prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — Den möjlighet som konventionen revision erbjuder, att i nationell lagstiftning mjuka upp nyhetskravet med en ettårig nyhetsfrist vad gäller inhemskt saluförande, har således inte utnyttjats i växtförädlarrättslagen. Ensamrättens innebörd och omfattning regleras i 4 §. Till grund för bestämmelserna ligger artikel 5 i växtförädlarrättskonventionen. I första stycket punkt 1 föreskrivs att ingen utan samtycke av innehavaren av växtförädlarrätten (sortinnehavaren) får framställa eller till föra in växtmaterial av sorten i syfte att materialet skall bjudas ut till försäljning för förökningsändamål eller på annat sätt tillhandahållas för sådant ändamål. Enligt punkt 2 fordras på samma sätt sortinnehavarens tillstånd för att bjuda ut till försäljning eller på annat sätt tillhandahålla växtmaterial för förök- ningsändamål. I punkt 3 regleras de fall där upprepad användning av växtmaterial av den skyddade sorten är nödvändig för framställning av växtmaterial av annan sort. För sådan användning krävs sortinnehavarens samtycke, om syftet är att det framställda materialet skall bjudas ut till försäljning - eller på annat sätt tillhandahållas - för förökningsändamål. Det är i samtliga fall (punkt 1-3) endast yrkesmässigt utnyttjande av sorten som träffas av kravet på sortinnehavarens samtycke. Att begreppet material för förökningsändamål används i stället för växtförädlarrättskonventionens term, förökningsmaterial, har sin förklaring i att man exempelvis på produktionsstadiet ännu inte vet om visst material kommer att kunna användas som förökningsmaterial eller inte. Avsikten hos den som odlar eller säljer är därför avgörande (prop. 1971:40 s. 99). Till förökningsmaterial räknas inte bara frö och annat utsäde, utan även vegetativt material som kan användas för förökning. Ympkvistar av buskar och träd, revor av jordgubbsplantor, potatisknölar liksom hela plantor, buskar och träd betraktas alltså som förökningsmaterial. Att endast använda förökningsmaterial av en skyddad sort faller i princip utanför ensamrätten. En odlare har således rätt att själv producera utsäde av en skyddad växtsort och använda detta i sin egen verksamhet. Med hänsyn till rekvi- sitet om yrkesmässighet anses en lantbrukare också kunna sälja utsäde till exempelvis en granne i enstaka fall utan att detta innebär något intrång i ensamrätten. Det fall som regleras under punkt 3 - upprepad användning av en växtsort för framställning av en annan sort - utgör dock ett undantag från regeln att själva användandet är fritt. Denna undantagsregel tar sikte på framställningen av vissa hybridsorter, där korsningsarbetet måste upprepas i varje generation för att den avsedda sorten skall erhållas. Om någon av "föräldrarna" till en sådan hybrid tillhör en skyddad sort, fordras sortinnehavarens samtycke för framställning av förökningsmaterial av hybridsorten. Såsom växtförädlarrättskonventionen föreskriver gäller enligt 4 § andra stycket en utvidgad ensamrätt för prydnadsväxter. Beträffande sådana växter är det även förbjudet att utan sortinnehavarens samtycke använda plantor eller delar av plantor som förökningsmaterial för yrkesmässig framställning av snittblommor eller annat material för prydnadsändamål. Skälet till denna ut- ökning av ensamrätten är att den annars skulle bli fiktiv, eftersom en del prydnadsväxter förökas vegetativt och är mycket lätta att reproducera. Men även på detta område omfattar växtförädlarrätten endast användning för förökningsändamål; försäljning av snittblommor som skall användas till prydnad får ske fritt. Enligt 4 § tredje stycket omfattar växtförädlarrätten inte utnyttjande av det material av en växtsort, som har bringats i omsättning inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av sortinnehavaren eller med dennes samtycke. Bestämmelsen reglerar frågan om när en ensamrätt skall anses konsumerad (uttömd). Inom immaterialrätten gäller som huvudregel att en ensamrätt bara omfattar den första överlåtelsen av ett exemplar av en skyddad produkt. Genom åtog sig att anpassa de nationella lagarna till de principer som råder inom EG för konsumtion av immateriella rättigheter. Vid riksdagsbehandlingen av prop. 1992/93:48 angående och immaterialrätten konstaterade lagutskottet att åtaganden enligt EES- avtalet krävde en övergång från den dittills rådande principen om nationell konsumtion till regional eller EES-vid konsumtion (bet. 1992/93:LU17 s.6). Detta kom till uttryck i införandet av 4 § tredje stycket växtförädlarrättslagen. I förarbetena till denna lagändring framhölls att det är specifikt för växtförädlarrätten, som till föremål har levande och föränderlig materia, att konsumtion anses ske bara med avseende på den mängd växtmaterial som är föremål för det ursprungliga förfogandet. Om växtmaterial sedermera förökas, anses sortinnehavarens ensamrätt åter inträda. Förvärvarens rätt att förfoga över visst växtmaterial omfattar alltså inte följande generation såvitt avser förökningsändamål. Därför fordras sortinnehavarens samtycke för att denna senare generation växtmaterial skall kunna användas för framställning av förök- ningsmaterial för yrkesmässig avsättning (se prop. 1992/93:48 s. 40) Prioritetsrätten kommer till uttryck i 5 §, som bygger på artikel 12 i växtförädlarrättskonventionen. I första meningen regleras rätten att åtnjuta prioritet från tidigare ansökan om skydd som gjorts i en stat som är ansluten till växtförädlarrättskonventionen. Om skydd har sökts för en växtsort i en sådan stat och motsvarande ansökan görs i , skall den senare ansökan anses ha gjorts med den första, när det gäller kravet på nyhet. Som förutsättning för att prioritet skall få åtnjutas gäller att sökanden yrkar det. I 5 § första stycket andra meningen behandlas möjligheten att grunda prioritet på en ansökan om skydd som gjorts i en stat som inte är ansluten till konventionen. En förutsättning för prioritet i sådana fall är att det i det landet ges motsvarande prioritet från en svensk ansökan. Vidare krävs att lagstiftningen där i huvudsak överensstämmer med konventionen. Framförallt är det reglerna om lika behandling av inhemska och utländska sökande som här är väsentliga. Av 5 § första stycket tredje meningen framgår - helt i enlighet med artikel 12 (1) i konventionen - att om sortinnehavaren ansöker om registrering i flera länder, tolvmånadersfristen skall räknas från den dag då den första ansökningen gavs in. I konventionen anges uttryckligen att ansökningsdagen inte skall räknas in i fristen. Detta följer i den svenska lagen av att fristen räknas "från" och inte "från och med" ansökningsdagen. Ett bemyndigande för regeringen att utforma närmare föreskrifter angående prioritetsyrkanden ges i 5 § andra stycket första meningen. Med stöd av bemyndigandet får regeringen bestämma föreskrifter om i vilken ordning yrkande om prioritet skall framställas och vilka handlingar som skall ges in till stöd för yrkandet. Regeringen får även bemyndigande att delegera rätten att utfärda föreskrifter till en myndighet. Enligt andra meningen får prioritet inte åtnjutas, om de föreskrifter som har utfärdats med stöd av bemyndigandet inte följs. Föreskrifter rörande yrkande om prioritet finns i 8 § växtför- ädlarrättskungörelsen. Av dessa framgår att prioritet skall begäras i den ansökan som ges in här i landet och att sökanden från ansökningsdagen skall ge in bestyrkta kopior av tidigare ansökningar. 4.2.1 Handläggning av en ansökan 6 - 20 §§ innehåller bestämmelser om ansökan om registrering och om handläggning. I 6 § första stycket fastslås att registrering skall ske i växtsortregistret och att är registreringsmyndighet. Att växtsortens benämning skall registreras med själva sorten framgår av andra stycket. Föreskrifter om hur en registreringsansökan skall göras och vad ansökningshandlingen skall innehålla ges i 7 §, vars innehåll anpassats till motsvarande bestämmelser i patentlagen och mönsterskyddslagen. I första stycket anges att en ansökan om registrering av växtsort skall göras skriftligen hos . Enligt andra stycket skall ansökningen innehålla dels en tydlig beskrivning av sorten med angivande av de särskiljande kännetecknen, dels ett förslag till benämning. Beskrivningen skall vara så fullständig som möjligt, så att på grundval av denna kan bedöma om särskillnadskravet är uppfyllt. Vidare skall beskrivningen utgöra underlag för det invändningsförfarande som skall äga rum innan sorten får registreras. Förslaget till benämning får vara endast preliminärt. I så fall kan senare förelägga sökanden att ge ett slutligt förslag. Det är önskvärt att förslag till sortbenämning kungörs med ansökan i övrigt. I andra stycket föreskrivs vidare att förädlarens namn skall anges. Om det inte är förädlaren själv som söker registrering, skall sökanden styrka sin rätt till sorten. Enligt 7 § tredje stycket skall sökanden på heder och samvete försäkra att nyhetskravet är uppfyllt, dvs. att sorten såvitt han eller hon känner till inte har förts i handeln på sådant sätt som innebär hinder mot registrering (jfr 3 §). Eftersom i regel måste föranstalta om provning av sorten, åligger det sökanden att tillhandahålla växtmaterial i den mängd som behövs för detta (7 § fjärde stycket). Slutligen skall sökanden betala en fastställd ansökningsavgift (7 § femte stycket). I 8 § ges närmare föreskrifter om sortbenämningen. Till grund för denna bestämmelse ligger artikel 13 i växtförädlarrättskonventionen. Således fastslås i första stycket som ett grundläggande krav att sortbenämningen skall göra det möjligt att skilja växtsorten från andra sorter. Således skall en benämning ha identifieringsförmåga. Detta skall ses mot bakgrund av att var och en som handlar med en sort har både rättighet och skyldighet att använda sortbenämningen. I motsats till vad som gäller för varumärken får en sortbenämning vara beskrivande. Sortens egenskaper, dess geografiska ursprung, tiden för dess tillkomst eller dess användningsområde får alltså anges eller antydas i benämningen. Även uppgift om förädlaren får framgå av sortbenämningen. Men eftersom benämningen inte på något sätt får vara vilseledande, får den inte hänvisa till en egenskap som är gemensam för en hel grupp av närstående sorter. En antydd egenskap måste med andra ord vara karakteristisk för just den sort det är fråga om. Andra stycket innehåller en uppräkning av särskilda hinder mot registrering av en sortbenämning. Det är här inte bara konventionens föreskrifter utan också de överväganden som legat till grund för varumärkeslagstiftningen som utgör bakgrunden till bestämmelserna. För det första anges att benämningen inte får bestå av enbart siffror, såvida det inte är fast praxis att beteckna sorten i fråga på det sättet. Någon sådan fast praxis finns inte i men förekommer i vissa andra konventionsstater när det gäller majs och vissa grundstammar till vin och fruktträd. Benämningen får för det andra inte uppenbarligen vara ägnad att vilseleda allmänheten. Risken för vilseledande kan avse bl.a. sortens ursprung, härstamning, karakteristiska egenskaper, värde eller förädlarens identitet. Beträffande mer eller mindre betydelselösa egenskaper torde en risk för vilseledande inte utgöra något registreringshinder. Ett tredje registreringshinder är att sortbenämningen strider mot lag eller annan författning eller mot allmän ordning eller att den är ägnad att väcka förargelse. En motsvarighet finns i varumärkeslagen. Bestämmelsen innebär bl. a. ett förbud mot anstötliga benämningar. Att risk för förväxling med andra sortbenämningar föreligger tas upp som en fjärde omständighet; en sortbenämning får inte godtas, om den kan förväxlas med en sortbenämning som för en sort av samma eller närstående växtart införts i eller föreslagits för växtsortregistret eller annan officiell sortlista eller som används på förökningsmaterial av sådan sort. Likhetsprövningen skall alltså först och främst innefatta en jämförelse med växtsortregistret och inneliggande ansökningar. Om två eller flera likalydande eller alltför snarlika benämningar på sorter tillhörande samma eller närbesläktade växtarter är uppe till prövning , har det förslag som först kom in företräde. Vidare skall likhetsprövningen omfatta de sortbenämningar som förts in i officiella sortlistor. En kontroll skall alltså göras mot den svenska sortlistan, men också mot andra officiella förteckningar, däribland utländska officiella sortlistor. Detta uttrycks också klart i konventionen. Eventuell överensstämmelse med benämningar som används på förökningsmaterial av en växtsort som tillhör samma eller närstående växtart kan däremot vara svår att uppdaga vid officialprövning. Omständigheten kan emellertid uppmärksammas genom invändning. Förväxlingsrisk i förhållande till annans skyddade varumärke eller annat kännetecken är det femte registreringshindret. En sortbenämning får inte godtas, om den kan förväxlas med varumärke, namn, firma eller annan beteckning för vilken annan än sökanden åtnjuter skydd. Sådan förväxlingsrisk skall dock endast beaktas, om den skulle ha inneburit hinder mot att registrera sortbenämningen som varumärke för material av växtsort eller för varor av liknande slag. En kontroll skall alltså göras hos när det gäller registrerade kännetecken. Likheter med icke registrerade varumärken och övriga kännetecken kan uppmärksammas efter invändning. Med "annan beteckning" i punkt 5 avses beteckningar på stiftelser, ideella föreningar och därmed jämförliga sammanslutningar, konstnärsnamn och andra likartade namn samt titel på annans skyddade litterära och konstnärliga verk, där titeln är skyddad. När en benämning registrerats för en växtsort, kan den enligt allmänna varumärkes- rättsliga regler inte få skydd som varumärke. Detta beror på att sortbenämningen är en allmän varubenämning som avser sorten som sådan, oavsett vem som saluför den. Den som säljer utsäde får, såsom sägs i växtförädlarrättskonventionen (artikel 13 (9)), foga ett varumärke till sortbenämningen. Slutligen, för det sjätte, utgör även förväxlingsrisk i förhållande till sökandens eget skyddade varumärke ett registreringshinder. Således får en sortbenämning inte registreras, om den kan förväxlas med sådant varumärke för material av växtsort eller för varor av liknande slag för vilket sökanden själv åtnjuter skydd. I dessa situationer krävs det att sökanden avstår sin varumärkesrätt. I 8 § tredje stycket ges ett bemyndigande åt regeringen att under förutsättning av ömsesidighet göra undantag från reglerna om registreringshinder för sortbenämningar som registrerats eller sökts registrerade utomlands. Det enda kravet är att inte synnerliga skäl talar emot en sådan registrering i . Denna bestämmelse har kommit till på grund av att växtförädlarrättskon- ventionen föreskriver (artikel 13 (5)) att när ansökan om skydd för en ny sort görs i flera unionsstater, det skall ske under en och samma benämning. Respektive lands myndigheter åläggs att registrera den benämning som angivits, såvida inte myndigheten finner att benämningen är olämplig i denna stat. Med stöd av bemyndigandet föreskrivs i 13 § växtförädlarrättsskungörelsen att en sortbenämning som registrerats eller sökts registrerad i en konventionsstat skall utan hinder av 8 § första och andra styckena växtförädlarrättslagen registreras i , om inte synnerliga skäl är däremot. Enligt förarbetena (prop. 1971:40 s. 112) kan synnerliga skäl anses vara för handen, om en sortbenämning på främmande språk är ett fantasiord men på svenska är en allmän varubeteckning eller ett ord som är ägnat att väcka förargelse. I 9 § föreskrivs att en ansökan inte får omfatta mer än en växtsort. Liknande bestämmelser finns på patent- och mönsterskyddsområdet. Administrativa skäl och fiskala intressen ligger bakom denna regel. Beträffande ombud anges i 10 § att en sökande som inte har hemvist i skall ha ett ombud som är bosatt här. Detta ombud skall ha behörighet att företräda sökanden i allt som rör ansökningen. Denna regel, som är föranledd av praktiska hänsyn, har också sin motsvarighet i patentlagen och mönsterskyddslagen. I 11 § regleras inledande handläggning av en ansökan. Om sökanden inte iakttagit föreskrifterna om en ansökan, eller om det på annat sätt finns hinder mot bifall, skall sökanden enligt första stycket föreläggas att yttra sig eller vidta rättelse. Ansökan om växtförädlarrätt behandlas enligt ett förprövningssystem. officialgranskning omfattar både en formell prövning av att själva ansökan är komplett och en materiell prövning av att växtsorten uppfyller förutsättningarna för rättsskydd. Det kan alltså vara brister av såväl formell som materiell natur som föranleder ett föreläggande enligt detta lagrum. Om sökanden inte följer ett föreläggande enligt 11 § första stycket, skall ansökan avskrivas. Detta framgår av andra stycket. I föreläggandet skall finnas med en erinran om denna påföljd. Den fortsatta prövningen regleras i 12 §. Enligt denna paragraf skall ansökningen avslås, om hinder för bifall finns också efter det att sökanden avgivit yttrande, dock endast under förutsättning att sökanden haft tillfälle att yttra sig över hindret och att det inte finns någon anledning att ge sökanden ett nytt föreläggande. Har sökanden yttrat sig över föreläggandet, men finner att det påtalade hindret fortfarande föreligger, skall ansökningen normalt avslås direkt. Detsamma gäller när sökanden visserligen vidtagit någon åtgärd för att avhjälpa bristen, men denna åtgärd är otillräcklig. Ett avslagsbeslut skall vara motiverat. I vissa fall kan det hända att det under handläggningen uppdagas någon annan brist än den som föranlett det första föreläggandet. Eftersom ett avslagsbeslut inte får grundas på hinder som sökanden inte haft tillfälle att yttra sig över, måste då ett nytt föreläggande utfärdas. Handläggningen av ärenden där någon framställer påstående om bättre rätt behandlas i 13 och 14 §§. Om någon inför påstår att han eller hon har bättre rätt än sökanden till en växtsort, och saken är tveksam, kan nämnden förelägga honom eller henne att väcka talan vid domstol . Väcks inte talan inom förelagd tid, skall påståendet lämnas utan avseende vid den fortsatta handläggningen av ansökningen. En erinran om detta bör göras i föreläggandet. Är tvist om bättre rätt anhängig vid domstol, kan ärendet hos förklaras vilande i avvaktan på att målet slutligt avgörs. Men i allmänhet ligger det i båda parters intresse att sådana praktiska prov som skall utföras, och som i allmänhet är tidsödande, inte uppskjuts eller avbryts. Det kan därför vara lämpligt att en vilandeförklaring inte sker förrän på ett senare stadium i handläggningen. För det fall den som påstår att han eller hon har bättre rätt till en växtsort kan visa detta inför , skall nämnden överföra ansökningen på honom eller henne, om han eller hon yrkar det. Skälet till detta är, att om den som har bättre rätt skulle vara tvungen att ge in en ny egen ansökan, det skulle kunna hända att omständigheter som inträffat efter den första ansökan ledde till att växtsorten inte ansågs ny. Exempelvis kan ju den som först sökte skydd ha fört ut växtsorten i handeln. Det har därför ansetts att den som visar bättre rätt bör få tillgodoräkna sig den ursprunglige sökandens ansökningsdag. Den som gör gällande bättre rätt skall styrka sitt påstående antingen genom bevisföring direkt hos eller, om prövning skett vid domstol, genom företeende av lagakraftvunnen dom. Sedan överföring yrkats, får en ansökan inte vare sig avskrivas, avslås eller bifallas förrän yrkandet slutligt prövats. Även om ärendet inte vilandeförklarats innan det är klart för avgörande, skall alltså inte skilja det ifrån sig, när någon yrkat att ansökningen skall överföras på honom eller henne. Därigenom undviks rättsförlust för den slutligen berättigade. I 15 § finns bestämmelser om kungörelse och invändningsförfarande. Enligt första stycket skall , om ansökningshandlingarna är fullständiga och hinder inte föreligger mot registrering, kungöra ansökningen för att bereda allmänheten tillfälle att komma in med invändningar. Kungörelse skall normalt ske när nämnden slutfört de undersökningar beträffande sorten och sortbenämningen som den självmant skall göra. Invändningsförfarandet skall sedan komplettera officialgranskningen. I 14 § växtförädlarrättskungörelsen anges vad en kungörelse skall innehålla. Enligt 15 § andra stycket skall en invändning göras skriftligen hos inom den tid som nämnden bestämmer. Fristens längd avgörs utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. som huvudregel skall föranstalta om prov med material av växtsorten anges i 16 §. Endast om det av särskilda skäl är onödigt kan sådana prov underlåtas. Med proven avses att fastställa sortens särskiljbarhet, enhetlighet och stabilitet. För proven skall betalas en särskild avgift. Angående den fortsatta prövningen därefter finns föreskrifter i 17 §. När tiden för framställande av invändning har gått ut och provningen av växtmaterialet har slutförts, skall ansökan tas upp till fortsatt prövning. Vid denna prövning är 11-14 §§ tillämpliga. Således skall det på nytt göras en allsidig prövning av om förutsättningarna för registrering är uppfyllda. Visserligen skall för kungörandet ha gjort den preliminära bedömningen att det finns förutsättningar för bifall, men nya omständigheter av olika slag kan ha tillkommit under processens gång. Men framförallt är det förstås vad som framkommit vid invändningar och praktiska prov som är nytt material på det här stadiet, och som skall tas under övervägande i detta skede av processen. Sökanden skall ges tillfälle att yttra sig över de eventuella invändningar som framställts och över resultatet av utförda prov. Härefter skall fatta beslut. Om det inte finns något hinder mot registrering, skall ansökningen bifallas. Beträffande överklagande föreskrivs i 18 § första stycket att sökanden får överklaga slutliga beslut, om det gått honom eller henne emot. Vidare har den som i behörig ordning gjort invändning mot en ansökan rätt att överklaga ett beslut om bifall. Gör invändaren det men återkallar han eller hon sedan sitt överklagande, får det likväl prövas, om det finns särskilda skäl. Således har ingen annnan än den som har gjort invändning rätt att överklaga ett bifallande beslut. Detta innebär att om en ansökan bifalls utan att någon invändning framställts, beslutet vinner laga kraft . I 18 § andra stycket anges att sökanden får överklaga ett beslut varigenom ett yrkande om överföring enligt 14 § har bifallits. Det rör sig här alltså om fall då någon med framgång hävdat bättre rätt och fått en ansökan överförd på sig. Den som ursprungligen gjort ansökan har då rätt att överklaga ett sådant beslut. Vid det omvända förhållandet, när ett yrkande om överföring avslagits, har den som framställt yrkandet rätt att överklaga. Angående instansordningen anges i 19 § att slutliga beslut överklagas hos . Överklagande skall ske . beslut får överklagas av sökanden, om det har gått honom eller henne emot. Överklagande får ske direkt hos Regeringsrätten. Något prövnings- tillstånd behövs således inte. Även här gäller att överklagande skall ske . Föreskrifter om registrering och kungörande av beslut finns i 20 §. Enligt första stycket skall ett lagakraftvunnet beslut om bifall till en ansökan föranleda dels att växtsorten skall tas in i växtsortregistret, dels att registreringen skall kungöras. Av andra stycket framgår att även ett beslut om att avskriva eller avslå en ansökan som har kungjorts enligt 15 § skall kungöras, när beslutet har vunnit laga kraft. I 21 § föreskrivs att växtförädlarrätt gäller från den dag då ansökan om registrering bifölls, och att den kan upprätthållas under räknat från ingången av året efter det då beslutet om registrering vann laga kraft. Som tidigare nämnts finns det i växtförädlarrättskonventionen en bestämmelse om en minsta skyddstid för växtsorter i allmänhet och för vin och vissa träd samt deras grundstammar.