prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Det kan uppstå situationer då staten bekostar utredning för ett obegränsat belopp för en part men till ett mycket begränsat belopp för hans motpart. Som en följd av de nuvarande bestämmelserna kan parts möjligheter att bekosta utredning begränsas om hans motpart inleder ett förfarande vid domstol. Rättshjälpen ersätter ju då bara kostnader för ersättning för en privat sakkunnig med en tiondel av basbeloppet. Detta är naturligtvis inte rimligt. Att olika regler gäller beroende på vilken myndighet som skall behandla angelägenheten och i vilken fas av handläggningen som angelägenheten befinner sig i medför att reglerna blir komplicerade och svåra att tillämpa. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att samma regler bör gälla oavsett var i handläggningen ett ärende befinner och oavsett vid vilken domstol eller myndighet angelägenheten skall behandlas. Samma skäl som talar för att begränsa förmånen av biträde (avsnitt 11.2) talar för att förmånen att få utredningskostnader ersatta av staten bör begränsas och att detta belopp bör anges direkt i lagen. Det har inte framförts några invändningar mot den ersättningsgräns som utredningen föreslagit. Regeringen delar utredningens uppfattning att gränsen bör ligga vid . Detta innebär således en utökad hjälp i förhållande till nuvarande förhållanden i de fall angelägenheten behandlas i domstol och en begränsning i övriga fall. Flera av remissinstanserna bl.a. , , , och anser att det under vissa omständigheter bör finnas möjligheter att bryta igenom beloppsgränsen. Det finns skäl både för och emot en sådan undantagsmöjlighet.Vad gäller biträdeshjälp föreslår regeringen i avsnitt 11.2 att det under vissa omständigheter skall vara möjligt att få ytterligare hjälp utöver de 100 timmars arbete som rättshjälpen i fortsättningen skall innebära. De skäl som talar för ett undantag i det sammanhanget gör sig emellertid inte lika starkt gällande beträffande utredningskostnader. Om det för prövningen av en fråga krävs särskild fackkunskap har ju rätten, i de angelägenheter som handläggs vid domstol, alltid möjlighet att anlita sakkunnig. De angelägenheter där det kan bli aktuellt med ytterligare biträdeshjälp rör barns förhållanden. I sådana angelägenheter har rätten en skyldighet att se till att frågorna blir utredda. Mot bakgrund av det nu sagda anser regeringen att det inte bör finnas möjlighet till undantag för mer kostsamma utredningar. Regeringen ansluter sig även till utredningens förslag att beslut om att en utredning skall göras alltid skall fattas av biträdet. Bestämmelserna om ersättning för blodundersökning i utredningar om faderskap är komplicerade och leder emellanåt till något märkliga resultat. Vem som skall betala utredningen, vad som ersätts och vem som slutligen skall stå för kostnaden är beroende av vem som beslutat om undersökningen och om domstol avgjort faderskapsfrågan eller inte. Starkt förenklat innebär reglerna följande. Om domstol beslutat om undersökningen betalas kostnaderna för blodprovstagning, blodundersökning och inställelsekostnad för den som inte är part av allmänna medel. En parts inställelsekostnad kan ersättas som en rättshjälpskostnad. Samtliga kostnader kan förklaras utgöra rättshjälpskostnader och därmed påverka rättshjälpsavgiften (9 § andra stycket 6 rättshjälpslagen). Samtliga kostnader är rättegångskostnader som mannen, om faderskapstalan mot honom bifalls, kan förpliktas ersätta helt eller, om talan ogillas, till hälften. Om socialnämnd beslutat om undersökningen betalar nämnden kostnaden för blodprovstagning och blodundersökning. För det fall ärendet inte förs vidare till domstol stannar kostnaden på kommunen. Om ärendet förs vidare till domstol gäller samma regler som redovisats. Domstolen kan också förklara att kostnaden helt eller till hälften skall utgöra en rättshjälpskostnad. Inställelsekostnader för part kan ersättas som rättshjälpskostnad. Om undersökningen skett efter anmodan av den rättssökande gäller reglerna i rättshjälpslagen. Hur mycket som ersätts blir då bl.a. beroende av om undersökningen beslutats före eller efter det att målet har inletts vid domstol. Faderskapsundersökningar utförs av . utförs ca 2 000 faderskapsundersökningar, vilket motsvarar av alla nyfödda barn i . I av faderskapsundersökningarna ingår endast en man. Av dessa ger var femte undersökning ett sådant resultat att mannen kan uteslutas vara far till barnet. I en mindre del ärenden ingår två män och endast i ett fåtal undersökningar ingår flera män. I det stora flertalet fall är det en kommun () eller en domstol () som beställt undersökningen. De totala kostnaderna för de undersökningar som domstol eller socialnämnden beslutat om uppgår till . Som framgår av redovisningen ovan stannar kostnaden på kommunen när socialnämnden beställt undersökningen och ärendet inte går vidare till domstol. Ca 400 ärenden förs vidare till domstol vilket innebär att 1 200 undersökningar utförs helt på kommunens bekostnad. Kostnaden för dessa undersökningar uppgår till ca . Hur mycket som återbetalas till staten av de resterande ärenden samt av de undersökningar som beslutats av domstol, med hänsyn till reglerna om rättshjälpsavgift och rättegångskostnader i faderskapsmål, går inte att fastställa exakt. En uppskattning är att ca en tredjedel av kostnaderna eller återbetalas. Utredningen föreslår att kostnaden för blodundersökning m.m. vid faderskapsutredning, i de fall domstol eller socialnämnd beslutat om undersökningen, alltid skall betalas av staten respektive kommunen. Vidare föreslår utredningen att kostnad för inställelse för provtagning inte skall ersättas samt att, om en undersökning sker på den rättssökandes initiativ, kostnaden för denna skall kunna utgöra en rättshjälpskostnad enligt bestämmelserna i övrigt om utredning. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga erinringar emot det. Som torde framgå av vad som redovisats ovan är bestämmelserna på detta område mycket komplicerade och medför emellanåt tillämpningssvårigheter framför allt i fråga om det slutliga ansvaret för kostnaderna. Det kan knappast vara rimligt att vidmakthålla ett komplicerat system för betalningsskyldighet när det innebär en så ringa inkomst för staten. Systemet kan också emellanåt innebära något märkliga konsekvenser. För det fall en undersökning utförs efter beslut av socialnämnden och ärendet sedan läggs ned behöver den man som undersökts inte betala något för undersökningen. Om socialnämnden för ärendet vidare till domstol och mannen vinner processen får han däremot på grund av reglerna om rättegångskostnadernas fördelning vanligen betala hälften av kostnaderna för undersökningen. Blodprovstagning och blodundersökning som beslutas av domstol eller socialnämnd bör därför - som utredningen har föreslagit - alltid bekostas av staten respektive kommunen och kostnaderna bör också alltid stanna på dessa. Detta kan ses som en naturlig och rimlig konsekvens av statens och kommunernas i lag fastlagda skyldighet att tillse att faderskapet till barn fastställs korrekt och fullständigt. Blodprov kan som regel lämnas på t.ex. blodcentral eller vårdcentral. Kostnaderna för inställelse blir därmed inte särskilt höga. Regeringen delar utredningens åsikt om att det inte finns någon anledning att det allmänna skall bekosta en sådan inställelse. För det fall den rättssökande själv vill låta utföra en blodundersökning innan ett mål inletts vid domstol kan detta ske enligt de bestämmelser som i övrigt gäller för utredning. Våra förslag föranleder ändringar i lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap. Någon motsvarighet till föreskrifterna i 9 § andra stycket 6 rättshjälpslagen om ersättning för blodundersökning m.m. behövs inte i den nya rättshjälpslagen. 11.4 Kostnad för inställelse vid domstol -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ersättning för kostnader i samband med | | inställelse inför domstol eller annan myndighet skall i fortsätt-| | ningen inte ersättas som en rättshjälpskostnad. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft någon invändning mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Om rättshjälp beviljas betalar staten den rättssökandes kostnad för resa och uppehälle i samband med inställelse inför domstol eller annan myndighet om personlig inställelse ålagts (9 § andra stycket 4 rättshjälpslagen). Staten betalar även sådana kostnader för den rättssökandes ställföreträdare och för vårdare eller annan som måste anlitas i samband med inställelsen. Ersättning utgår enligt bestämmelser som regeringen meddelar och bestäms av den domstol eller annan myndighet inför vilken inställelsen sker (förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m.). Utredningen föreslår att den rättssökandes m.fl. kostnader för att inställa sig vid en domstol eller annan myndighet inte längre skall ingå automatiskt som en förmån när rättshjälp beviljas. Enligt utredningen skall de som har det sämst ställt ekonomiskt i stället få ersättning för kostnader i samband med inställelse i domstol oberoende av om rättshjälp beviljas eller inte. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslagen. Som regel är kostnaderna för att inställa sig vid en domstol eller annan myndighet inte större än att den rättssökande respektive den tilltalade själv kan stå för dem. Det finns därför enligt regeringens mening inte behov av att låta denna förmån följa med automatik när rättshjälp beviljas. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att kostnader i samband med inställelse vid domstol eller annan myndighet inte skall vara en rättshjälpsförmån. Som utredningen konstaterat kan det dock finnas situationer när sådana kostnader blir alltför betungande för den enskilde. Denne måste då ha möjlighet att få hjälp med sådana kostnader. Denna fråga behandlas i avsnitt 16. 11.5 Befrielse från skyldighet att ställa säkerhet -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Den som beviljas rättshjälp skall även i | | fortsättningen vara befriad från skyldighet att ställa säkerhet för| | att få till stånd kvarstad eller annan liknande säkerhetsåtgärd. Om| | en motpart orsakas skada genom säkerhetsåtgärden svarar staten för| | denna skada. | | Till skillnad från nuvarande ordning skall en kostnad som | | staten orsakas på grund av sitt åtagande alltid stanna på staten.| -------------------------------------------------------------------- Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt utredningen skall den rättssökande som huvudregel förpliktas att ersätta den kostnad som staten kan komma att orsakas genom sitt åtagande. Remissinstanserna har inte några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 10 § rättshjälpslagen är den som har beviljats allmän rättshjälp befriad från skyldighet att ställa säkerhet för att få till stånd kvarstad eller liknande åtgärd. Om motparten orsakas skada genom åtgärden svarar staten för denna skada. För det fall rättshjälp beviljas i ett verkställighetsärende gäller motsvarande i fråga om säkerhet enligt 3 kap. 8 eller 9 § utsökningsbalken. Om staten orsakas någon kostnad för sitt åtagande räknas denna utgift som en rättshjälpskostnad vilket innebär att den rättssökandes rättshjälpsavgift kan påverkas. Befrielse från skyldighet att ställa säkerhet i de nu angivna fallen är en viktig och ändamålsenlig förmån. Det finns därför anledning att låta denna förmån finnas även i fortsättningen. Såvitt framkommit har denna förmån inte orsakat staten några kostnader. I det förändrade avgiftssystem som föreslås, se avsnitt 13, skall rätts- hjälpsavgiften endast beräknas på biträdeskostnaderna. Som en följd härav skulle den rättssökande inte behöva betala något även om staten får svara för motpartens skada. Utredningen föreslår därför att den rättssökande som huvudregel skall förpliktas återbetala kostnader som staten orsakas på grund av bestämmelsen men att han eller hon under vissa omständigheter kunna befrias från återbetalningsskyldighet. Med det förslag som utredningen föreslår krävs särskilda regler om hur en sådan återbetalningsskyldighet skall hanteras. Eftersom några sådana kostnader aldrig uppstått för staten och det inte heller torde bli fråga om några betydande belopp sammantaget finns det enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl för att skapa särskilda regler för denna situation. Om staten skulle orsakas någon kostnad för sitt åtagande bör denna kostnad i stället stanna på staten. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Övriga förmåner i det nuvarande systemet förs| | över till den nya rättshjälpslagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Förutom de förmåner som behandlats i avsnitt 11.1-11.5 betalar staten enligt 9 § andra stycket 8 rättshjälpslagen för medling enligt 42 kap. 17 § och enligt 9 § andra stycket 8 rättshjälpslagen punkt 5 för kostnaderna för vissa ansökningsavgifter och vissa särskilda avgifter. Den rättssökande är också enligt 9 a § rättshjälpslagen befriad från skyldighet att betala vissa avgifter och kostnader. Regeringen delar utredningens åsikt att dessa förmåner även i fortsättningen bör komma de rättssökande tillgodo. Regleringen är i huvudsak ändamålsenligt utformad och kan överföras till den nya rättshjälpslagen. Förmånen av att ersättning till bodelningsförrättare i vissa fall betalas av staten har vi behandlat i avsnitt 10.1. 12 Förordnande och byte av biträde -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: De nuvarande reglerna om vem som skall | | kunna förordnas till rättshjälpsbiträde behålls. Reglerna om byte| | av biträde skärps. Byte av biträde skall bara kunna ske när det | | finns särskilda skäl. Om byte har skett en gång skall det krävas| | synnerliga skäl för ytterligare byte. Utredningen föreslår att den som förordnas till rättshjälpsbiträde, som huvudregel skall vara advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå, och att annan skall kunna förordnas endast när det finns särskilda skäl. Utredningen förslag om när byte av biträde skall kunna ske överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna avstyrker att kraven på rättshjälpsbiträden skärps på det sätt som utredningen föreslår. Utredningens förslag om ändrade förutsättningar för byte av biträde tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Till rättshjälpsbiträde kan förordnas advokat, biträdande jurist eller annan som är lämplig för uppdraget. Har den rättssökande föreslagit någon som är lämplig skall denne förordnas om det inte skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller om det annars finns särskilda skäl mot det. Utredningen föreslår att den som förordnas till rättshjälpsbiträde som huvudregel skall vara advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå. Andra skall endast kunna komma i fråga om de, genom stora kunskaper på något särskilt område, kan medverka till att en angelägenhet behandlas på ett bättre och mer effektivt sätt än av en allmänpraktiserande advokat. Utredaren anför bl.a. att det beträffande advokater och biträdande jurister finns tillsyn, kontroll och ekonomiska garantier som är uppställda till den enskildes skydd och som ytterst återgår på regler om advokatverksamhet. Förslaget har under remissbehandlingen mötts av en massiv kritik. Flera av remissinstanserna, däribland , , Kammarrätten i , Länsrätten i , , , , , , , Samfundet för juridiska byråer samt ett flertal jurister med egen verksamhet menar att det avsedda syftet inte uppnås med den föreslagna bestämmelsen och att den i stället kan innebära försämringar för den rättssökande. Självfallet är det även regeringens mening att höga krav måste ställas på den som skall förordnas till rättshjälpsbiträde. Det bör så långt det är möjligt ges garantier för att den rättssökande får ett kvalificerat biträde till en skälig kostnad både för den rättssökande och för det allmänna. Frågan är emellertid hur detta syfte bäst uppnås. När det staten lämnar rättshjälp är det självfallet av stor vikt att den lämnade rättshjälpen blir effektiv. En väsentlig förutsättning för detta är uppenbarligen att det biträde som förordnas har nödvändiga kvalifikationer för uppdraget. Eftersom biträden förordnas av domstolar eller av och ersätts av allmänna medel kan i viss mån staten sägas ge biträdet en form av legitimitet. Även detta talar för att höga krav bör ställas på den som skall förordnas till rättshjälpsbiträde. Ett sätt att höja kvaliten kan - som utredningen föreslår - vara att ställa krav på att rättshjälpsbiträdet är advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå. Den som är medlem i är skyldig att följa de etiska regler som gäller för advokater. Samfundet har också möjlighet att ålägga den som gör sig skyldig till brister i detta avseende disciplinpåföljd och att utesluta den som gör sig skyldig till allvarliga förseelser. Justitiekanslern har tillsyn över advokatverksamheten. Advokater är också skyldiga att teckna försäkring för förlust som kan drabba en klient vid eventuell försumlighet. En viss tillsyn finns också beträffande de biträdande juristerna som är verksamma på advokatbyrå via den advokat som anställt dem. En nackdel med en ordning där vissa formella krav ställs på rätts- hjälpsbiträdet är att den utestänger dem som i och för sig har goda förutsättningar att klara uppdraget men som av en eller annan anledning inte uppfyller de formella kraven. En annan nackdel är att den rättssökande får färre personer att välja bland när han eller hon skall anlita ett biträde. En annan omständighet som enligt regeringens mening väger tungt är att den som finansierar en tvist genom en rättsskyddsförsäkring kan välja även andra än advokater och biträdande jurister som ombud. Mot bakgrund av vad som anförts anser regeringen att den av utredningen föreslagna bestämmelsen inte bör införas. Syftet att så långt som möjligt garantera att rättshjälpsbiträden har tillräckliga kvalifikationer kan istället uppnås genom att de som förordnar biträden gör en verklig prövning av biträdets kvalifikationer. Byte av biträde får enligt 21 § andra stycket rättshjälpslagen bara ske efter särskilt tillstånd. Sådant tillstånd lämnas av domstol eller Rätts- hjälpsmyndigheten om djupgående motsättningar har uppstått mellan biträdet och den rättssökande eller om eljest särskilda skäl föreligger. Om ett biträde har entledigats på begäran av den rättssökande, får nytt biträde förordnas endast om förutsättningar för biträdesbyte förelåg. Ett biträde får enligt tredje stycket sätta annan i sitt ställe om det inte medför en beaktansvärd ökning av kostnaderna. Utredningen föreslår att kriterierna för byte skärps. Den omständigheten att djupgående motsättningar uppstått mellan biträdet och dennes klient bör enligt utredningen inte vara tillräckligt för att byte skall tillåtas. Utredningen menar bl.a. att om den rättssökande själv har orsakat motsättningarna skall de inte alltid vara ett skäl för byte. De flesta av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. och Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer anser däremot att den nuvarande regleringen fungerar tillfredsställande. Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer anser att djupgående motsättningar alltid bör vara ett skäl för byte. Enligt föreningen kan ett biträdesbyte i dessa situationer ofta vara mer kostnadsbesparande än att låta det tidigare biträdet kvarstå mot klientens önskan, eftersom djupa motsättningar mellan klient och ombud alltid gör handläggningen betydligt mera komplicerad och tidsödande än om ett förtroendefullt samarbete föreligger. Möjligheten att byta rättshjälpsbiträde infördes 1979. Byte av biträde hade dock redan tidigare tillåtits enligt praxis. Vid införandet av den nya bestämmelsen i rättshjälpslagen anförde departementschefen att tidigare restriktiv praxis borde bibehållas av kostnadsskäl, att prövningen om förutsättningarna för byte var uppfyllda måste ske med noggrannhet samt att det åligger den som begär byte att visa att det föreligger skäl för detta (prop. 1978/79:90 s. 175 f.). Byte av biträde får ske om djupgående motsättningar uppstått mellan rättshjälpsbiträdet och den rättssökande eller om det annars finns särskilda skäl. Som regel medför byte av biträde ökade kostnader. Det måste därför finnas starka skäl för att ett byte skall tillåtas. jurister vid allmänna advokatbyråer påpekat kan det i vissa fall vara ett mindre kostsamt alternativ att tillåta ett byte än att låta det tidigare biträdet kvarstå mot klientens önskan. Om djupgående motsättningar uppstått mellan klient och ombud är detta självfallet en omständighet som bör tillmätas stor betydelse vid prövningen av om byte skall tillåtas. Regeringen instämmer dock i utredningens slutsats att denna förutsättning inte ensam bör vara tillräcklig för att byte skall medges. I stället bör en helhetsbedömning alltid göras av omständigheterna i det enskilda fallet. Om det uppstått djupgående motsättningar mellan klient och ombud bör detta som tidigare anförts tillmätas stor betydelse men även orsaken till motsättningarna bör beaktas. Skälen mot ett biträdesbyte väger också tyngre ju mer kostnaderna därigenom skulle öka. Liksom tidigare bör det åligga den som begär ett byte att visa att det föreligger skäl för detta. Har byte skett en gång bör skälen för att ytterligare byte skall tillåtas vara mycket starka. För att markera detta bör det krävas synnerliga skäl för biträdesbyte mer än en gång. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Avgiftssystemet förenklas. Rättshjälps- | | avgiften skall beräknas som en viss procentuell andel av ersätt-| | ningen till rättshjälpsbiträdet. Systemet föreslås innehålla sex| | avgiftsnivåer. Den rättssökandes ekonomiska underlag skall vara | | avgörande för vilken procentuell andel som skall betalas. | | Avgiften skall betalas till biträdet allteftersom kostnaderna | | uppstår. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag innehåller dock endast fyra avgiftsnivåer. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag till avgiftssystem eller lämnar det utan erinran. Flera av instanserna har dock invändningar mot storleken på avgifterna och att det endast skulle finnas fyra avgiftsnivåer. Skälen för regeringens förslag: rättshjälpslagens tillkomst har den rättssökande fått betala en viss avgift för rättshjälpen. Från början utgjordes denna avgift av ett visst bestämt belopp. Beloppets storlek var beroende av den rättssökandes ekonomiska förhållanden. är avgiften beroende både av den rättssökandes ekonomiska förhållandena och av de kostnader som rättshjälpen för med sig. Den rättssökande skall bidra till kostnaderna för rättshjälpen genom att betala rättshjälpsavgift. Denna består av dels en fast avgift (grundavgift), dels en rörlig avgift (tilläggsavgift). Grundavgiften beräknas med ledning av den rättssökandes ekonomiska förmåga medan tilläggsavgiften är beroende av både den rättssökandes ekonomiska förhållanden och de kostnader som rättshjälpen har föranlett. I samband med att rättshjälp beviljas bestäms grundavgiften och den pro- centsats efter vilken sökanden skall betala tilläggsavgift samt det högsta belopp som tilläggsavgiften kan uppgå till. När kostnaderna för rättshjälpen är slutligt bestämda skall slutligt fastställa den rättssökandes grundavgift och tilläggsavgift. Grundavgiften skall betalas så snart rättshjälp har beviljats medan tilläggs- avgiften skall betalas när kostnaderna för rättshjälpen har fastställts.