prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — Den föreslagna bestämmelsen (punkten 8 i promemorians förslag till övergångsbestämmelser) reglerar emellertid inte frågan om ersättning för utnyttjande av jordbruksundantaget. I bestämmelsen anges att den avser åtgärder som med den nya ordningen, till skillnad från tidigare, skall fordra sortinnehavarens samtycke. Att utnyttja jordbruksundantaget genom att använda hemmaproducerat utsäde kräver inte något sådant samtycke; det är det som är själva innebörden i jordbruksundantaget. Bestämmelsen är således inte tillämplig på den situationen. Inte heller kan någon annan av de föreslagna övergångsbestämmelserna leda till att skyldigheten att betala ersättning för hemma- och legorensat utsäde skjuts upp. Annorlunda förhåller det sig med annat utnyttjande av en växtsort som tidigare fått ske fritt. När det gäller exempelvis en växtsort som är väsentligen avledd av en tidigare registrerad sort, är det tänkbart att någon påbörjat eller gjort investeringar för odlingar utan att kontakta den sortinnehavare som har ensamrätten till den ursprungliga sorten. I en sådan situation skulle med den nya ordningen den ursprungliga sortens innehavare kunna stoppa hela verksamheten. Det gäller även om odlaren själv har beviljats växtförädlarrätt för sin avledda sort. För dessa situationer behövs enligt regeringens mening en regel av det slag som föreslogs i promemorian (övergångsbestämmelserna punkt 8). Att rätten att fortsätta påbörjad verksamhet skulle vara obegränsad i tiden är emellertid knappast motiverat och det skulle dessutom kunna föranleda missbruk. Rätten att fortsätta utnyttjandet bör därför gälla under en viss övergångstid. Liknande regler till skydd för tredje man är för övrigt vedertagna inom immaterialrätten när ensamrätter återupplivas (jfr 74 § andra stycket patentlagen (1967:837) och punkten 5 ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (1993:1406) om ändring i patentlagen, se även punkten 4 ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (1995:1273) om ändring i upphovsrättslagen (1960:729)). Det får anses rimligt att samma principer tillämpas vid utvidgning av ensamrättens omfattning och skyddsomfång som vid återupplivande av en rätt som upphört. I vissa fall torde det framstå som lämpligt att prövningen av om förutsättningarna för registrering är uppfyllda sker enligt äldre bestämmelser. Det föreslogs i promemorian att detta skall gälla ansökningar som redan har officialgranskats och kungjorts. Därmed undviker man att granskningen får göras om från början med prövning av nya villkor för registrering. Remissinstanserna har till övervägande del ställt sig bakom promemorians förslag men också den uppfattningen har förts fram att även ansökningar som getts in men ännu inte kungjorts, när den nya lagen träder i kraft, bör prövas enligt äldre bestämmelser. Som skäl för detta har pekats på att tidpunkten för kungörelse kan bli mer eller mindre godtycklig, då kungörelsen kan försenas av smärre kompletteringar och liknande. Regeringen anser för sin del att de nya bestämmelserna bör ges en så bred tillämpning som möjligt, så länge det inte förorsakar oacceptabla praktiska svårigheter. Därför föreslår regeringen i likhet med vad som föreslogs i promemorian att äldre bestämmelser skall tillämpas vid prövningen av en ansökan endast om ansökningen har kungjorts före ikraftträdandet. Som har nämnts i avsnitt 7.5 bör en övergångsbestämmelse tas in som innebär en modifiering av nyhetskravet för sorter som inte har kunnat skyddas enligt äldre bestämmelser. Sådana sorter skall anses som nya, om de inte har utnyttjats genom marknadsföring eller överlåtelse inom en fyraårsfrist före lagens ikraftträdande. I fråga om slutliga beslut av som har fattats före ikraftträdandet bör äldre bestämmelser om överklagande tillämpas (jfr prop. 1995/96:22 Tvåpartssystem m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna). Som nämnts i avsnitt 7.4 finns det inte anledning för att säga upp sin anslutning till 1961 och konventionstexter. Något bemyndigande för regeringen att företa en sådan uppsägning behövs därför inte. 10.1 Förslaget till växtförädlarrättslag 1 § Den som i har framställt en ny växtsort eller dennes rättsinnehavare kan få ensamrätt att utnyttja växtsorten enligt denna lag (växtförädlarrätt). Den som utomlands har framställt en ny växtsort eller dennes rättsinnehavare kan få växtförädlarrätt till växtsorten, om framställaren är svensk medborgare eller har hemvist i . Växtförädlarrätt kan också förvärvas av 1. den som har framställt en ny växtsort i en främmande stat som är ansluten till den internationella konventionen för skydd av växtför- ädlingsprodukter eller i en stat som är medlem i en mellanstatlig organisation som i sin tur är ansluten till denna konvention eller av en sådan persons rätts- innehavare, eller 2. den som är medborgare eller har hemvist i en sådan stat och som i annat fall än som anges under 1 har framställt en ny växtsort utomlands eller av en sådan persons rättsinnehavare. Första-tredje styckena gäller även den som har upptäckt och vidareutvecklat en ny växtsort eller dennes rättsinnehavare. Växtförädlarrätt förvärvas genom registrering av växtsorten. Första stycket Här ges den grundläggande föreskriften att en förädlare av en ny växtsort eller dennes rättsinnehavare kan få växtförädlarrätt, vilket är en ensamrätt att utnyttja sorten enligt lagen. Vad som avses med växtsort anges i 1 kap. 3 §. Ensamrättens omfattning anges i 2 kap. Liksom enligt växtförädlarrättslag kan växtförädlarrätt förvärvas endast av den fysiska person som har förädlat fram sorten eller av den till vilken förädlarens rätt har övergått. Även den som har framställt en sort i sin anställning i ett företag betraktas som förädlare. Men registrering kan ske i företagets namn under förutsättning att förädlaren överlåtit sin rätt till sorten till företaget. Redan innan ansökan om registrering görs finns alltså en rätt till sorten. Denna rätt kan övergå till annan genom överlåtelse eller i undantagsfall på annat sätt, såsom genom giftorätt, arv eller testamente. Om flera personer anses som förädlare av en sort och själva söker registrering, måste de ansöka gemensamt, såvida inte en eller flera av dem har överlåtit sin rätt till den eller de andra. Arbets- eller uppdragstagares rätt till sorter som de har framställt i tjänsten eller under utförandet av uppdraget regleras inte i bestämmelsen. Frågan får liksom tidigare avgöras med tillämpning av allmänna arbetsrättsliga grundsatser. Regleringen i första stycket innebär att en växtsort kan skyddas oberoende av förädlarens medborgarskap eller hemvist, om förädlingsarbetet har utförts här i landet. Vad beträffar växtförädlarrättens objekt kan noteras att det till skillnad års lag inte finns någon begränsning till särskilt uppräknade släkten och arter. är öppet för hela växtriket. Härigenom uppfylls vad som föreskrivs i artikel 3 lydelse av växtförädlarrättskonventionen. Andra stycket Bestämmelsen stämmer i sak överens med den i 2 § andra stycket lag. Tredje stycket Bestämmelsen svarar i sak mot 2 § tredje stycket lag. Den innebär att växtförädlarrätt kan förvärvas i två fall utöver vad som anges i första och andra styckena. Till en början kan växtförädlarrätt förvärvas av den som har framställt en ny växtsort inom en UPOV-stats territorium. Vidare kan växtförädlarrätt förvärvas av andra som är medborgare eller har hemvist i något land som är medlem i UPOV. En stat kan vara ansluten till växtförädlarrättskonventionen i en eller flera av dess lydelser (t.ex. 1961, 1978 eller text). Länder som är medlemmar i en mellanstalig organisation som är med i UPOV likställs med de stater som själva är medlemmar. Fjärde stycket I denna bestämmelse anges att växtförädlarrätt kan förvärvas - förutom i det fall där förädlaren har framställt en ny växtsort - om han eller hon har upptäckt och vidareutvecklat växtsorten. Förändringen är en anpassning till definitionen av begreppet "förädlare" konventionstext. Avsikten med denna definition är att klargöra att enbart upptäckten av en tidigare okänd växtsort inte berättigar till skydd; om utgångsmaterialet är en redan ex- isterande växtsort, måste förädlaren ha vidareutvecklat den - antingen genom traditionell växtförädling eller genom modern bioteknik - för att växtförädlarrätt skall kunna komma ifråga. Såsom anförts i avsnitt 5.1 är skillnaden mellan 1978 och 1991 års konventionstexter i detta avseende av mer teoretiskt slag. Den som vill utnyttja en upptäckt - det må vara en tidigare okänd variant i den vilda eller en mutation av en odlad växtart - måste i praktiken alltid utveckla sorten innan den kan kan marknadsföras. Detsamma gäller skillnaden mellan 2 § första stycket lag och denna bestämmelse. Införandet av ett krav på att upptäckta sorter skall ha vidareutvecklats är av principiell snarare än praktisk betydelse. Femte stycket Registrering är en förutsättning för förvärv av växtförädlarrätt. Registrering sker i växtsortregistret (se 5 kap. 1 §). 2 § Regeringen får förordna att växtförädlarrätt får förvärvas även i andra fall än som anges i 1 §, om det är av betydande intresse för svensk folkförsörjning eller för den svenska växtodlingen. Regeringen får vidare föreskriva om lagens tillämpning med avseende på andra länder under förutsättning av ömsesidighet eller om det följer av ett sådant avtal med en främmande stat eller mellanfolklig organisation som har godkänt. Första stycket Bestämmelsens sakliga innehåll stämmer överens med 2 § fjärde stycket lag. Andra stycket Bestämmelsen innebär ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om lagens tillämpning med avseende på andra länder. Regeringen får med stöd av bemyndigandet meddela sådana föreskrifter under förutsättning av ömsesidighet eller om det följer av ett avtal med främmande stat eller en mellanstatlig organisation som godkänt. Exempel på sådana avtal är och . Det kommer att leda till att medborgare i samtliga EU-länder och i de ytterligare stater som är anslutna till (, och ) skall kunna förvärva växtförädlarrätt på samma villkor som svenska medborgare, oberoende av om dessa stater är anslutna till UPOV eller ej. Som framgår av avsnitt 7.1 är frågan om tillämplighet på växtförädlarrättsområdet föremål för diskussioner. Om dessa diskussioner skulle leda fram till en allmän uppfattning att principen om nationell behandling enligt gäller även skyddet för växtsorter, ger denna bestämmelse regeringen det handlingsutrymme som är nödvändigt för att uppfylla också åtagandena enligt . 3 § Med växtsort avses i denna lag en samling växter inom en och samma botaniskt systematiska enhet av lägsta kända nivå, om denna samling kan 1. definieras genom kännetecken som har sitt ursprung i en viss genotyp eller kombination av genotyper, 2. skiljas från varje annan grupp av växter genom åtminstone ett av dessa kännetecken, och 3. betraktas som en enhet när det gäller dess lämplighet att förökas i oförändrat skick. Här ges en definition av begreppet "växtsort". Definitionen överensstämmer med den som finns i artikel 1 konventionstext. Begreppet växtsort skall ses isolerat från frågan om förutsättningarna för växtförädlarrätt är uppfyllda. Visserligen anges här både ett särskillnadskrav och ett stabilitetskrav, men nivån på dessa krav är lägre än dem som gäller för beviljande av växtförädlarrätt. För att en samling växter skall anses som en växtsort skall den alltså bl.a. genom vissa kännetecken kunna skiljas från varje annan grupp av växter. För att sorten skall kunna komma i fråga för växtförädlarrätt skall den tydligt kunna skiljas från kända sorter (jfr 3 kap. 3 §). 2 kap. Växtförädlarrättens omfattning 1 § Växtförädlarrätten omfattar 1. den växtsort som registrerats i enlighet med vad som föreskrivs i denna lag, 2. samlingar av växter som inte tydligt skiljer sig från den registrerade sorten, 3. växtsorter som är väsentligen avledda från den registrerade sorten, om den registrerade sorten inte i sin tur är väsentligen avledd, och 4. växtsorter som kan framställas endast genom upprepad användning av den registrerade sorten. En växtsort skall anses som väsentligen avledd om den 1. till övervägande del har avletts från den ursprungliga sorten, eller från en sort som i sig till övervägande del är avledd från den ursprungliga sorten, och då har bibehållit de väsentliga kännetecken som är ett resultat av den ursprungliga sortens genotyp eller kombination av genotyper, 2. klart kan särskiljas från den ursprungliga sorten, och 3. bortsett från de skillnader som beror på avledningsförfarandet överensstämmer med den ursprungliga sorten när det gäller de väsentliga kännetecken som är ett resultat av den ursprungliga sortens genotyp eller kombination av genotyper. Första stycket Till grund för paragrafen ligger artikel 14 (5) lydelse av växt- förädlarrättskonventionenen. Bestämmelsen innebär att skyddsomfånget omfattar inte bara den registrerade växtsorten utan även vissa närbesläktade sorter. Utgångspunkten, att skyddet gäller den registrerade växtsorten, slås fast i första punkten. Enligt andra punkten omfattar skyddet även sorter som är så lika den registrerade sorten att de inte uppfyller särskillnadskravet för registrering. Effekten av denna konstruktion är att om det finns hinder mot registrering av en sort på grund av att den inte i tillräcklig mån skiljer sig från en annan registrerad sort, sorten inte heller kan marknadsföras utan tillstånd av den som har växtförädlarrätten till den registrerade sorten (jfr 2 kap. 2 § första stycket tredje och fjärde punkten). Därigenom undviks att någon sort "hamnar mellan stolarna" så att den inte kan registreras men ändå får marknadsföras fritt. Tredje punkten avser väsentligen avledda sorter. Begreppet definieras i andra stycket. Som framgår av avsnitt 5.5.2 har konventionsföreskriften om att väsentligen avledda sorter skall falla inom skyddsomfånget kommit till för att förhindra att den som arbetar med modern bioteknik skall gynnas på ett otillbörligt sätt framför traditionella växtförädlare. Konsekvensen av detta utökade skyddsomfång är att en växtsort som är väsentligen avledd från en skyddad sort och som uppfyller de grundläggande skyddskriterierna i 3 kap. - nyhet, särskiljbarhet, likformighet och stabilitet - i och för sig kan skyddas, men den får inte utnyttjas utan tillstånd av förädlaren av den ursprungliga sorten. Principen om fri tillgänglighet till växtsorter som resurs för fram- ställning av nya växtsorter kvarstår alltså. Om växtförädlarrätt beviljas för en väsentligen avledd sort uppstår en ensamrätt som är beroende av en annan växtförädlarrätt. Det är viktigt att fastställa när ett sådan beroendeförhållande föreligger. Provningsinstitutionerna bör därför i sina utlåtanden ange om provningen ger vid handen att en sort är väsentligen avledd. För att underlätta denna fastställelse skall sortens ursprung anges i ansökan (jfr 5 kap. 2 §). I fjärde punkten föreskrivs att skyddsomfånget även täcker sorter som kan framställas endast genom upprepad användning av den skyddade sorten. Denna regel kan jämföras med 4 § första stycket 3 lag, vari det föreskrivs att upprepad användning av en skyddad sort för framställning av en annan sort under vissa förutsättningar är en åtgärd som fordrar sortinnehavarens tillstånd. Skillnaden är att det nu inte är åtgärden som sådan som omfattas av ensamrätten; det är resultatet av åtgärden, dvs. den växtsort som framställs, som faller inom den ursprungliga sortens skyddsomfång. Det är alltså först när den nya sorten skall utnyttjas på något sätt som tillstånd behöver inhämtas. Andra stycket Definitionen av en väsentligen avledd sort grundar sig på artikel 14 (5) (b) lydelse av växtförädlarrättskonventionen. Där anges när en sort ("den avledda sorten") skall anses väsentligen avledd från en annan sort ("den ursprungliga sorten"). Den första förutsättningen, som anges i första punkten, är att den avledda sorten till övervägande delen är avledd från antingen den ursprungliga sorten eller från en annan sort som i sin tur är till övervägande del avledd från den ursprungliga sorten. Som en andra förutsättning gäller att den avledda sorten skall tydligt skilja sig från den ursprungliga sorten. Den skall alltså uppfylla det särskillnadskrav som anges i artikel 7. Slutligen krävs att den avledda sorten, bortsett från skillnader som beror på avledningsprocessen, stämmer överens med den ursprungliga sorten vad beträffar de väsentliga kännetecken som är ett resultat av den ursprungliga sortens genotyp eller kombination av genotyper. I artikel 14 (5) (c) i konventionen ges vissa exempel på biotekniska metoder genom vilka väsentligen avledda sorter kan framställas. Till dessa metoder hör urval av en naturlig eller framkallad mutant eller av en somaklonal variant, urval av en avvikande individ bland exemplar av den ursprungliga sorten eller förändring med användning av genteknik. Dessa exempel, liksom de riktlinjer som utarbetats av UPOV:s sekretariat (IOM/6/2 ), kan ge vägledning för tolkningen av begreppet "väsentligen avledd". 2 § Med de undantag som anges i 3 och 4 §§ innebär växtförädlarrätten att ingen utan samtycke av innehavaren av växtförädlarrätten får utnyttja en växtsort eller en annan samling växter som omfattas av växtförädlarrätten genom att 1. producera eller reproducera förökningsmaterial, 2. bearbeta förökningsmaterial för förökningsändamål, 3. bjuda ut förökningsmaterial till försäljning, 4. sälja eller på något annat sätt tillhandahålla förökningsmaterial, 5. exportera förökningsmaterial från , 6. importera förökningsmaterial till , eller 7. lagerhålla förökningsmaterial för något av de ändamål som anges under 1-6. Om innehavaren av växtförädlarrätten inte har haft någon rimlig möjlighet att göra sin rätt gällande med avseende på visst förökningsmaterial, får ingen utan hans eller hennes samtycke utnyttja växtsorten genom att vidta sådana åtgärder som anges i första stycket 1-7 med skördat material som har framställts med hjälp av detta förökningsmaterial. Första stycket Till grund för detta stycke ligger artikel 14 (1) lydelse av växt- förädlarrättskonventionen. Här uppräknas sju slags åtgärder med förökningsmaterial som inte får vidtas utan innehavarens av växtförädlarrätten tillstånd. I anledning av vad Lagrådet anfört angående förökningsmaterial kan sägas att till sådant kan hänföras frö och annat utsäde, som normalt används för reproduktion av en sort, samt sådant vegetativt material som kan användas för förökning. I den sistnämnda kategorin ingår ympkvistar av buskar och träd, revor av jordgubbsplantor, potatisknölar och dylikt men också hela plantor, buskar och träd. Enligt första punkten omfattar ensamrätten produktion och reproduktion (uppförökning) av förökningsmaterial. Till skillnad från vad som gäller enligt 4 § första stycket 1 lag innebär bestämmelsen ett krav på tillstånd även om framställningen av förökningsmaterial inte sker i syfte att bjuda ut materialet till försäljning eller på annat sätt tillhandahålla det för förökningsändamål. Bortsett från de generella undantag som behandlas i 3 § - som bl.a. avser privat verksamhet för icke-kommersiella ändamål - saknar ändamålet med produktionen betydelse. Andra punkten föreskriver att bearbetning av förökningsmaterial för förökningsändamål är en åtgärd som får utföras endast med samtycke av innehavaren av växtförädlarrätten. Med bearbetning avses främst rensning och betning. Bestämmelsen gäller även den som inte själv förfogar över förökningsmaterialet, t.ex. en rensare som arbetar som självständig uppdragstagare. Bestämmelsen i tredje punkten om att utbud av förökningsmaterial till försäljning omfattas av ensamrätten motsvarar 4 § första stycket 2 lag. Detsamma gäller fjärde punkten som föreskriver att samtycke från innehavaren av växtförädlarrätten erfordras för försäljning och annan marknadsföring. Enligt femte punkten omfattar ensamrätten även export av förökningsmaterial. Någon motsvarande bestämmelse finns inte lag. Det har ingen betydelse om det rör sig om export till ett land som är medlem av UPOV eller inte. I sjätte punkten föreskrivs att också import av förökningsmaterial är en verksamhet för vilken innehavaren av växtförädlarrätten skall lämna sitt samtycke. Det gäller oavsett hur materialet skall användas. I detta avseende kan noteras en skillnad i förhållande till lag, enligt vilken endast import av växtmaterial som skall bjudas ut till försäljning för förökningsändamål eller på annat sätt tillhandahållas för sådant ändamål omfattas av ensamrätten. Sjunde punkten avser lagerhållning. I likhet med vad som gäller för rensning och betning enligt andra punkten träffar bestämmelsen även den som inte själv förfogar över växtmaterialet. Den som lagerhåller utsäde eller annat förökningsmaterial på uppdrag av annan behöver alltså tillstånd från innehavaren av växtförädlarrätten för detta. Andra stycket Ensamrätten utsträcks under vissa förutsättningar till att omfatta även skördat material, såsom säd, frukt, bär, blad, sav och virke. En förutsättning är att innehavaren av växtförädlarrätten inte har haft någon rimlig möjlighet att göra sin rätt gällande såvitt avser det förökningsmaterial som har använts för att producera det skördade materialet. Således utvidgas ensamrätten till skördat material när innehavarens rätt inte har kunnat skyddas på ett tidigare stadium i hanteringen, t.ex. vid import av frukt som har odlats i ett land där fruktträd inte kan skyddas genom växtförädlarrätt. Den användning av det skördade materialet som fordrar samtycke av innehavaren av växtförädlarrätten är de åtgärder som anges i första stycket, dvs. försäljning m. m. 3 § Växtförädlarrätten omfattar inte 1. utnyttjande som sker privat och för icke-kommersiella ändamål, 2. utnyttjande för experiment, och 3. utnyttjande för framställning av nya växtsorter. Till grund för bestämmelsen ligger artikel 15 (1) lydelse av växtförädlarrättskonventionen. Första punkten Utnyttjande av skyddade växtsorter som sker privat och för icke-kommersiella ändamål undantas generellt. För att undantaget skall gälla måste båda rekvisiten vara uppfyllda, dvs. verksamheten skall vara av privat natur och ändamålet får inte vara kommersiellt. Om sålunda en person försäljer utsädespotatis som han har odlat i sin villaträdgård, torde ändamålet få anses kommersiellt och utnyttjandet fordra tillstånd av innehavaren av växtförädlarrätten, även om verksamheten inte har den varaktighet som präglar en näringsverksamhet. Andra och tredje punkterna Principen om den fria tillgången till de genetiska resurserna kommer här till uttryck. Växtförädlarrätten skall inte vara något hinder för vetenskap, forskning och utveckling. De genetiska resurserna är därför en källa som växtförädlare och andra forskare fritt får ösa ur. Andra punkten avser experimentell verksamhet i allmänhet, medan tredje punkten avser förädlingsarbete genom vilket nya växtsorter framställs (breeder''''s exemption). Denna verksamhet får alltså bedrivas utan att sortinnehavarens samtycke inhämtas. Förevarande bestämmelser anger dock bara när användningen av den skyddade sorten får ske fritt. De har ingen inverkan på skyddsomfånget som regleras i 1 §. Resultatet av verksamheten kan således omfattas av växt- förädlarrätt enligt 1 § första stycket 3 eller 4. Om man vid förädlingsarbetet har framställt en sort som är att betrakta som väsentligen avledd från den skyd- dade sort som utgjort utgångsmaterial, kommer den nya sorten att falla inom den ursprungliga sortens skyddsomfång. Detsamma gäller om framställningen kräver upprepad användning av den registrerade växtsorten. 4 § Växtförädlarrätten omfattar inte utnyttjande av växtmaterial som har bringats i omsättning inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av innehavaren av växtförädlarrätten eller med dennes samtycke.