § skall plansynpunkter beaktas även när det gäller att inrätta en gemensamhetsanläggning utom detalj- planeområde. I 11 § finns en generell bestämmelse om skydd för allmänt intresse. En gemensamhetsanläggning får inte inrättas, om olägenhet av någon betydelse uppkommer för allmänt intresse, såvida inte anlägg- ningen är till övervägande nytta från allmän synpunkt. Bevakningen av de allmänna intressena ligger, till skillnad från vad som gäller enligt EVL, i första hand på lantmäterimyndigheten, som enligt 21 § första stycket har skyldighet att samråda med andra myndigheter. I vissa fall krävs ett särskilt medgivande från den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom plan- och byggväsendet för att få inrätta en gemensamhetsanläggning (en närmare beskrivning av de aktuella be- stämmelserna i AL redovisas i avsnitt 7). eller annat utrymme på fastighet kan enligt AL tas i anspråk av fastighet som deltar i anläggningen eller av annan fastighet, om det inte orsakar synnerligt men för fastigheten. Även om upplåtelse av utrymmet skulle orsaka synnerligt men är enligt en undantagsregel i 12 § andra stycket fastigheten skyldig att avstå utrymmet, om anläggningen behövs för ett större antal fastigheter eller av annan orsak är av väsentlig be- tydelse från allmän synpunkt. Fastighetsägaren kan i detta fall begära inlösen av fastigheten eller del av denna. Upplåtelsen av rätt till ut- rymme innefattar rätt att vidta alla de åtgärder som behövs för anlägg- ningens utförande, underhåll och drift. Till skillnad från vad som gäller för vägföreningar handläggs upp- låtelse- och ersättningsfrågan tillsammans vid anläggningsförrättningen. Ersättning för upplåtelse av utrymme i fastighet eller inlösen skall enligt 13 § AL utgå till fastighetens ägare. bestämmer när tillträde av utrymme som tagits i anspråk eller av den lösta marken skall ske. Beslutet om tillträde ingår inte i anläggningsbeslutet utan inne- bär ett förordnande om hur anläggningsbeslutet skall verkställas. Som huvudregel för tillträde gäller enligt 26 § att anläggningsbeslutet har vunnit laga kraft och att ersättning enligt 13 § har betalts. 27 § AL före- skriver två undantag, dels när sakägarna medger tillträde, dels när lant- mäterimyndigheten bestämt förskott på den ersättning som slutligen fast- ställts och, om det inte rör sig om ett obetydligt belopp, förskottet betalts. I fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen hänvisas i 13 § AL till 5 kap. 10 12 §§ FBL. Detta innebär att ersättningen bestäms enligt reglerna i 4 kap. expropriationslagen (1972:719), med vissa särskilt angivna undantag. Begreppet samfällighet och den sakrättsliga anknytningen Gemensamhetsanläggningen och utrymmet för denna är enligt 14 § första stycket AL samfälld för de fastigheter som deltar i gemensamhetsanlägg- ningen. I begreppet fastighet ingår tomträtt och byggnad eller annan an- läggning på ofri grund. Samfälligheten är sakrättsligt knuten till delägar- fastigheterna och inte till de enskilda fastighetsägarna. Av 14 § andra stycket framgår att de deltagande fastigheterna utgör en samfällighet för anläggningens utförande och drift. Begreppet samfällighet används här i sin associationsrättsliga betydelse av fastighetssammanslutning, prop. 1973:160 s. 213. Vid förrättningen skall enligt 15 § andelstal bestämmas för både ut- förande och drift. Grunderna för fördelning av kostnaderna för anlägg- ningens utförande bestäms i princip efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den nytta fastigheten har av anläggningen. Med nytta avses den värdehöjning som anläggningen medför, minskad med enskilda full- följdskostnader, omställningskostnader och anpassningsförluster, prop. 1973:160 s. 154. Möjlighet finns att ta hänsyn till andra faktorer än nyttan eftersom denna i vissa fall kan vara svår att fastställa. Bedöm- ningarna kan sålunda baseras på i vilken utsträckning en anläggning faktiskt används. När det gäller kostnaderna för anläggningens drift och underhåll skall enligt 15 § andra stycket grunden för fördelningen i princip bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den omfattning i vilken fastigheterna beräknas komma att använda anläggningen. Även för dessa kostnader finns det alltså utrymme för att beakta andra faktorer än den beräknade användningen. Hänsyn skall enligt förarbetena endast tas till stadigvarande förhållanden som hänger samman med fastighetens ut- nyttjande för sitt ändamål. Till skillnad från vad som gäller enligt EVL, kan enligt AL kostnaderna för driften fördelas genom att avgifter tas ut för det faktiska utnyttjandet av anläggningen i stället för genom andelstal, om detta bedöms lämpligt. Grunderna för denna beräkning måste bestämmas vid förrättningen. Det finns inget hinder i AL mot att bestämma särskilda andelstal för olika delar av en anläggning, s.k. sektionsindelning. Enligt departe- mentschefen borde visserligen sektionsindelning i allmänhet undvikas inte minst med hänsyn till de komplikationer i fråga om förvaltningen som kunde uppkomma. När det gällde vägföretag kunde det dock i prak- tiken förekomma fall då det framstod som rimligt eller t.o.m. nödvändigt att en fastighet eller en grupp av fastigheter ensam svarade för byggandet av en viss del av anläggningen medan samtliga tog del i driften, prop. 1973:160 s. 218. Till skillnad från andelstalen enligt 3 kap. EVL är andelstal enligt 15 § AL alltid fasta. Detta har betydelse framför allt vid ändrade förhållanden. Enligt 16 § första stycket 3 AL kan avsteg göras från reglerna i 15 §, om den fastighetsägare som åläggs större betalningsskyldighet än som annars skulle utgå medger det. Rätten att påkalla förrättning Enligt 18 § AL tillkommer rätten att påkalla förrättning i första hand fastighetsägare som skall delta i anläggningen, kommun och hyres- gästorganisation samt under vissa förutsättningar . Väg- hållare, den som bygger eller innehar järnväg, en exproprierande eller liknande tvångsförvärvare, lantmäterimyndigheten och en samfällighets- förening har i vissa fall initiativrätt. Med fastighetsägare jämställs inne- havare av tomträtt eller annan lös egendom som enligt 2 § skall behand- las som fastighet. Även den som enligt 3 § anses som fastighetsägare har rätt att ansöka om förrättning. Fråga om gemensamhetsanläggning skall inrättas prövas vid förrättning, som normalt handläggs av lantmäterimyndigheten. I fråga om förfarandet vid förrättningen hänvisar 19 § AL till 4 kap. 1 24, 27 40 samt 6 kap. 6 och 7 §§ FBL. Förrättningshandläggningen upphör enligt 4 kap. 29 § FBL genom att lantmäterimyndigheten i ett avslutningsbeslut förklarar att förrättningen är avslutad. skall ersättningsfrågorna ha av- gjorts och allt annat som hör till handläggningen ha utförts. Hur förrätt- ningskostnaderna skall fördelas skall beslutas senast när förrättningen avslutas eller ställs in. Avslutningsbeslutet skall meddelas på samman- träde eller på tid och plats som tillkännagivits för sakägarna och annan som får överklaga beslutet. Om det inte föreligger hinder mot att bilda gemensamhetsanläggningen, skall lantmäterimyndigheten meddela ett anläggningsbeslut. I detta skall enligt 24 § anges bl.a. anläggningens ändamål, läge och huvudsakliga beskaffenhet, kretsen av deltagande fastigheter, upplåtet utrymme för anläggningen, tid för anläggningens bestånd och tid för utförande. Vidare får i anläggningsbeslutet anges behövliga föreskrifter i fråga om anlägg- ningens utförande samt deltagande fastigheters andelstal för utförande och drift. Anläggningsbeslutet utgör, på motsvarande sätt som ett förrättnings- utlåtande enligt EVL, ramen för samfällighetens verksamhet. Av 33 § AL framgår att om en gemensamhetsanläggning inte utförts inom den tid som bestämts i beslutet är anläggningsbeslutet förfallet. Anläggningsbeslutet förfaller också om ersättning för upplåtet utrymme eller inlöst område inte betalts till fullo . Lantmäterimyndig- heten kan besluta om förlängning av tidsfristerna om det finns särskilda skäl. Inträder ändrade förhållanden kan enligt 35 § första stycket fråga som prövats vid förrättning enligt AL omprövas vid ny förrättning. Även utan att sådana förhållanden inträtt får ny förrättning äga rum, om det vid tidigare avgörande föreskrivits att frågan skall omprövas eller om i annat fall ett klart behov av omprövning framkommit. I 35 § andra stycket föreskrivs att det vid omprövning inte får beslutas om sådan ändring i delägarkretsen att väsentlig olägenhet uppkommer från allmän eller enskild synpunkt. I 36 40 §§ AL regleras följderna av beslutad omprövning. Vid en änd- ring i fråga om de fastigheter som skall vara anslutna till en gemensam- hetsanläggning som förvaltas av en samfällighetsförening skall det prövas om föreningen skall upplösas eller om en ekonomisk reglering skall göras mellan medlemmarna. Om en fastighet tvångsansluts till en anläggning som visar underskott, bör upplösning alltid ske, prop 1973:160 s. 257. Vid ändring i delaktighetsförhållandena skall ett even- tuellt under- eller överskott i samfälligheten beräknas och ställning tas till om ny delägare skall köpa in sig i anläggningen eller en utträdande delägare skall få tillbaka en del av sina investeringar. Vid sammanläggning av en fastighet som ingår i en gemensamhetsan- läggning med en annan fastighet överförs enligt 41 § första stycket andelstalet automatiskt på den nybildade fastigheten. Den tidigare fastig- hetens skyldigheter mot övriga delägare övergår på den nybildade fastig- heten. Motsvarande gäller enligt paragrafens andra stycke för en fastighet som i sin helhet överförs till annan fastighet genom fastighetsreglering. Vid delning av en fastighet och när del av fastighet genom fastighets- reglering överförs till annan fastighet får lantmäterimyndigheten besluta provisoriskt om fördelning av den anslutna fastighetens skyldigheter gentemot övriga delägare, 42 § AL. Förutsättningen är att avstycknings- eller klyvningslotten har rätt att delta i gemensamhetsanläggningen. Be- stämmelserna i 42 § AL reglerar endast fördelning av gällande andelstal och är inte tillämpliga när det gäller att bestämma ett nytt andelstal för en ny fastighet. I de fall ändrade förhållanden uppkommer genom en fastighetsbild- ningsåtgärd som berör en fastighet som inte är ansluten till gemensam- hetsanläggning och den nybildade eller ombildade fastigheten har behov av anläggningen hänvisas i förarbetena till möjligheten att samordna om- prövningsförrättningen enligt AL med fastighetsbildningsförrättningen, prop. 1973:160 s. 135. Enligt 17 § andra stycket får en anläggningsfråga prövas med annan anläggningsfråga eller med fastighetsbildningsåtgärd vid en förrättning. 43 § AL ger möjlighet för delägarna att träffa överenskommelse om att fastighet skall inträda i eller utträda ur samfälligheten eller att en fastig- hets andelstal skall ändras. En sådan överenskommelse skall godkännas av lantmäterimyndigheten om den skall ha samma verkan som beslut vid en ny förrättning. Godkännandet får bara lämnas om det är uppenbart att överenskommelsen inte strider mot AL. De som har träffat överenskom- melsen torde ha bevisbördan för att överensstämmelse med AL före- ligger. Särskilda bestämmelser om enskilda vägar Vid tillkomsten av AL ansågs det nödvändigt med vissa särskilda be- stämmelser för enskilda vägar, se 46 55 §§. Förebilderna för dessa finns i 2 kap. EVL. I 46 § definieras vad som är väg och väganordning. Be- greppet ansluter i stort till motsvarande definition i 2 § VägL. Beträffande vägar innehåller AL vissa undantag från de huvud- principer som lagen bygger på. Till gemensamhetsanläggning som avser väg kan sålunda enligt 47 § fastighet anslutas även för att tillgodose ett tillfälligt behov, om det finns särskilda skäl. Enligt förarbetena kan sär- skilda skäl vara att fastigheten är huvudintressent i vägen eller att vägen skall gå fram över fastigheten. Andra särskilda skäl kan vara att den till- fälliga vägrätten skall bestå eller att samtliga intressenters behov är tidsbegränsat, prop. 1973:160 s. 267. I 49 § regleras rätten att bygga väg över annans fastighet. Detta får ske om det är av väsentlig betydelse för att tillgodose en enstaka fastighets behov av väg, om det inte medför synnerligt men för den andra fastig- heten. 50 § AL ger fastighet rätt att tillfälligt använda befintlig väg på annan fastighet, om det är av väsentlig betydelse för fastighetens ända- målsenliga användning och det inte förorsakar synnerligt men för annan fastighet som har rätt att använda vägen eller för fastighet över vilken vägen går fram. Upplåtelse enligt 50 § kan avse såväl en befintlig väg som en väg som skall byggas som gemensamhetsanläggning, prop. 1973:160 s. 267. Ersättning för rätt att tillfälligt använda väg skall utgå efter vad som är skäligt främst med hänsyn till den slitning av vägbanan som den ersätt- ningsskyldiges trafik beräknas åstadkomma. Ersättningens storlek skall bestämmas vid förrättningen. I 51 § AL finns bestämmelser om rättighetsupplåtelse för fastighet som enligt AL är skyldig att bidra till kostnaderna för utförande eller drift av väg att ta väghållningsämnen, att hugga bort eller kvista växtlighet och sätta upp snöskärmar. Behövs det med hänsyn till trafiksäkerheten kan rätt att röja växtlighet upplåtas även för fastighet som enligt AL har rätt att använda vägen. I 52 § finns en bestämmelse om grindförbud över väg till förmån för fastighet som enligt AL erhållit rätt att bygga eller använda väg. 53 och 54 §§ reglerar förfarandet och frågor om ersättning vid rättig- hetsupplåtelser enligt 49 52 §§. I 55 § finns ordnings- och säkerhetsföreskrifter för det fallet att en en- skild väg skall byggas så att den korsar eller på annat sätt berör allmän väg, järnväg, spårväg, kanal eller flottled. Förvaltningen av denna andra trafikled har då rätt att ombesörja eller övervaka arbetet med de anord- ningar som föranleds av vägbygget. Om anordningarna inte utförs på ett för trafiken betryggande sätt, skall förvaltningen anmäla för- hållandet hos vederbörande myndighet, som får meddela de föreskrifter som behövs. Paragrafen är överförd från 41 § EVL. Överklagande av lantmäterimyndighetens beslut eller åtgärder enligt AL skall enligt 30 § AL, som hänvisar till 15 kap. FBL, göras hos fastighets- domstolen. Därvid skall bestämmelserna om fastighetsbildningsbeslut tillämpas på anläggningsbeslut.