prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Är biträde förordnat bör denne ta ut förskott på tilläggsavgiften med skäligt belopp allteftersom kostnader för rättshjälpen uppkommer. Bestämmelserna om rättshjälpsavgift finns i 11-15 §§ och 27-30 §§ rättshjälpslagen. har med stöd av 22 § rättshjälpsförordningen meddelat föreskrifter för beräkningen av grundavgift och tilläggsavgift (DVFS B28). ger dessutom ut tabeller över grundavgifter och procentsatser efter vilka den rättssökande skall betala rättshjälpsavgift. Grundavgiften beräknas med utgångspunkt i ett visst fastställt grundbelopp. Överstiger inte den rättssökandes årsinkomst en och en halv gånger basbeloppet är grundavgiften lika med hälften av grundbeloppet. Om årsinkomsten överstiger ett och ett halvt basbelopp men inte två basbelopp är grundavgiften lika med grundbeloppet. För personer med inkomster därutöver ökas grundavgiften enligt vissa i lagen angivna beräkningar för varje basbelopp som inkomsten stiger. Grundbeloppet fastställs av och uppgår fr.o.m. till . Den lägsta grundavgiften är således (beloppet avrundas nedåt till närmast lägre tiotal kronor). Den högsta grundavgiften är . Om det är uppenbart att den rättssökande saknar möjlighet att betala grund- avgift eller tilläggsavgift, får han helt eller delvis befrias från avgift. Denna bestämmelse är avsedd att tillämpas restriktivt. För dödsbon bestäms grundavgiften till ett skäligt belopp med hänsyn till boets behållning och delägarnas ekonomiska förhållanden. Tilläggsavgiften utgörs av en viss procentsats av de rättshjälpskostnader som överstiger en tiondel av basbeloppet. Den kan dock aldrig överstiga grundavgiften. Procentsatsens storlek är beroende av den rättssökandes årsinkomst. Den som har en årsinkomst som är mindre än ett basbelopp behöver inte betala tilläggsavgift. För övriga är procentsatsen 10, . Tilläggsavgift för dödsbon bestäms enligt samma grunder som grundavgiften fastställs. Om den rättssökandes inkomst förändras väsentligt under ett ärendes handläggning skall grundavgiften jämkas efter vad som är skäligt. Jämkning nedåt kan dock aldrig ske av belopp som redan har betalts. Jämkning skall också ske om en väsentlig felbedömning gjorts eller om oriktiga uppgifter legat till grund för beslutet. Har någon befriats från avgift skall detta beslut omprövas om det framkommer att han därefter får möjlighet att betala. Om grundavgiften jämkas skall även procentsatsen och högsta beloppet för tilläggsavgift jämkas. Bestämmelserna om rättshjälpsavgift används också för att beräkna den tilltalades återbetalningsskyldighet i brottmål. Enligt 31 kap. 1 § rätte- gångsbalken skall den tilltalade om han döms för ett brott ersätta staten vad som betalats av allmänna medel för bevisning och ersättning till offentlig försvarare och målsägandebiträde. Den tilltalade är dock inte skyldig att betala mer än vad som skulle ha utgått i grundavgift och tilläggsavgift vid allmän rättshjälp. Beloppet kan jämkas eller efterges om det föreligger skäl för detta med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Utredningen föreslår att den rättssökande även i fortsättningen skall betala en avgift för rättshjälpen och att reglerna om rättshjälpsavgift skall förenklas. Enligt utredningen skall rättshjälpsavgiften beräknas som en viss procentuell andel av ersättningen till rättshjälpsbiträdet och att den rättssökandes ekonomiska underlag (se härom avsnitt 7.2) skall vara avgörande för vilken procentuell andel som skall betalas. Vidare föreslås att det skall finnas fyra avgiftsnivåer och att avgiften skall betalas till biträdet allteftersom kostnaderna uppstår. De allra flesta av remissinstanserna har tillstyrkt avgiftssystemet som sådant eller lämnat det utan erinran. Flera av instanserna anser dock att avgiftsnivån är för hög och att förslaget innebär alltför höga tröskeleffekter. Det finns flera skäl till att den rättssökande bör betala en avgift för rätts- hjälpen. Framför allt medverkar avgiften till att hålla rättshjälpskostnaderna på en rimlig nivå och att ge parterna en likvärdig processekonomisk situation. Ett avgiftssystem bör enligt regeringens mening utformas så att den rättssökande blir medveten om vilka kostnader som uppstår i hans ärende och gör honom intresserad av att hålla dessa nere på samma sätt som den som själv betalar sina kostnader. Om den rättssökande betalar samma avgift oavsett vilka kostnader som uppstår får han inte något sådant intresse. Avgiftssystemet bör alltså utformas så att den rättssökande blir kostnadsmedveten. Systemet bör naturligtvis också vara sådant att det inte motverkar de syften som ligger bakom regler om fördelning av rättegångskostnaderna. Det är dessutom viktigt att systemet är någorlunda begripligt och lätt att administrera. Detta får dock inte leda till att avgifterna sätts så högt att de innebär ett hinder för människor att ta till vara sin rätt. Det nuvarande systemet baseras på den rättssökandes ekonomiska förmåga, vilket av rättviseskäl bör vara ett av kriterierna även i fortsättningen. Frågan är emellertid om antalet avgiftsnivåer bör vara så många som de är . Fördelen med dagens system är att det nästan inte finns några tröskeleffekter alls vad avser grundavgiften. Det kan därför sägas uppfylla höga krav på rättvisa. Emellertid har systemet - som de flesta system som innebär en åtminstone skenbar millimeterrättvisa - stora nackdelar. Det är svåröverskådligt och så detaljerat att nästan varje förändring av den rättssökandes inkomst innebär att grund- avgiften är korrekt. En faktor att beakta är också att i sådana angelägenheter som omfattas av en rättsskyddsförsäkring betalar den rättssökande i praktiken ofta mycket mindre. Ersättning för grundavgiften kan nämligen erhållas från försäkringen. Detta medför att den rättssökande endast betalar självrisken, oftast uppgående till . Trots det nuvarande sofistikerade avgiftssystemet där grundavgiften kan variera från 500 (0) kr till betalar således de allra flesta ungefär samma avgift i de många ärenden som omfattas av en rättsskyddsförsäkring. I fråga om tilläggsavgiften är däremot tröskeleffekterna påtagliga. Beroende på inkomst skall ju den rättssökande betala 10, 20 eller av rättshjälpskostnaderna. Ersättning för tilläggsavgift omfattas inte heller av rättsskyddsförsäkringen. Den rättssökande får därför själv stå för hela kostnaden för tilläggsavgiften. Ett system med rättshjälpsavgift verkar kostnadsdämpande genom att den rättssökande rent faktiskt betalar en del av kostnaderna. Om rättshjälpsavgiften helt eller delvis är rörlig är den också kostnadsdämpande genom att den rättssökande får ett intresse av att hålla nere kostnaderna. Vid rättshjälpslagens tillkomst behövde den rättssökande endast betala en fast, inkomstrelaterad avgift. För en egenkostnad på kanske kunde han sedan processa . Ett sådant system är inte rimligt. Det var därför man införde en tilläggsavgift som är beroende av vilka kostnader ärendet medför. Detta ökar kostnadsmedvetandet och ger en högre kostnad för den rättssökande ju mer han utnyttjar rättshjälpsförmånen. Regeringens utgångspunkt är alltså att det inte är tillräckligt med en fast inkomstrelaterad avgift. Om systemet skall göra den rättssökande mer kostnadsmedveten är det emellertid viktigt att systemet inte är alltför svåröverskådligt och krångligt utan på ett enkelt och påtagligt sätt gör den rättssökande medveten om de kostnader som uppstår för hans rättshjälp och gör honom intresserad av att själv hålla dem nere. Den rättssökande måste vara medveten om att hans åtgärder och önskemål faktiskt kan medföra kostnader för honom. Det nuvarande systemet med en tvådelad avgift samt de komplicerade beräkningsgrunderna uppfyller inte dessa krav. Rättshjälpsavgiften bör i stället bestå av endast en del, som bör vara rörlig. Avgiften kan antingen vara beroende av den tidsrymd inom vilken ärendet pågår eller den kostnad som ärendet för med sig. Det är också tänkbart med en kombination av olika faktorer. Med hänvisning till att systemet inte bör vara alltför komplicerat och svårtillämpat bör dock en kombination av system undvikas. Det skäl som starkast talar för att avgiften skall vara rörlig i förhållande till handläggningstiden är att den rättssökande har möjlighet att arbeta upp ny betalningsförmåga allteftersom tiden går. räknas avgiften ut på grundval av den rättssökandes årsinkomst. Om ett ärende pågår torde ny betalningsförmåga ha upparbetats. Avgiften skulle t.ex. då kunna baseras på månadsinkomsten och betalas en gång så länge ett ärende pågår. Detta skulle medföra att den rättssökande får anledning att se till att ärendet inte fördröjs i onödan. Emellertid ligger inte alltid tidsåtgången under den rätts- sökandes kontroll. Man måste också skilja på tidsutdräkt och tidsåtgång. Om ett mål dröjer behöver detta inte betyda kostnadsökningar i motsvarande mån. Att ett ärende fördröjs kan bero på en motpart som är svårdelgiven eller som på annat sätt söker förhala processen. Det kan också bero på att en förlikningsförhandling drar ut av skäl som rättshjälpsparten inte kan lastas för. Vid en domstol med hög arbetsbelastning eller lägre effektivitet tar det innan en huvudförhandling sätts ut än vid en domstol med lägre belastning eller högre effektivitet. En inställd förhandling på grund av att ett vittne inte infinner sig kan innebära lång tids fördröjning, vilket den rättssökande inte kan påverka. Regeringen drar därför slutsatsen att avgiften inte bör vara rörlig i förhållande till den tid inom vilket ett ärende hand- läggs. är tilläggsavgiften beroende av hur höga rättshjälpskostnaderna är. Ett sådant system torde vara det mest effektiva för att skapa kostnadsmedvetande under förutsättning att avgiften är tillräckligt hög och betalas löpande under ärendets gång. Detta förutsätter att rättshjälpsbiträdet kontinuerligt kräver in avgiften från klienten och därmed håller kostnadsmedvetandet aktuellt. Som tidigare angetts är det viktigt att den rättssökande verkligen kan se vad en ökning av rättshjälpskostnaderna för med sig för honom. Avgiften bör därför vara enkel att räkna ut. Om en viss procentsats fastställs då rättshjälp beviljas kan den rättssökande räkna fram avgiften. Rättshjälpsavgiften bör därför bestämmas som en viss del av kostnaderna. Hur stor denna del skall vara beror på den rättssökandes ekonomiska förhållanden. För att behålla den kostnadsdämpande effekten under ärendets handläggning bör det inte finnas någon övre gräns för hur hög avgiften skall vara. Den rättssökande upparbetar ju också ytterligare betalningsförmåga allteftersom tiden går. Vilka kostnader skall beaktas? Frågan är då vilka kostnader som skall beaktas när avgiften skall fastställas. beräknas tilläggsavgiften som en viss procent av samtliga rättshjälpskostnader. Detta har medfört ett mycket komplicerat och för de flesta svårbegripligt avräkningssystem. Om avgiften beräknas endast på kostnaderna för biträdet kan den fördelen vinnas att biträdet löpande kan debitera den rättssökande avgiften allteftersom arbetet fortskrider. Som anförts är att det viktigt att avgiften betalas regelbundet under ärendets handläggning och inte som att tilläggsavgiften regelmässigt betalas först sedan handläggningen avslutats. Det är betydelsefullt för den rättssökandes kostnadsmedvetande, inte bara att han vet vad han skall betala, utan också att han faktiskt måste betala. Ett sådant system skulle inte innebära några mer betydelsefulla intäkts- minskningar för staten. Kostnaderna för rättshjälpen utgörs nämligen till största delen av kostnader för biträde, försvarare och boutredningsman. Övriga kostnader är utredningskostnader samt kostnad för bevisning och parts inställelse. Kostnaderna för utredning och parts inställelsekostnad uppgår endast till ett mindre belopp. De totala kostnaderna för allmän rättshjälp uppgick under /95 till efter att hänsyn tagits till vad som inbetalats på grund av bestämmelserna om återbetalning. Enligt uppgick rättshjälpskostnaderna för bevisning i tvistemål till ca . Den intäktsminskning som det skulle bli fråga om för det fall avgiften beräknades på endast biträdeskostnaden torde därmed bli marginell. beräknas tilläggsavgiften även på ansökningsavgift som staten står för enligt 9 § 5 rättshjälpslagen. Någon uppgift om hur många tvistemål där ansökningsavgift därmed inte betalas av den rättssökande finns inte. Enligt SCB:s statistik var andelen mål där någon av parterna hade rättshjälp av det totala antalet mål. Någon uppgift om det är käranden eller svaranden som hade rättshjälp finns dock inte och inte heller finns uppgift om rättshjälp beviljats sedan avgift redan betalats. En uppskattning av uteblivna intäkter blir således mycket osäker. Om rättshjälpen görs subsidiär till rättsskydds- försäkringar och om möjligheten att få rättshjälp i enklare ärenden på familje- rättens område minskas (se avsnitt 5 respektive 10) kommer många av dessa mål att falla bort. Statens intäkter torde endast minska marginellt om rättshjälpsavgiften beräknas på endast biträdeskostnader. Däremot innebär förslaget en förenkling som, framförallt med hänsyn till avräkningen, enligt regeringens mening medför så stora fördelar att den marginella intäktsminskning som redovisats kan godtas. Om rättshjälpsavgiften beräknas endast på kostnaden för rättshjälpsbiträdet blir reglerna betydligt lättare att tillämpa jämfört med vad som gäller . Avgiften bör därför beräknas som en viss andel av ersättningen till biträdet. Utredningen föreslår att det skall finnas fyra nivåer där avgiften varierar av kostnaderna beroende av den rättssökandes ekonomiska underlag. Flera av remissinstanserna, däribland , , , Länsrätten i och pekar på de tröskeleffekter som förslaget medför. Regeringen instämmer i att förslaget i vissa fall kan medföra påtagliga tröskeleffekter. Det är emellertid svårt att helt undvika sådana konsekvenser. Som tidigare anförts medför en överdriven rättviseprincip att överskådligheten går förlorad och att det uppstår praktiska problem vid tillämpningen av bestämmelserna. Utredningens förslag bör dock kunna modifieras något utan att avkall behöver göras på begriplighet och effektivitet. Ett lämpligt antal avgiftsnivåer som tar hänsyn till att systemet både bör vara rättvist och lätt att tillämpa är enligt regeringens mening sex nivåer. Mindre kostnader är inte så betungande att de flesta rättssökande inte själva skulle kunna stå för dem. Procentregeln bör därför kompletteras med en regel om att en viss minsta avgift alltid skall betalas, på samma sätt som försäkringsbolagen har en viss minsta självrisk. och anser i sina remissvar att den högsta avgiftsnivån - - bör sänkas. Enligt regeringens mening finns inte skäl för en sänkning. Den som inte beviljas rättshjälp anses ju själv kunna stå för av kostnaderna. Det är då rimligt att anse att den som har sådana ekonomiska förhållanden att han närmar sig gränsen för att inte kunna få rättshjälp får betala av kostnaderna. På så sätt blir också motstående parters processekonomiska situation mer jämbördig. Vi föreslår ett system där avgiften varierar av kostnaderna beroende på den rättssökandes ekonomiska situation, kompletterat med en regel om en minimiavgift som kan variera . För dem som har det sämst ställt behövs inte någon minimiavgift utöver den avgift som skall betalas för den obligatoriska rådgivningen (se härom avsnitt 6). Jämkning bör på samma sätt som kunna ske om den rättssökandes ekonomiska förhållanden ändras väsentligt innan den rättsliga angelägenheten har avslutats. Vi föreslår här att jämkning skall ske på så sätt att procentsatsen sätts ned till någon av de nivåer som anges i lagen. Procentsatsen skall således aldrig kunna understiga . Jämkning nedåt skall aldrig kunna avse redan inbetalade avgifter. I princip bör inte heller jämkning nedåt kunna avse kostnader som redan har uppkommit. Jämkning skall även, liksom enligt nuvarande bestämmelser, kunna ske om en väsentlig felbedömning gjordes då procentsatsen tidigare fastställdes eller om oriktiga uppgifter legat till grund för beslutet. Vilka besparingar som det nya avgiftssystemet medför är svårt att beräkna. Avsikten är inte heller i första hand att göra besparingar genom att öka intäkterna från avgifterna utan att avgiftssystemet som sådant skall medverka till att kostnaderna för rättshjälpen totalt sett minskar. Genom att den rättssökandes avgift påverkas av hur mycket kostnaderna uppgår till i ett ärende får han ett eget intresse av att försöka hålla dessa kostnader på en så låg nivå som möjligt. Detta får särskild betydelse i mer komplicerade och långdragna ärenden där kostnaderna kan uppgå till stora belopp. I dagens system betalar en rättssökande med låg rättshjälpsavgift i praktiken endast för kostnader i början av ett ärende medan kostnader som uppkommer därefter inte påverkar hans avgift. Beräkningar (se bilaga 3) visar att avgifterna i det stora flertalet ärenden kommer att bli ungefär desamma som enligt nuvarande system. I mer kostsamma ärenden blir dock avgifterna högre. Förslaget medför därmed inte någon kostnadsökning för staten även om rättshjälpskostnaderna skulle bli oförändrade. 13.2 Återbetalningsskyldighet i brottmål -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En tilltalad som döms för ett brott skall | | endast återbetala kostnaderna för offentlig försvarare och måls-| | ägandebiträde. Den tilltalade är dock aldrig skyldig att betala | | mer än vad han eller hon skulle fått betala i rättshjälpsavgift.| | Om staten haft kostnader för blodprov och undersökning av sådant| | prov i samband med utredning av ett brott skall den som döms för| | brottet alltid återbetala hela kostnaden. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inga invändningar mot förslagen. i , vars yttrande bifogats Riksåklagarens remissvar, avstyrker dock förslaget om att den tilltalade inte skall ersätta staten för andra kostnader än offentlig försvarare och målsägandebiträde och påtalar att det är inkonsekvent att den som döms för brott skall betala kostnader för blodprovstagning och blodundersökning men inte kostnader för andra betydligt dyrare undersökningar såsom DNA-undersökning och rättsintyg m.m. Skälen för regeringens förslag: Enligt 31 kap. 1 § skall den tilltalade, som huvudregel, om han döms för ett brott i ett mål där åklagaren för talan, ersätta staten för vad som har betalats av allmänna medel för hans inställelse vid rätten under förundersökningen, för bevisning under förundersökningen eller i rättegången samt i ersättning till försvarare. Enligt 8 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde skall den dömde också återbetala kostnaderna för målsägandebiträdet. Den som döms för i första hand trafiknykterhetsbrott skall också enligt lagen (1946:846) om återgäldande av kostnad för blodundersökning i brottmål betala kostnader för att ta blodprov och för blodundersökning. Enligt 31 kap. 1 § tredje stycket är den dömde dock inte skyldig att sammanlagt betala mer än vad han skulle ha fått betala i rätts- hjälpsavgift om han beviljats allmän rättshjälp. Återbetalningsskyldigheten kan också enligt fjärde stycket jämkas eller efterges, om det finns skäl för det med hänsyn till den tilltalades personliga och ekonomiska förhållanden. Utredningens förslag innebär att återbetalningsskyldigheten endast avser kostnaderna för offentlig försvarare och målsägandebiträde. Enligt utredningens förslag skall återbetalningsskyldigheten - liksom nu - begränsas till högst vad den dömde skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift om han haft rättshjälp. Dessutom skulle den dömde alltid få betala hela kostnaden för blodprov och blod- undersökning. De nuvarande bestämmelserna om vad den dömde skall återbetala är komplicerade och omfattande beräkningar måste ofta göras innan betalningsskyldigheten kan fastställas. När allmän rättshjälp beviljats räknas rättshjälpsavgiften fram automatiskt med hjälp av datorer. I brottmål finns ingen sådan teknisk hjälp. I avsnitt 13.1 föreslår vi att rättshjälpsavgiften skall beräknas endast på kostnaderna för rättshjälpsbiträdet. Det finns anledning att överväga om inte denna ordning bör gälla även i brottmål. De totala rättshjälpskostnaderna för brottmål och kostnaderna för målsägandebiträde uppgick under /95 till ca . Enligt uppgift från uppgick statens kostnader för bevisning i brottmål till . Av dessa kostnader återbetalades ca enligt reglerna i 31 kap. . Det är alltså fråga om en mindre del - - av de totala kostnaderna på som återbetalas. Några uppgifter om hur stor del av återbetalade medel som avser bevisning finns inte. Om förhållandet mellan återbetalning som hänför sig till bevisning och kostnaderna för bevisningen är detsamma som förhållandet mellan hela det belopp som återbetalas och de totala kostnaderna för rättshjälp och bevisning i brottmål skulle de återbetalade medel som hänför sig till bevisning uppgå till . Om utredningens förslag genomförs skulle alltså statens kostnader öka med ett belopp i den storleksordningen. Den förenkling som utredningens förslag medför innebär enligt regeringens mening så stora fördelar att en sådan kostnadsökning kan godtas. I stort sett alla remissinstanser tillstyrker också förslagen eller lämnar dem utan erinran. Regeringen föreslår därför att den tilltalades återbetalningsskyldighet skall begränsas till att avse kostnader för offentlig försvarare och målsägandebiträde. En sådan ordning, där ersättning till vittnen och målsägande inte påverkar den tilltalades återbetalningsskyldighet, har också den fördelen att ersättning för inställelse m.m. till dessa kategorier skulle kunna handläggas utanför rättssalen. Det skulle i sin tur innebära både att en huvudförhandling slipper belastas med sådana beslut och att vittnen och målsägande slipper redogöra för sina ekonomiska och andra förhållanden inför parter och åhörare. Förslagen föranleder ändringar i . Utredningen föreslår att kostnaderna för blodprov och blodundersökning skall återbetalas oberoende av den dömdes ekonomiska förhållanden. Regeringen instämmer i de överväganden utredningen har gjort. De kostnader som avses uppstår ofta i ärenden om rattonykterhet. Den dömde respektive den som godkänner ett strafföreläggande bör alltid stå för sådana kostnader. De är också ofta de enda kostnaderna i målet eller ärendet. Regeringens förslag i den här delen innebär att lag ersätts av nya regler i 31 och 48 kap. . 14 Upphörande av rättshjälp -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Nuvarande regler om när rättshjälp skall | | upphöra behålls, liksom reglerna om återbetalning av rättshjälps-| | kostnader när rättshjälpen upphör och överförs till den nya rätts-| | hjälpslagen. De nuvarande bestämmelserna om möjlighet att låta | | rättshjälpen bestå trots att det finns grund för upphörande slopas| | utom beträffande pilot-fallsregeln . | | Två nya grunder för upphörande införs. Enligt den ena skall | | rättshjälpen som huvudregel upphöra när biträdet arbetat i 100 | | timmar. Enligt den andra skall rättshjälpen upphöra om ett | | rättshjälpsbiträde entledigas utan att nytt biträde förordnas. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. De remissinstanser som motsatt sig ett tak för biträdeskostnaderna avstyrker också att rättshjälpen skall upphöra vid 100 arbetade timmar. Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer motsätter sig också att rättshjälpsbiträdet skall vara skyldigt att bevaka att den rättssökande betalar rättshjälpsavgift samt att rättshjälpen skall upphöra om det inte är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om upphörande av allmän rättshjälp finns i 34 § rättshjälpslagen.