prop · GK03100D1 · 1997-01-01 00:00:00 — Möjligheten att återkalla en F-skattsedel för ett fåmansföretag eller ett fåmansägt handelsbolag bör, som utredningen föreslagit, utvidgas till att omfatta även fall när företagsledaren har handlat på ett sådant sätt att F- skattsedel inte får utfärdas för honom eller henne. Vi föreslår en sådan ordning. Det handlande som avses hänför sig förutom det som nämnts till fall som regleras i 38 a § UBL. De nya reglerna har tagits in i 4 kap. 11 och 13 §§ skattebetalningslagen. Regeringens förslag: Vid utbetalning av semesterersättning från en semesterkassa skall skatteavdrag göras och arbetsgivaravgifter betalas även om mottagaren har F-skatt. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: anser att förslaget inte kan motiveras enbart av det faktum att regeln är lättillämplig och konsekvent. Skälen för regeringens förslag: I vissa kollektivavtal som träffats mellan arbetsgivarförbund och fackförbund bl.a. inom byggbranschen föreskrivs att arbetsgivaren skall betala in semestermedel som tjänats in till de olika fackförbundens semesterkassor för varje hos honom anställd arbetstagare. Året efter intjänandeåret skall semesterkassorna betala ut den intjänade semesterersättningen till arbetstagarna. Som exempel på semesterkassor kan nämnas Rörledningsfirmornas Arbets- givareförbunds Semesterkassa och Plåtslageribranschens Semesterkassa. Enligt 39 § 1 mom. UBL skall skatteavdrag inte göras vid utbetalning av ersättning för arbete om den som tar emot ersättningen har en F-skattsedel antingen när ersättningen för arbetet bestäms, avtalstillfället, eller när den betalas ut, utbetalningstillfället. Denna bestämmelse har visat sig vara problematisk att tillämpa på semesterkassor. För en ordinär utbetalare är det i regel inga problem att avgöra när avtals- eller utbetalningstillfället inträffade. Är utbetalaren däremot en se- mesterkassa kan det vara svårt att fastställa vad som skall anses vara av- talstillfället. Det kan t.ex. sättas i fråga om avtalstillfället skall anses vara då arbetsgivaren betalar ut ersättningen till semesterkassan. Då är ersättningen givetvis bestämd. Fler tolkningsmöjligheter finns emellertid. Om kollektivavtal finns när den skattskyldige anställs kan anställ- ningstidpunkten anses utgöra avtalstillfället, eftersom det är genom kol- lektivavtalet som storleken av semesterersättningen bestäms. Om det vid anställningstillfället inte fanns något kollektivavtal men sådant avtal träffats därefter kan i stället avtalstillfället anses inträda då kollektivavtalet om semesterersättning slöts. Det är således inte självklart vad som i detta sammanhang skall förstås med avtalstillfället. Ett sätt att komma ifrån dessa tolkningsproblem är att föreskriva att frågan om huruvida skatteavdrag skall göras eller inte skall bestämmas av förhållandena då utbetalning görs från semesterkassan till den semesterersättningsberättigade. Man bör dock, som utredningen föreslår, kunna gå ytterligare ett steg i förenklande riktning och skapa en reglering som innebär att skatteavdrag skall göras oavsett om mottagaren har F- eller A-skatt när en utbetalning görs. En sådan reglering är lättillämpad och konsekvent och får anses motiverad mot bakgrund av att semesterersätt- ning härrör från ett anställningsförhållande. Regeringen föreslår således att vid utbetalning av ersättning från en semesterkassa skall skatteavdrag göras och arbetsgivaravgifter betalas även om mottagaren har en F-skattsedel. De nya bestämmelserna har tagits in i 5 kap. 6 § skattebetalningslagen och 11 kap. 2 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. 22 Anstånd med betalning av skatter och avgifter 22.1 Anstånd vid omprövning eller överklagande Regeringens bedömning: Nuvarande förutsättningar för anstånd i samband med omprövning eller överklagande bör inte ändras. Utredningens bedömning stämmer överens med regeringens bedömning. Remissinstanserna: och Länsrätten i delar utredningens uppfattning att de nuvarande anståndsreglerna är tillräckliga. framhåller att det vid eftertaxering bör finnas en möjlighet för den skattskyldige att få anstånd med betalningen även om det alltjämt är sannolikt att han haft de påstådda inkomsterna. Näringslivets Skattedelegation anser att anståndsfrågan bör ses över ytterligare i syfte att pröva möjligheten att genom differentierade kostnadsräntor göra anståndsbestämmelserna mera generösa. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 103 § uppbördslagen (1953:272, UBL) är ett taxeringsbeslut verkställbart även om det inte har vunnit laga kraft. Den skattskyldige kan alltså inte genom att överklaga beslutet påverka skyldigheten att i föreskriven tid och ordning betala den skatt som debiterats på grund av taxeringen. Under vissa förutsättningar kan emellertid den skattskyldige enligt regler i uppbördslagen få anstånd med att betala in skatten. De närmare bestämmelserna om detta finns i 48 och 49 §§ UBL. Enligt 49 § 1 mom. 2 UBL får anstånd medges med betalning av skatt, kvarskatteavgift eller ränta om den skattskyldige begärt omprövning av ett taxeringsbeslut eller något annat beslut om skatt, kvarskatteavgift eller ränta eller ett sådant beslut överklagats och utgången i ärendet eller målet är oviss. Kritik har riktats mot det s.k. ovisshetsrekvisitet. Enligt kritikerna är det svårt att bedöma om utgången i ärendet eller målet är oviss och själva ovisshetsbedömningen medför merarbete. Vidare har det gjorts gällande att reglernas konstruktion gör att skattemyndigheterna kan få svårt att medge anstånd vid eftertaxering. Vid eftertaxering uppställs nämligen i praxis ett högre beviskrav än vid andra taxeringsärenden. Den nu gällande anståndsregeln innebär att anstånd får medges om utgången i ärendet eller målet är oviss. Frågan om utgången är oviss eller inte är i sin tur beroende på den grad av visshet som i olika typer av ärenden och mål krävs för bifall till det allmännas talan om taxering. Den fråga anståndsmyndigheten skall ställa sig är alltså om omständigheterna i ärendet eller målet är sådana att det är ovisst om det allmänna kommer att kunna uppfylla det uppställda beviskravet för bifall till sin talan i taxeringsfrågan. Ett beslut om taxering skall fattas först om det allmänna uppnår det beviskrav som kan betecknas med uttrycket sannolikt . Då får ovisshet om utgången anses råda och anstånd således medges om bevisläget och omständigheterna i ärendet eller målet för beslutet i anståndsfrågan bedöms vara sådana att det framstår som minst lika sannolikt att taxering inte kommer att ske som att taxering kommer att ske. skall alltså medge anstånd i sådana gränsfall då den anser att det visserligen finns tillräckligt med omständigheter som talar för att taxering skall ske, men myndigheten också är medveten om att det allmännas ställning i ärendet eller målet inte är starkare än att det objektivt sett kan framstå som lika sannolikt att tillräckligt starka skäl för taxering inte finns. Ovisshetsrekvisitet ger dessutom, som utredningen framhåller, visst utrymme för anståndsbeslut också i fall där sannolikheten för ett kommande taxeringsbeslut till nackdel för den skattskyldige väger över något men där omständigheterna ändå innebär en beaktansvärd ovisshet om sådan utgång. Vid eftertaxering ställs ett högre krav på bevisning än vid andra taxeringsärenden. Detta högre krav brukar betecknas med uttrycket ''''''''mycket sannolikt''''''''. Anstånd skall i sådana fall, på motsvarande sätt som beskrivits för andra beslut än eftertaxeringsbeslut, medges om det för anståndsbeslutet framstår som minst lika sannolikt att det uppställda beviskravet inte kommer att uppfyllas som att beviskravet kommer att uppfyllas och eftertaxering således ske. Liksom då fråga är om andra taxeringsärenden än eftertaxering skall ovisshetsrekvisitet dessutom tolkas så att det ger utrymme för anståndsbeslut också i vissa fall där en viss övervägande sannolikhet bedöms råda för ett kommande beslut om eftertaxering. Detta medför att det på sätt efterlyser finns möjlighet för en skattskyldig att få anstånd vid eftertaxering även om det är sannolikt att denne haft de påstådda inkomsterna. Den ovisshet som det här är fråga om gäller således om beviskravet för bifall till det allmännas talan är uppfyllt eller inte. Detta får till följd att utrymmet för anstånd i princip är detsamma vid alla typer av taxerings- beslut. Vid kontakter som utredningen tagit med skattemyndigheterna har det också visat sig att dessa uppfattat anståndsbestämmelsen så att utrymme finns för anstånd vid eftertaxering och att anståndsbeslut i sådana fall fak- tiskt meddelats i stor utsträckning. Vi delar därför utredningens bedömning att de nuvarande anstånds- reglernas konstruktion medger samma möjligheter till anstånd vid alla typer av taxeringsbeslut och att bestämmelsen inte vållar några nämnvärda tillämpningsproblem. Det finns därför inte skäl att ändra förutsättningarna för anstånd i samband med omprövning och överklagande. Däremot bör uttrycket ovisst ersättas med tveksamt eftersom det sistnämnda ut- trycket bättre anger nivån för när anstånd skall medges. Denna ändring är dock av enbart redaktionell art. Näringslivets Skattedelegation anser att frågan om differentierade räntenivåer bör prövas i syfte att kunna göra anståndsbestämmelserna mer generösa. Regeringen har tidigare (se avsnitt 13.1) föreslagit att det skall finnas tre nivåer för kostnadsränta, varvid den lägsta kostnadsräntan skall gälla för bl.a. anstånd. Det finns enligt vår mening inte skäl att överväga olika nivåer på kostnadsränta när det gäller anstånd. Vad gäller hanteringen av anstånd inom skattekontosystemet kan nämnas att skattekontot krediteras det belopp som omfattas av anståndsbeslutet. Genom att det på kontot krediteras ett belopp som svarar mot anståndsbeloppet förändras kontots saldo. Detta kan i fråga om anstånd vid omprövning eller överklagande påverka det belopp som eventuellt skall lämnas för indrivning. Även belopp som redan lämnats för indrivning kan i dessa fall komma att påverkas av anståndsbeslutet på så sätt att ett indrivningsuppdrag återkallas helt eller delvis. Om kontot visar överskott som anståndsbeslutet gäller skall överskottet kunna återbetalas. Överskottet får alltså inte tas i anspråk för att täcka anståndsbeloppet. Bestämmelser om anstånd vid omprövning och överklagande har tagits in i 17 kap. 2 och 3 §§ skattebetalningslagen. 22.2 Anstånd på grund av sociala skäl och andra liknande förhållanden Regeringens förslag: Anstånd med betalning av skatter och avgifter vid betalningssvårigheter på grund av sociala skäl och andra liknande förhållanden skall kunna ges endast om det finns synnerliga skäl. Anståndsmöjligheten skall omfatta alla skatte- och avgiftsbetalningar i skattekontosystemet. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: biträder de överväganden som utredningen gjort utom i de fall den skattskyldige har skatteskulder som är överlämnade för indrivning. I dessa fall bör enligt verket beslut fattas endast av kronofogdemyndigheten. Som skäl anger verket bl.a. att den skattskyldige redan kan vara föremål för exekutiva åtgärder och att det skulle te sig egendomligt om skattemyndigheten beviljade anstånd under sådana förhållanden. delar utredningens bedömning att såväl anstånds- som uppskovsinstituten bör vara kvar, men anser att det inte är nödvändigt att föreskriva att dessa framgent skall tillämpas mer re- striktivt än . Länsrätten i tillstyrker förslaget att införa en generell möjlighet för skattemyndigheten att medge anstånd vid synnerliga skäl. anser att synnerliga skäl är ett för hårt krav och att det bör räcka med särskilda skäl. Näringslivets Skattedelegation motsätter sig förslaget och framhåller att en näringsidkare kan drabbas särskilt hårt både på grund av att de ekonomiska riskerna är större än för en anställd och genom att han drabbas extra hårt om det blir känt att han har ärenden hos kronofogdemyndigheten. Det finns därför inte anledning att skärpa de nu gällande anståndsreglerna. Skälen för regeringens förslag: Av 48 § 1 mom. UBL framgår att anstånd kan medges den som fått sin betalningsförmåga nedsatt på grund av arbetslöshet eller sjukdom eller andra oförvållade förhållanden och därför har svårigheter att betala skatten i rätt tid. I dessa fall kan anstånd medges med betalning av F-skatt, särskild A-skatt, kvarstående skatt eller tillkommande skatt. En ansökan om anstånd skall ha kommit in till skattemyndigheten senast den dag då den skatt som ansökningen avser skall ha betalats. Anståndstiden får bestämmas till längst . kan i allmänna mål medge uppskov med be- talningen av fordringsbeloppet eller träffa en överenskommelse om avbetalning i stället för att vidta exekutiva åtgärder. Den reglering som uttryckligen ger kronofogdemyndigheten rätt att medge uppskov finns i 7 § lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Enligt den bestämmelsen får kronofogdemyndigheten bevilja uppskov med betalningen om det kan antas vara till fördel för det allmänna, är påkallat med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden eller i avvaktan på att fråga om anstånd med betalningen prövats av behörig myndighet. Uppskov innebär att kronofogdemyndigheten efter begäran av gäldenären medger att betalning inte behöver erläggas eller att en viss indrivningsåtgärd inte skall vidtas förrän . Anstånd är det motsvarande skatterättsliga institutet som i likhet med uppskov innebär att betalningen skjuts . Kronofogde- myndigheten medger normalt inte uppskov om det finns förutsättningar att få anstånd. I en sådan situation hänvisas gäldenären till skattemyndigheten. Om anstånd har meddelats får fordringen inte drivas in som anståndet avser. Såväl de skatterättsliga anståndsreglerna som de exekutionsrättsliga uppskovsreglerna innehåller ett rekvisit som medger att betalningen skjuts upp i de fall den enskildes betalningsförmåga är nedsatt och detta beror på sociala skäl. Det är framför allt i detta hänseende som de båda instituten anstånd och uppskov lappar över varandra. Däremot är de tillämpbara och fyller delvis olika syften. Vidare avser uppskov i regel gäldenärens samtliga skulder medan anstånd beviljas beträffande ett särskilt skatte- eller avgiftsbelopp. och kronofogdemyndighetens möjligheter att medge anstånd respektive uppskov är näraliggande. Det kan därför ifrågasättas om det är motiverat att ha dubbla institut eller om det är tillräckligt med uppskovsinstitutet. Det ligger i det allmännas intresse att de skatter som förfallit till betalning betalas i första hand i rätt tid och om detta inte kan ske så snart det är möjligt. Att det finns dubbla institut som ger möjlighet att skjuta betalningen på grund av i stort sett samma skäl torde allmänt sett motverka detta intresse. Det skulle vidare från kreditupp- lysningssynpunkt vara en fördel om enbart kronofogdemyndigheten handlade denna typ av frågor, eftersom all information om betalningssvårigheter då skulle finnas samlade hos endast en myndighet. Sett ur den enskildes perspektiv är det emellertid en fördel med dubbla institut och möjligheten till anstånd kan vara av stor betydelse. Bland dem som söker anstånd på grund av nedsatt skattebetalningsförmåga finns det skattskyldiga som vid något enstaka tillfälle oförvållat hamnat i tillfälliga betalningssvårigheter och som har goda möjligheter att efter en kortare tids anstånd betala skatteskulden. I dessa fall skulle det vara mindre tilltalande med en omedelbar restföring av skatteskulden. Det gäller särskilt mot bakgrund av de nackdelar som en restföring kan medföra för den enskilde. Det kan nämligen inte uteslutas att en registrering i kronofogdemyn- dighetens register i sig kan leda till försämrade möjligheter för den skattskyldige att fortsätta sin verksamhet och därmed betala sin skatteskuld. Mot denna bakgrund och då antalet anståndsbeslut enligt 48 § UBL ökat betydligt från 9 128 till 17 654 är det som utredningen framhåller motiverat att ha två parallella institut som fyller i stort sett samma funktion. Även fortsättningsvis bör det därför finns en möjlighet för skattemyndigheten att medge anstånd på grund av sociala skäl och vid tillfälliga betalningssvårigheter orsakade av andra liknande skäl. Möjligheten att medge anstånd bör omfatta alla i skattekontosystemet ingående skatter och avgifter. Det är emellertid naturligt att tillämpningen av denna möjlighet aktualiseras i första hand när ytterligare slutlig skatt påförs efter att den årliga debiteringen av sådan skatt avslutats. Avgörande för att ge anstånd bör vara att en viss tids betalningsanstånd är till fördel för både den skattskyldige och det allmänna. Det bör därför klart framgå bl.a. att betalningsanståndet inte leder till kreditförluster för det allmänna. Huvudsyftet kan sägas vara att ge den skattskyldige ett skäligt rådrum att skaffa fram medel till betalningen, t.ex. genom att kräva kunder på betalning eller att realisera tillgångar. bör sägas att i det enskilda fallet det förhållandet att den skattskyldige behöver sälja egendom för att betala en skatteskuld kan tala mot att anse prognosen för betalning vara god. Att den skattskyldige har skulder för indrivning hos kronofogdemyndigheten talar givetvis mot att ge anstånd och det får i princip anses uteslutet med anstånd om andra fordringar ligger för indrivning. Även det förhållandet att den skattskyldige varit aktuell hos kronofogdemyndigheten talar mot att betalningsproblemen är tillfälliga och därmed mot att ge anstånd. Prövningen av en anståndsansökan bör inte hindras av att den görs efter att skatten eller avgiften skulle ha betalats. har föreslagit att skattemyndigheten inte skall ha möjlighet att medge anstånd i de fall fordringen redan lämnats för indrivning. Det skall i dessa situationer vara förbehållet kronofogdemyndigheten att fatta beslut om uppskov. Vi vill emellertid inte gå så långt som att införa ett uttryckligt förbud för skattemyndigheten att besluta om anstånd. Det kan finnas situationer, vi tänker närmast på det fallet att en realisationsvinst uppkommit i samband med att en fastighet avyttrats, där den skattskyldige inte betalat den skatt som uppkommit till följd av avyttringen och beloppet därför lämnats för indrivning. Den skattskyldige begär därefter anstånd med betalningen. Det kanske inte finns grund för att meddela uppskov, men ett beslut om anstånd kan vara möjligt att fatta enligt de regler som gäller för sådana beslut. En ordning som innebär att skattemyndigheten i dessa situationer inte skulle kunna meddela anstånd är inte önskvärd. bör därför inte förlora rätten att meddela anstånd trots att fordringen har lämnats för indrivning. Anståndsgivningen, bör som utredningen föreslår, bli mer restriktiv i förhållande till dagens regler och detta kan uttryckas i lagtexten med rekvisitet synnerliga skäl som förutsättning för anstånd. En genomgående strävan vid prövningen av en ansökan om anstånd bör också vara att så långt som möjligt begränsa anståndstiden. Särskild restriktivitet bör iakttas om anstånd söks av näringsidkare eller för betydande belopp. I dessa fall bör genom korta anståndstider, i regel längst en eller , den skattskyldige söka förmås att i annan ordning få till stånd en lösning på sina betalningsproblem. För näringsidkare gäller att restriktivitet skall iakttas. När nu anståndsgivningen på grund av sociala skäl allmänt görs mer restriktiv bör möjligheten till anstånd för näringsidkare, tvärtemot vad Näringslivets Skattedelegation anser, präglas av viss ytterligare restriktivitet. bör också om det kan anses ändamålsenligt kunna besluta om att betalningen av ett skattebelopp skall delas upp i flera poster med skilda anståndstider. En sådan möjlighet finns på mervärdesskatteområdet (16 kap. 2 § ML). Kvarstår den nedsatta betalningsförmågan när anståndstiden löper ut bör det vidare finnas möjlighet att förlänga tiden. Men det förhållandet att den skattskyldige exempelvis inte har lyckats få kredit hos annan än staten talar i en sådan situation mot en förlängd anståndstid. En omedelbar och samlad avveckling av samtliga åtaganden torde i ett sådant fall inte sällan begränsa kreditförlusterna för såväl staten som andra borgenärer. Givetvis får här liksom i andra jämförbara fall anståndsfrågan avgöras efter en samman- vägning av samtliga föreliggande omständigheter. I samtliga nämnda situationer bör anstånd medges med det belopp som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Emellertid sätts givetvis ramen för vad ett anståndsbeslut kan omfatta av den enskildes yrkande. Men i övrigt bör det lämnas åt skattemyndigheten att pröva vad som är skäligt. I regel söks anstånd med betalningen av en viss skatt eller avgift som skall förfalla till betalning. Det kan också tänkas att anstånd söks med betalningen av allt som redovisas i en skattedeklaration, t.ex. med betal- ningen av såväl avdragen skatt och arbetsgivaravgifter som mervärdesskatt, som anstånd begärs med betalning av F-skatten för perioden. En ansökan om anstånd kan vidare komma att göras med eller utan beaktande av den aktuella ställningen på skattekontot. I samtliga fall bör det vid pröv- ningen av anståndsfrågan ankomma på skattemyndigheten att bedöma med vilket belopp anstånd bör medges. Som nämnts är det naturligt att anståndsmöjligheten aktualiseras i första hand när den årliga debiteringen av slutlig skatt resulterar i ett underskott. Härutöver kan sägas att det kan finnas större fog för att ge anstånd med betalningen av ett belopp motsvarande den skattskyldiges egen inkomstskatt än med ett belopp som motsvarar avdragen skatt eller mervärdesskatt. I synnerhet mervärdes- skatten, där ju den skattskyldige kan sägas fungera som statens uppbördsman, är ett belopp som skall levereras in till staten och som utom i vissa undantagsfall inte bör ha betydelse för den skattskyldiges betalnings- förmåga. Detsamma kan sägas beträffande avdragen skatt. Om emellertid den skattskyldige ställer säkerhet för anståndsbeloppet torde ett mindre restriktivt synsätt kunna anläggas. Den nuvarande möjligheten för skattemyndigheten att ompröva ett beslut om anstånd skall finnas kvar. Den skall kunna användas om den skattskyldiges ekonomiska förhållanden påtagligt förändrats, dvs. i regel på så sätt att betalningssvårigheterna inte är av samma omfattning som när anstånd medgavs, vilket kan motivera att det medgivna anståndsbeloppet begränsas. Det är också tänkbart att en väsentligt ändrad situation gör att det uppkommer ett behov av att kräva säkerhet av den skattskyldige för fortsatt anståndsgivning. Regeringen föreslår mot bakgrund av det som sagts att regleringen av anstånd vid betalningssvårigheter som har sin grund i sociala skäl eller andra liknande förhållanden ges formen av en generell befogenhet för skattemyndigheten att ge anstånd vid betalning av skatter och avgifter om det finns synnerliga skäl. Bestämmelsen har tagits in i 17 kap. 7 § skattebetalningslagen. 22.3 Anstånd vid tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt Regeringens förslag: Möjligheten till anstånd på grund av tjänst- enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt skall omfatta alla skatte- och avgiftsbetalningar i skattekontosystemet. Anståndstiden skall regelmässigt anpassas efter tjänstgöringstidens längd och bestämmas så att den löper ut längst efter utgången av den månad då tjänstgöringen upphör. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: pekar på att utredningen har begränsat sitt resonemang till att avse endast sådana totalför- svarspliktiga som fullgör grundutbildning i Försvarsmakten och framhåller att det även finns totalförsvarspliktiga som fullgör grundutbildning enligt lagen om totalförsvarsplikt i form av civilplikt. Dessa kan enligt verkets uppfattning ha samma behov av att beviljas anstånd som de som tjänstgör i Försvarsmakten. Skälen för regeringens förslag: I 48 § 2 mom. UBL finns bestämmelser om anstånd med betalning av skatt i samband med tjänstgöring inom totalförsvaret.