prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Endast undantagsvis bör det komma ifråga att mer omfattande utredning införskaffas. Utredning får inhämtas endast om det är skäligen påkallat för att ta till vara huvudmannens rätt och om utredningen inte kan erhållas genom den myndighet som handlägger målet eller ärendet. Råder det någon tvekan om vilket utredningsmaterial som myndigheten avser att infordra bör biträdet i första hand vända sig till myndigheten och begära dess medverkan till att utredningen införskaffas. Försumlighet i detta avseende bör beaktas när ersättningen till biträdet bestäms. Detsamma gäller om utredningen varit onödig eller alltför dyrbar och biträdet medverkat till detta genom försumlighet. Enligt andra stycket har den som medverkat vid utredningen rätt till ersättning av allmänna medel enligt förskrifter som meddelas av regeringen. Enligt 6 § beslutar biträdet om utredning. Ersättningen till den som medverkat vid utredningen bestäms dock av den domstol eller myndighet som handlägger ärendet. Utredaren har rätt till ersättning även om biträdet varit försumlig när han eller hon beslutade om utredningen. 5 § Bestämmelserna om rättshjälpsbiträden och ersättning till sådana biträden tillämpas i fråga om offentliga biträden. Det innebär att det gäller samma formella krav på vilka som kan förordnas till biträden, hur byte respektive substitution skall ske, hur ersättningen till biträden beräknas m.m. Dessutom gäller även för offentliga biträden att de inte får begära ersättning av klienten utöver vad biträdet tillerkänns av domstol eller myndighet. Beträffande den närmare tillämpningen av bestämmelserna hänvisas till författningskommentaren till 26-29 § i avsnitt 24.1. 6 § Enligt bestämmelsen får biträdet besluta om att utredning enligt 4 § skall utföras. Ersättning till den som medverkat vid utredningen bestäms dock av den domstol eller myndighet som handlägger målet eller ärendet. 7 § Domstols eller myndighets beslut i frågor som rör offentligt biträde överklagas i samma ordning som gäller för överklagande av beslut i det mål eller ärende där biträde förordnats (jfr. 49 § rättshjälpslag). I 11 kap. 9 § utlänningslagen finns bestämmelser om avvikelse från denna ordning. Att dessa har företräde följer av 1 § andra stycket.Enligt andra stycket får hovrättens eller kammarrättens beslut i en dit överklagad fråga om ersättning till biträde som huvudregel inte överklagas. Hovrätten respektive kammarrätten får dock tillåta att beslutet överklagas om det finns särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 första stycket 1 respektive 36 § första stycket 1 förvaltningsprocesslagen. Motsvarande bestämmelse beträffande ersättning till rättshjälpsbiträden finns i 36 § rättshjälpslag och i 43 § andra stycket i den nya rättshjälpslagen (lagförslag 2.1) och beträffande offentliga försvarare i 54 kap. 3 § rätte- gångsbalken. Enligt tredje stycket får ett beslut av offentligt biträde i fråga om utredning inte överklagas. 8 § Beslut i frågor om offentligt biträde kan överklagas av den som är enskild part samt av (jfr. 49 a § rättshjälpslag och författningskommentaren avsnitt 24.3). 24.3 Förslaget till lag om rätt för att överklaga vissa beslut om ersättning m.m. Lagen motsvaras delvis av 49 a § första meningen rättshjälpslag. Lagen ger rätt att på samma sätt som en part överklaga beslut som fattas av domstol om ersättning som skall utgå av allmänna medel till målsägande, enskild part, försvarare, vittne, sakkunnig eller annan som inte är part. Lagen omfattar överklagande av beslut om ersättning till samma personkategori som avses i 30 kap. 12 § 2 med tillägg för enskilda parter. Dessutom har enligt lagen rätt att överklaga beslut om förordnade och byte av offentlig försvarare. anses offentlig försvarare vara en form av rättshjälp vilket ger rätt att överklaga besluten med stöd av 49 a § rättshjälpslag. har motsvarande rätt att överklaga beslut enligt rättshjälpslagen (45 § i lagförslag 2.1) och enligt lagen om offentliga biträden (8 § i lagförslag 2.2). 24.4 Förslaget till lag om ändring i 17 kap. 7 a § I paragrafen finns regler om en ny form av ekonomiskt bistånd vid bodelning. Frågan har behandlats i avsnitt 10.1. Enligt första stycket kan rätten besluta om en s.k. ersättningsgaranti. Ett sådant beslut innebär att ersättning till bodelningsförrättare skall betalas av allmänna medel om den make som har gjort ansökan vid bodelningen tillskiftas egendom till ett värde som understiger . Ansökan om att ersättningen skall betalas av allmänna medel kan endast göras av någon av makarna. Ansökan skall bifallas om det är skäligt med hänsyn till makens ekonomiska och personliga förhållanden samt omständigheterna i övrigt. För bifall krävs att maken inte kan betala den ersättning som biståndet medför, dvs. att han eller hon inte har realiserbara tillgångar till motsvarande värde. Om en makes ekonomiska förhållanden är sådana att hans inkomster överstiger hälften av det gränsvärde som berättigar till rättshjälp bör ansökan inte heller bifallas. Med omständigheterna i övrigt avses framförallt att det föreligger någon form av snedfördelning mellan makarnas resurser. Om båda makarna har stora tillgångar finns naturligtvis ingen anledning för staten att betala för bodelningen och om ingen av makarna har några tillgångar finns inte något att dela. Bestämmelsen är därför i första hand tillämplig när den make som sitter i boet vägrar att medverka till bodelningen och den andra maken därför inte kan få ut sina tillhörigheter och inte heller i övrigt har egna medel att bekosta en bodelning med. Genom hänvisningar i 3 kap. 1 § lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap, 20 § lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem och lagen (1987:813) om homosexuella sambor är bestämmelsen även tillämplig för registrerade partner och sambor. Ersättning utgår för högst fem timmars arbete. Om bodelningsförrättaren arbetar har han rätt till ersättning för överskjutande tid enligt de regler som gäller i allmänhet vid bodelning. Ersättning till bodelningsförrättaren utgår enligt samma grunder som ersättning till rättshjälpsbiträden. Ersättning av allmänna medel ges dock endast för arbete. I fråga om en ansökan enligt första stycket tillämpas ärendelagen (1996:242). Enligt andra stycket betalas inte ersättning av allmänna medel om den make som beviljats ersättningsgarantin har en andel i boet som, efter avdrag för täckning av skulder, överstiger . I sådant fall har bodelningsförrättaren rätt till ersättning av makarna enligt de regler som gäller i allmänhet vid bodelning. Såsom Lagrådet påpekat innebär regleringen att, om bodelningsförrättaren exempelvis har arbetat med bodelningen , han under förutsättning att garantin gäller är tillförsäkrad ersättning av staten för fem timmars arbete och att ersättningen till denna del skall tillgodoräknas den make på vars ansökan beslutet om ersättningsgaranti har meddelats. I fråga om ersättningen för återstående tre timmars arbete är makarna solidariskt ansvariga gentemot bodelningsförrättaren, men makarna emellan har den som inte omfattas av garantin att svara för hela ersättningen. Skulle bodelningsförrättaren ha arbetat endast , betalar staten hela ersättningen. I avsaknad av någon regel om regressrätt för staten uppkommer i detta fall inte någon betalnings- skyldighet för den andre maken. Ersättningen betalas ut när bodelningshandlingen är upprättad. Bodelnings- förrättare som har rätt till ersättning skall då ge in en kostnadsräkning samt en kopia av bodelningshandling till rätten som sedan fastställer ersättning. Ansökan om att ersättningen skall betalas av allmänna medel kan göras antingen i samband med att bodelningsförrättare förordnas av rätten eller senare under bodelningen. Ansökan enligt andra stycket skall behandlas som ett separat domstolsärende. 18 kap. 4 § Förbudet mot att överklaga vissa av hovrättens beslut har utvidgats till att avse även beslut enligt den nya 17 kap. 7 a §. 24.5 Förslaget till lag om ändring i En ny paragraf - 37 kap. 9 § - har införts med anledning av den nya lagtekniska lösningen (se avsnitt 18.1 och lagförslag 2.2). Någon materiell ändring i förhållande till 41 § 12 och 42 § rättshjälpslag har inte gjorts. 24.6 Förslaget till lag om ändring i 11 kap. 6 § Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 16. Första stycket innebär att en part som är en fysisk person i vissa fall kan få ersättning för resa och uppehälle om han eller hon har kallats och inställt sig till ett sammanträde. Bestämmelsen är även tillämplig för en målsägande som för talan om enskilt åtal eller enskilt anspråk. Till skillnad mot vad som gäller enligt rättshjälpslag är det inte en förutsättning för ersättning att parten har kallats att inställa sig personligen. Ersättning kan betalas om det är skäligt med hänsyn till partens ekonomiska förhållanden, de kostnader som kan uppstå i samband med inställelsen och omständigheterna i övrigt. Som regel bör ersättning inte ges om partens årsinkomst beräknat enligt bestämmelserna i rättshjälpslagen överstiger . Någon utförligare prövning av de ekonomiska förhållandena behöver inte göras. Det bör oftast vara tillräckligt att parten lämnar uppgifter om inkomst och försörjningsbörda och om han eller hon har några särskilda tillgångar. En särskild blankett kommer att utarbetas. Uppgifterna skall lämnas på heder och samvete på samma sätt som vid ansökan om rättshjälp. Om parten har beviljats rättshjälp kan uppgifterna istället hämtas från denna ansökan. Om kostnaderna för partens inställelse såväl absolut som i förhållande till hans eller hennes ekonomiska situation är små, skall ersättning inte ges. En kostnad på några för buss eller tunnelbaneresa bör parten således alltid själv stå för. En annan sak är att denna kostnad är en rättegångskostnad som parten vid framgång i processen kan få ersättning för av motparten. I de fall personlig inställelse inte har ålagts parten skall rätten, vid bedömningen av om ersättning skall ges, inte göra någon ytterligare prövning av det befogade i att parten inställer sig. En part som har intresse av att vara närvarande vid förhandlingen, men inte har de ekonomiska förutsättningarna enligt vad som angetts ovan, bör tillerkännas ersättning. I undantagsfall kan det dock vara så ett kostnaderna för en inställelse skulle stå i orimlig proportion till värdet för parten att vara närvarande. Ersättning av allmänna medel bör i sådana fall inte ges, om parten t.ex. genom ombud eller på annat sätt kan ta till vara sin rätt. Rätten kan betala förskott på ersättningen. På sätt som ofta sker kan ett sådant förskott lämnas parten i form av en färdbiljett. Av andra stycket framgår att regeringen meddelar närmare bestämmelser om ersättningen. 17 kap. 14 § I första stycket har gjorts en språklig justering. I andra stycket har uttrycket allmän rättshjälp justerats till rättshjälp. 18 kap. 8 a § Ordalydelsen i andra stycket 1 har ändrats som en följd av att rådgivning enligt den nya rättshjälpslagen kan ges i högst . Den nya lydelsen anger att ersättning kan ges för rådgivning, oavsett om det är rådgivning enligt rättshjälpslagen eller annan juridisk rådgivning, för varje instans, med belopp som högst motsvarar den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:000). Liksom tidigare gäller alltså att ersättning för rättegångskostnad som mest kan avse rådgivning under sammanlagt fördelat på tre tillfällen. Att ersättningen är begränsad till det belopp som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen har tidigare framgått av fjärde stycket, som har upphävts. 18 kap. 13 § Bestämmelserna om ersättningsskyldighet för vad som betalats av allmänna medel för bevisning m.m. i första stycket har upphävts av de skäl som anges i avsnitt 13. I andra stycket har enbart språkliga ändringar gjorts. 21 kap. 10 § Bestämmelsen i andra stycket om att avgiften skall dras av från den ersättning försvararen har rätt till, har tagits bort med anledning av att avgift för rådgivning enbart avräknas från rättshjälpsavgiften om rådgivning har skett i mer än . Har försvararen lämnat den misstänkte rådgivning i saken gäller givetvis även i fortsättningen att försvararens ersättning enligt 21 kap. 10 § inte kan omfatta denna. Fjärde stycket har justerats så att lydelsen överensstämmer med 29 § rättshjälpslagen. 21 kap. 12 § Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 16.2. Första stycket innebär att en misstänkt som har kallats och inställt sig till en förhandling i vissa fall kan få ersättning för resa och uppehälle. En motsvarande bestämmelse finns för tvistemålens del i 11 kap. 6 §. Vad som sägs i författningskommentaren till denna paragraf gäller i huvudsak även denna bestämmelse. Även om rätten har bedömt att målet kan avgöras även om den tilltalade inte kommer kan ersättning av allmänna medel i vissa fall komma i fråga. Om det är fråga om brott som den tilltalade har erkänt och där det inte är aktuellt att döma till allvarligare påföljd än böter bör dock ersättning av allmänna medel endast undantagsvis komma i fråga.Av andra stycket framgår att regeringen meddelar närmare bestämmelser om ersättningen. 23 kap. 13 § I första-tredje styckena har enbart språkliga ändringar gjorts. I fjärde stycket har hänvisningen till vad som gäller för tilltalad som har rättshjälp tagits bort med anledning av att ersättning för inställelse är en förmån vid rättshjälp (se avsnitt 16.2). I stället hänvisas till föreskrifter som meddelas av regeringen. 23 kap. 15 § Hänvisningen i andra stycket sista meningen till vad som gäller för tilltalad som har rättshjälp har tagits bort med anledning av att ersättning för inställelse är en förmån vid rättshjälp (se avsnitt 16.2). I stället hänvisas till föreskrifter som meddelas av regeringen. 23 kap. 19 § I första stycket har språkliga justeringar gjorts. I andra stycket har hänvisningen till vad som gäller för tilltalad som har rättshjälp tagits bort med anledning av att ersättning för inställelse är en förmån vid rättshjälp (se avsnitt 16.2). I stället hänvisas till föreskrifter som meddelas av regeringen. 30 kap. 12 § I första stycket har endast språkliga ändringar gjorts. I andra stycket har en ändring gjorts i punkt 5 som innehåller en hänvisning till rättshjälpslagen. 31 kap. 1 § Bestämmelsen reglerar den tilltalades ersättningsskyldighet för rättegångs- kostnader i mål där åklagaren för talan. Enligt första stycket skall den tilltalade, om han döms för brottet, ersätta staten för kostnaden för offentlig försvarare, men inte såsom har gällt, kostnader för bevisning m.m. Ändringen har behandlats i avsnitt 13.2. Ingen ändring har gjorts när det gäller återbetalning av kostnader för målsägandebiträde. Av 8 § i förslaget till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde (lagförslag 2.25) framgår att kostnader för sådant biträde skall återbetalas enligt samma regler som gäller för kostnaderna för försvarare. Kostnader för att hämta den tilltalade till rätten skall även i fortsättningen betalas av den som fälls för brottet. Ett tillägg har gjorts till första stycket som ersätter lagen (1946:864) om återgäldande av kostnad för blodundersökning i brottmål. Tillägget, som inte utgör någon ändring i sak i förhållande till den lagen, innebär att den som döms för brottet skall betala de kostnader staten har haft för blodprovstagning och blodundersökning som skett för att utreda det brott han har dömts för. Liksom tidigare gäller alltså att blodundersökning som görs i samband med läkarundersökning, som någon enligt lag eller författning är skyldig att genomgå, inte omfattas av ersättningsskyldigheten. I tredje stycket anges att ersättningsskyldigheten för kostnaderna för försvarare är begränsad till vad den tilltalade skulle ha fått betala i rätts- hjälpsavgift enligt 23 § rättshjälpslagen. Den som har sådana ekonomiska förhållanden att han inte kan beviljas rättshjälp är således ersättningsskyldig för hela kostnaden. Samtliga kostnader för försvararen avses: för arbete, tidsspillan och utlägg. I de fall målsägandebiträde förekommit innebär det att återbetalningsskyldighet skall beräknas på den sammanlagda kostnaden för den offentliga försvararen och målsägandebiträdet. Om kostnaderna skulle vara mycket höga och återbetalningsskyldigheten därmed blir alltför betungande för den dömde kan jämkning ske enligt fjärde stycket. Av ordalydelsen i den nya bestämmelsen framgår att kostnader för hämtning och blodprov inte omfattas av begränsningen. Sådana kostnader skall alltså den som döms för brottet återbetala i sin helhet om inte skäl för jämkning finns enligt fjärde stycket eller kostnaden understiger den gräns som avses i sista stycket. Ändringen får återverkningar på den återbetalningsskyldighet som åläggs i strafföreläggande. Inte heller i dessa fall kommer någon begränsning till rättshjälpsavgifterna att finnas, utöver de som följer av fjärde och femte styckena. Bestämmelsen i tredje stycket sista meningen, att avdrag skall göras för vad den dömde kan ha betalat i avgift för rådgivning, har upphävts med anledning av att sådant avdrag inte får göras från rättshjälpsavgiften i andra fall än när rådgivning har skett i mer än . Ändringen i fjärde stycket är endast språklig. 31 kap. 2 § Bestämmelsen reglerar den tilltalades möjligheter att få ersättning för rättegångskostnader efter en frikännande dom. Hänvisningen till rättshjälpslag i första stycket har ändrats och avser den nya rättshjälpslagen. Bestämmelsen om ersättning för expeditionsavgifter har tagit bort eftersom några sådana avgifter inte längre förekommer i brottmål. Enligt andra stycket kan den som frikänns också få ersättning för sin inställelse enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. 31 kap. 11 § Första stycket har ändrats språkligt. I andra stycket har en hänvisning till annan rättshjälp åt den tilltalade tagits bort. 33 kap. 5 § I andra stycket har uttrycket allmän rättshjälp ersätts av det motsvarande, nya begreppet rättshjälp . 36 kap. 24 § Ändringarna i första stycket är språkliga. I andra stycket har ett tillägg gjorts som innebär ett undantag i förhållande till huvudregeln att ersättningen till ett vittne som har åberopats av en enskild part skall betalas av parten. Enligt den nya bestämmelsen får rätten besluta att ersättningen skall betalas av staten, om det är skäligt med hänsyn till partens ekonomiska förhållanden. Ändringen behandlas i avsnitt 16. Bestämmelsen är tillämplig både i brottmål och tvistemål. För den som beviljats rättshjälp ingår förmånen att åberopade vittnen betalas av allmänna medel. Ett beslut om ersättning enligt den nya bestämmelsen kan bli aktuellt i olika skeden av handläggningen av ett mål. I många fall torde frågan komma upp när vittnen har fått kallelse till förhandling och begär förskott eller när vittnesförhöret har avslutats. För det fall frågan om ersättning tas upp i samband med att parten vill åberopa ett vittne, men inte har ekonomiska möjligheter att svara för ersättning för vittnets inställelse, kan rätten besluta att den ersättning som vittnet kan komma att tillerkännas skall betalas av allmänna medel. Av 37 kap. 3 § tredje stycket samt 40 kap. 19 § andra stycket RB följer att bestämmelsen också gäller om part vill åberopa förhör med målsägande eller partssakkunnig. Som regel bör ersättning inte ges om partens årsinkomst med hänsyn tagen till försörjningsbörda och förmögenhetsförhållande överstiger . Någon utförligare prövning av de ekonomiska förhållandena behöver dock inte göras. Det bör oftast vara tillräckligt att parten lämnar uppgifter om inkomst och försörjningsbörda samt om han eller hon har några särskilda tillgångar. En särskild blankett kommer att utarbetas. Uppgifterna skall lämnas på heder och samvete på samma sätt som vid ansökan om rättshjälp. Någon prövning av hur stora kostnader som kan uppstå skall inte göras. Även mindre kostnader för t.ex. en resa bör kunna ersättas. I de fall beslut att ersättning skall betalas av allmänna medel fattas innan ersättning begärs kan kostnaderna inte heller bedömas. Ersättning till vittnen m.fl. av allmänna medel kommer också i fortsättningen att bestämmas med stöd av bestämmelser meddelade av regeringen, se fjärde stycket. Rätten är enligt 35 kap. 7 § skyldig att se till att onödig bevisning inte åberopas. Någon särskild prövning utöver denna skall inte göras av om vittnesbevisningen bör tillåtas eller inte. Fjärde stycket innehåller endast språkliga ändringar. 48 kap. 2 § I andra stycket har en bestämmelse lagts till som ersätter bestämmelsen i lagen (1946:864) om återgäldande av kostnad för blodundersökning i brottmål såvitt avser strafföreläggande. Bestämmelsen utgör ingen ändring i sak i förhållande till lag. Den innebär att den som godkänner ett strafföreläggande skall betala de kostnader staten har haft för blodprovstagning och blodundersökning som skett för att utreda brottet. Liksom tidigare gäller alltså att blodundersökning som görs i samband med läkarundersökning, som någon enligt lag eller författning är skyldig att genomgå, inte omfattas av ersättnings- skyldigheten. En nyhet i förhållande till vad som gäller är att ersättningsskyldigheten inte är begränsad till vad som skulle ha betalats i rättshjälpsavgift, se kommentaren till 31 kap. 1 §. 49 kap. 5 § Bestämmelsen har ändrats i flera avseenden. I femte punkten har ett tillägg gjorts som innebär att ett beslut där rätten har prövat en fråga om ersättning till en enskild part enligt de nya bestämmelserna i 11 kap. 6 § och 21 kap. 2 a § får överklagas särskilt. I åttonde punkten har hänvisningen till allmän rättshjälp ändrats till den nya motsvarande beteckningen rättshjälp. Nionde punkten, som i sin nuvarande lydelse rör beslut om rättshjälp i brottmål, behandlar den situation som avses i 36 kap. 24 § och som berörts i författningskommentaren, när rätten avslagit en begäran om att den ersättning ett vittne som har åberopats av en enskild part kan komma att begära, skall betalas av allmänna medel. Ett sådant beslut kan möjligen anses omfattas av femte punkten, som avser beslut där rätten prövat en fråga om ersättning till bl.a. ett vittne eller en enskild part. För tydlighetens skull har dock denna särskilda form av beslut reglerats särskilt. 49 kap. 8 § I paragrafen, som behandlar beslut som inte får överklagas, har lagts till beslut om att ersättning för parts inställelse skall betalas av allmänna medel och beslut om att ersättning till vittnen skall betalas av allmänna medel enligt 36 kap. 24 § andra stycket. 24.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1944:133) om kastrering En ny paragraf - 9 § - har införts med anledning av den nya lagtekniska lösningen (se avsnitt 18.1 och lagförslag 2.2). Någon materiell ändring beträffande förutsättningarna att förordna offentligt biträde har inte gjorts i förhållande till 41 § 15 och 42 § rättshjälpslag. Några särskilda bestämmelser beträffande vem som skall förordna om offentligt biträde finns inte i den nya bestämmelsen. Det innebär att i ärenden hos skall denna myndighet förordna biträde ( se 1 § i lagförslag 2.2). 24.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya Paragrafen har justerats med anledning av den nya lagkonstruktionen (se avsnitt 16.2). 24.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:817) om bevisupptagning vid utländsk domstol Paragrafen har justerats med anledning av den nya lagkonstruktionen (se avsnitt 11.3 och 16). 24.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott Paragrafen har justerats med anledning av den nya lagkonstruktionen (se avsnitt 16.2). 24.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap 3 § Paragrafen ersätter de tidigare 3-6 §§. Enligt den nya bestämmelsen som har behandlats i avsnitt 11.3, ersätts inte kostnader i samband med inställelse för blodprov eller annan undersökning.