prop · GK03100D2 · 1997-01-01 00:00:00 — Lokutionen innan beloppet kan lyftas avses inte omfatta den situationen att det har uppkommit ett överskott på ett skattekonto men den skattskyldige avstår från att enligt 2 § begära att överskottet skall återbetalas till honom eller enligt 7 § första stycket 6 meddelar att beloppet skall användas för betalning av framtida skatteskulder. Även i dessa fall anses beloppet kunna lyftas. Det är ju tillräckligt med en begäran från den skattskyldige. Det innebär att utmätning med stöd av vad som sägs i 9 § första stycket får ske av ett sådant överskott. 9 § Paragrafen innehåller särskilda förfaranderegler riktade till kronofogde- myndigheten. Paragrafen gäller på grund av 1 kap. 4 första stycket även avgift och sådan ränta som belöper på huvudfordringen. Paragrafen ersätter 68 § 6 mom. andra och tredje styckena UBL. Bestämmelserna gäller även mervärdesskatt och ersätter det i 16 kap. 10 § ML intagna förbudet mot utmätning av en fordran på överskjutande skatt vilket alltså är absolut. Av paragrafen följer att utmätning får ske av varje överskott som uppkommit på ett skattekonto efter en skatteavstämning. När det gäller den årliga avstämningen av skattekontot är emellertid en förutsättning att kronofogdemyndigheten först getts tillfälle att ta fordringen i anspråk enligt lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter. Återbetalning när den skattskyldiges adress inte är känd 10 § I första stycket anges vad som skall ske om en återbetalning inte kunnat göras på grund av förhållanden som är hänförliga till den skattskyldige. Paragrafen blir tillämplig t.ex. om den skattskyldige flyttat till en adress som inte är känd för skattemyndigheten eller om han underlåter att lösa in en återbetalning. I förhållande till utredningsförslaget har en ändring av närmast redaktionell natur gjorts. Det belopp som skulle ha återbetalats skall, om det inte kunnat ske, stå kvar på den skattskyldiges skattekonto. Det kan då tas i anspråk för att täcka uppkommande skattefordringar. I andra stycket anges vad som skall gälla om ett överskjutande skattebelopp inte har kunnat återbetalas. Har det inte tagits i anspråk för att täcka en skattefordran från den skatteavstämning då beloppet först uppkom skall det tillfalla staten. Tioårsfristen har valts med tanke på att de allmänna reglerna om preskription i preskriptionslagen (1981:130) nu tillämpas vid återbetalning av skatt enligt 68 § UBL. 1 § I paragrafen anges vilka räntor som skall beräknas enligt lagen. En skuld för skatt, dvs. ett underskott på skattekontot, medför kostnadsränta och en fordran på skatt, dvs. ett överskott på skattekontot, medför intäktsränta. De allmänna motiven bakom de föreslagna räntebestämmelserna finns i avsnitten 13.1 och 13.2. Vid inkomsttaxeringen skall gälla att kostnadsräntan inte får dras av och att intäktsräntan inte skall tas upp som intäkt. Bestämmelser om detta finns i kommunalskattelagen (1928:370). 2 § I första stycket finns den grundläggande bestämmelsen om beräkning av ränta på skattekontot. Ställningen på kontot är utgångspunkten för ränteberäkning enligt de särskilda bestämmelser om kostnadsränta och intäktsränta i kapitlet. Ränteberäkningen skall ske dag för dag i fråga om såväl kostnadsräntan som intäktsräntan. Andra stycket har lagts till efter lagrådsföredragningen för att förenkla lagtexten. För skatt som avses i 4, 5 eller 7 § gäller ett fribelopp om på vilket kostnadsränta inte beräknas fr.o.m. t.o.m. taxeringsåret. 3 § Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Vid beräkning av såväl kostnadsränta som intäktsränta skall den aktuella räntesatsen bestämmas med utgångspunkt i en basränta. I denna paragraf anges grunderna för hur den skall räknas fram. Basräntan skall, som framgår av paragrafen, grunda sig på den räntesats som gäller sexmånaders statsskuldväxlar och fastställas till närmast hela procenttal. Den fastställda basräntan skall gälla fr.o.m. den närmast kommande kalendermånaden. Närmare bestämmelser om hur basräntan skall räknas fram bör ges i förordning. Ett sätt skulle kunna vara att basräntan räknas fram genom att säljräntan på statsskuldväxlarna avläses varje bankdag. Räntenoteringarna fr.o.m. den 16 en månad t.o.m. den 15 därpå sammanvägs till en genomsnittsränta. Beräkningarna bör skötas av främst . Basräntan bör ändras endast om det kan ske med minst en procentenhet. Kostnadsränta på preliminär skatt 4 § Paragrafen har ändrats efter lagrådsföredragningen. Den period under vilken räntan skall beräknas har justerats. Dessutom har en justering skett med anledning av det nya andra stycket om fribelopp som förts in i 2 § andra stycket. har möjlighet att intill året efter inkomståret debitera F-skatt och särskild A-skatt. Efter inkomstårets utgång får sådan skatt debiteras endast om det finns särskilda skäl (11 kap. 3 §). I förevarande paragraf anges efter vilken procentsats kostnadsräntan skall beräknas i fråga om debiterad preliminär skatt som skall betalas in efter taxeringsåret. Ränta skall enligt första stycket utgå enligt mellannivån, dvs. efter en procentsats motsvarande av basräntan, och beräknas fr.o.m. taxeringsåret. Av andra stycket framgår att till den del skatten inte överstiger 20 000 kr skall räntan i stället beräknas fr.o.m. taxeringsåret och efter en räntesats som motsvarar basräntan. Ränta skall beräknas t.o.m. den dag betalning senast skall ske. Betalas skatten före förfallodagen utgår dock inte kostnadsränta efter den dag betalning skett (se 10 §). Sker inte betalning i rätt tid tas på belopp hög kostnadsränta ut för tid efter förfallodagen (se 8 §). Kostnadsränta på slutlig skatt 5 § Paragrafen har ändrats efter lagrådsföredragningen i anledning av det nya andra stycket som förts in i 2 §. Ränteberäkningsperioden har också justerats på så sätt att ränta skall beräknas t.o.m. den dag betalning senast skall ske. Utgångspunkten för ränteberäkningen enligt första stycket är naturligtvis ställningen på skattekontot (jfr 2 § första stycket). I fråga om skatt enligt ett grundläggande beslut om slutlig skatt skall kostnadsränta, efter avdrag enligt 11 kap. 14 § andra stycket 1 och tillägg enligt 11 kap. 14 § andra stycket 2 a och b, beräknas fr.o.m. taxeringsåret t.o.m. den dag betalning senast skall ske efter en räntesats motsvarande av basräntan. Som framgår av andra stycket skall dock räntan till den del det belopp som betalas in efter taxeringsåret inte överstiger dock beräknas fr.o.m. taxeringsåret och efter en räntesats som motsvarar basräntan (se avsnitt 13.2). Ränta beräknas t.o.m. förfallodagen om inte skatten betalas (se 10 §). Om betalning inte sker senast på förfallodagen tas därefter hög kostnadsränta ut på belopp enligt 8 §. Vad som avses med grundläggande beslut om slutlig skatt framgår av 11 kap. 9 §. Ränta enligt denna paragraf skall inte beräknas på skattetillägg eller förseningsavgift. Ränta på sådant belopp utgår först om betalning inte skett i rätt tid. Detta har tydliggjorts genom att hänvisningen i paragrafen till 11 kap. 14 § andra stycket inte omfattar punkt 2 c. Det kan också noteras att på grund av de särskilda regler som gäller för beräkning av kostnadsränta på underuttag av preliminär skatt skall denna beräkning göras separat. Därvid skall dock hänsyn tas till ställningen i övrigt på skattekontot (jfr 2 §). 6 § Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag men med två smärre ändringar. Perioden under vilken räntan skall beräknas har justerats på så sätt att ränta skall beräknas t.o.m. den dag betalning senast skall ske. Vidare har lokutionen dagen efter skattens ursprungliga förfallodag ersatt dagen efter den då skatten skulle ha betalats, om anstånd inte hade beviljats för att uttryckssättet skall motsvara det som valts i 7 §. Kostnadsränta avses, till skillnad från vad som gäller i fråga om anståndsränta, tas ut vid alla former av anstånd, dvs. även vid deklarations- anstånd och vid anstånd på grund av nedsatt betalningsförmåga eller tjänst- av totalförsvarspliktig. Bestämmelserna om anstånd finns intagna i 17 kap. (se avsnitt 22). Kostnadsräntan skall beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan och skall beräknas fr.o.m. dagen efter den då skatten skulle ha betalats om anstånd inte beviljats t.o.m. den dag betalning senast skall ske med anledning av beslutet om anstånd. Har anstånd meddelats enligt 17 kap. 5 eller 7 §, dvs. anstånd vid totalförsvarstjänstgöring eller vid nedsatt betalningsförmåga, skall räntan dock beräknas fr.o.m. dagen efter den då anståndet beviljades. Den avvikande bestämmelsen avseende räntetiden vid anstånd enligt 17 kap. 5 eller 7 § har sin grund i att beslut om sådant anstånd krediteras på skattekontot den dag anståndet beviljas. Den skattskyldige tillgodoräknas därför intäktsränta fr.o.m. dagen efter det att anståndet beviljades. Utgångspunkten för ränteberäkningen är ställningen på skattekontot (jfr 2 § första stycket). Ränta utgår inte för tid efter det att betalning skett om skatten betalas (jfr 10 §). Betalas skatten inte senast den dag betalning senast skall ske enligt anståndsbeslutet tas hög kostnadsränta ut enligt 8 § på belopp som överstiger . Kostnadsränta vid omprövning och överklagande 7 § Paragrafen har ändrats efter lagrådsföredragningen i anledning av det nya andra stycket som förts in i 2 §. Den period under vilken räntan skall beräknas har också justerats. Första stycket gäller beräkning av kostnadsränta på skatt som skall betalas på grund av ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol. Ränta skall beräknas fr.o.m. dagen efter den ursprungliga förfallodagen eller, när det är fråga om slutlig skatt, fr.o.m. taxeringsåret, t.o.m. den dag betalning senast skall ske med anledning av skattemyndighetens eller domstolens beslut. Vad som avses med slutlig skatt framgår av 11 kap. 9 §. Som framgår av 2 § andra stycket skall kostnadsränta inte beräknas för tiden fr.o.m. t.o.m. på belopp upp till och med . Det förtjänar också påpekas att förevarande paragraf naturligtvis skall läsas tillsammans med bestämmelsen i 2 § första stycket, av vilken det framgår att ränteberäkningen har sin utgångspunkt i ställningen på skattekontot. När en fastighet, för vilken frivillig skattskyldighet för uthyrning föreligger enligt mervärdesskattelagen, säljs efter ett konkursutbrott och återföringsskyldighet uppkommer, skall den mervärdesskatt som konkursgäldenären (fastighetsägaren) gjort avdrag för återföras i dennes sista mervärdesskatteredovisning (9 kap. 5 § femte stycket första meningen och 13 kap. 28 § ML). Den skatt som konkursboet dragit av skall redovisas av konkursboet. Enligt nuvarande lydelse av 16 kap. 12 § ML skall i detta fall respitränta inte beräknas för återföring som görs i konkursgäldenärens redovisning. I utredningens förslag finns ingen bestämmelse motsvarande detta, vilket innebär att kostnadsränta skulle komma att beräknas från konkursgäldenärens sista redovisningsperiod. Reglerna i skattebetalningslagen bör emellertid, precis som i mervärdesskattelagen, anpassas till denna speciella situation. Det är dock först när fastigheten sålts som det blir känt hur stort belopp som skall återföras. I andra stycket har därför tagits in en bestämmelse om att kostnadsränta i dessa fall inte skall beräknas för tid fram t.o.m. den dag som det återförda beloppet skall betalas enligt skattemyndighetens beslut. Tredje stycket reglerar nivån på ränteuttaget. Räntan skall beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan. Om skatten skall betalas på grund av ett beslut om skönsbeskattning i avsaknad av redovisning enligt 11 kap. 19 § andra stycket beräknas dock kostnadsräntan efter en räntesats som motsvarar basräntan plus . Kostnadsränta vid för sen betalning 8 § Bestämmelser om en administrativ sanktion vid för sen skattebetalning i form av en dröjsmålsavgift finns i 58 § UBL. Till dessa bestämmelser finns hänvisningar i bl.a. 28 § USAL och 16 kap. 7 § ML. När det gäller uppbörd av skatt enligt uppbördslagen finns ytterligare räntebestämmelser vid för sen betalning i form av kvarskatteavgift (27 § 3 mom. UBL) och respitränta (32 § UBL). När det gäller arbetsgivaravgifter och mervärdesskatt finns bestämmelser om respitränta i 14 § USAL respektive 16 kap. 12 § ML. Bestämmelser om ränta vid betalningsanstånd finns i 49 § 4 mom. UBL, 13 § USAL och 16 kap. 13 § ML. Förevarande paragraf, som reglerar kostnadsränta vid för sen betalning, ersätter till stora delar de nuvarande reglerna om dröjsmålsavgift och respitränta. Det kan här t.ex. vara fråga om att skatt visserligen redovisats men inte betalats in eller sådana situationer som regleras i 4-7 §§. Vid för sen betalning tas hög kostnadsränta ut, vilket innebär att räntan beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan plus 15 procent- enheter. Till den del skatten inte överstiger skall dock ränta beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan. Enligt 1 kap. 4 § första stycket skall vad som sägs i denna lag om skatt och skattskyldig gälla även avgift och avgiftsskyldig. Detsamma gäller i fråga om skattetillägg, förseningsavgift och ränta och den som är skyldig att betala skattetillägget, avgiften eller räntan. Detta innebär att ränta kommer att tas ut även på särskilda avgifter som inte betalas i rätt tid. En avrundningsregel som skall tillämpas även vid ränteberäkning finns i 23 kap. 1 §. Kostnadsränta vid indrivning m.m. 9 § Låg kostnadsränta, alltså en räntesats som motsvarar basräntan, tas ut på skattebelopp som lämnats för indrivning. Att ett belopp anses ha lämnats för indrivning när det har registrerats i utsökningsregistret framgår av 2 kap. 30 § tredje stycket utsökningsbalken. Den låga kostnadsräntan skall också tas ut för skatt som omfattas av ett beslut som lämnats till kronofogdemyndigheten för verkställighet enligt lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Ränta beräknas fr.o.m. dagen efter den då beslutet om skatten registrerades i utsökningsregistret. Påförande av kostnadsränta m.m. 10 § Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket anges när kostnadsräntan skall påföras den skattskyldige. Det skall ske . Bestämmelsen medför sålunda en beräkning av ränta på ränta. Att kostnadsränta inte skall beräknas efter den dag betalning skett eller skattefordringen preskriberats följer av andra stycket. 11 § Paragrafen innehåller en bestämmelse som ger skattemyndigheten möjlighet att helt eller delvis befria den skattskyldige från skyldigheten att betala kostnadsränta. Paragrafen ersätter 27 § 4 mom., 27 a §, 32 a §, 49 § 5 mom. och 58 § 6 mom. UBL, 13 § femte stycket, 14 § sista stycket och 28 § sista stycket USAL samt 16 kap. 7 § fjärde stycket och 14 § ML. Motiven bakom bestämmelsen har utvecklats i avsnitt 13.3. Möjlighet finns alltså att i vissa fall efterge eller underlåta att påföra en kostnadsränta. Denna möjlighet avses främst gälla betalningsskyldiga som inte har löpande skatte- och avgiftsbetalningar och bör i första hand grundas på omständigheter som rör den betalningsskyldiges person. Som exempel på en sådan omständighet kan nämnas sjukdom och med sjukdom jämförbara förhållanden som medfört att betalningsskyldigheten inte kunnat fullgöras av den betalningsskyldige själv eller annan som han kunnat anlita. Det kan också vara fråga om något annat förhållande som den betalningsskyldige inte kunnat råda över. Det får då förutsättas att betalningsskyldigheten fullgörs så snart det förhållande som orsakat förseningen upphört. I en befrielsesituation kan det dessutom finnas anledning att väga in hur den skattskyldige tidigare skött sina betalningar. Det är emellertid omständigheterna i det enskilda fallet som bör avgöra om befrielse skall medges. misskötsamhet utesluter därför inte befrielse vid exempelvis sjukdom eller olyckshändelse. Kostnadsränta bör inte heller tas ut om en betalning inte kunnat registreras på skattemyndighetens särskilda konto i rätt tid på grund av något förhållande som skattemyndigheten har ansvar för. Som befrielsegrund kan undantagsvis också betraktas det förhållandet att ett betalningsinstitut som anlitats för inbetalningen inte på normalt sätt kunnat överföra betalningen till skattemyndighetens konto, även om detta i och för sig bör ses som en fråga mellan den skattskyldige och betalningsinstitutet. På inrådan av Lagrådet har bestämmelsen i 12 § i det remitterade förslaget flyttas fram till 15 § som därefter betecknas 14 §. Paragraferna 13, 14 , 16 och 17 i det remitterade förslaget betecknas 12, 13, 15 respektive 16. 12 § Paragrafen har ändrats efter lagrådsföredragningen. I första meningen finns bestämmelserna om när intäktsränta skall lämnas. Utgångspunkten för ränteberäkningen är, förutom vad som anges i paragrafen, också ställningen på skattekontot (jfr 2 § första stycket). I paragrafens andra mening anges utgångspunkten för ränteberäkningen i omprövnings- och överklagandefall. Undantag från bestämmelserna finns i 13 §. Bestämmelser om basräntan finns i 3 §. En avrundningsregel som blir tillämplig vid ränteberäkningen finns i 23 kap. 1 §. 13 § Första stycket innehåller två undantag från huvudregeln i 12 § när det gäller intäktsränta. Punkt 1 omfattar skatt som skall betalas tillbaka på grund av nedsättning enligt 11 kap. 13 § eller ett beslut om slutlig skatt. Med beslut om slutlig skatt i detta sammanhang avses såväl grundläggande beslut, som omprövningsbeslut och beslut av domstol. Punkt 2 tar sikte på förtida återbetalning av preliminär skatt. Kompletterande bestämmelser till första stycket finns i 16 §. I andra stycket finns ytterligare ett undantag från huvudregeln i 12 § som tar sikte på överskjutande ingående mervärdesskatt. I förhållande till det remitterade förslaget har endast redaktionella ändringar gjorts. 14 § I paragrafen anges att även intäktsräntan skall bestämmas med utgångspunkt i basräntan. Bestämmelsen ersätter tillsammans med 3, 13 och 14 §§ nuvarande regler om ö-skatteränta i 69 § 1 mom. UBL samt restitutionsränta i 69 § 2 mom. UBL, 24 § USAL och 16 kap. 15 § ML. I paragrafen anges också när intäktsräntan skall tillgodoföras den skatt- skyldige. Det skall ske månatligen. Bestämmelsen medför sålunda en beräkning av ränta på ränta. 15 § I paragrafen anges vad som skall gälla om ett beslut som legat till grund för ränteberäkningen ändras. Då skall ränteberäkningen göras om. Paragrafen ersätter bl.a. 27 § 3 mom. tredje stycket, 69 § 1 mom. femte stycket och 69 § 2 mom. UBL. Paragrafen blir tillämplig även om den skattskyldige har fått anstånd enligt 17 kap. 2 § och yrkandet om omprövning eller överklagandet har bifallits. Bestämmelserna ersätter i den delen 49 § 4 mom. tredje stycket UBL, 13 § fjärde stycket USAL och 16 kap. 13 § ML. 16 § Paragrafen innehåller bestämmelser som kompletterar 4, 5, 7 och 13 §§. De blir tillämpliga vid beräkning av både kostnadsränta och intäktsränta om är eller och vid beräkning av kostnadsränta om är eller . I dessa fall skall ränteberäkningen ske fr.o.m. närmast . I förhållande till det remitterade förslaget har hänvisningen till 8 § slopats. I övrigt har endast redaktionella ändringar gjorts. 1 § Bestämmelser om indrivning finns i bl.a. 59 § första stycket UBL, 28 a § första och andra meningarna USAL och 16 kap. 16 § första stycket ML. Förevarande paragraf ersätter nu nämnda bestämmelser. I första stycket anges huvudregeln om när en skattefordran skall lämnas för indrivning. När det gäller sådana sattskyldiga som är skyldiga att lämna skattedeklaration eller som utan att vara skyldiga att lämna sådan deklaration har F-skattsedel skall, enligt punkt 1, en skattefordran lämnas för indrivning först när den uppgår till . I övriga fall skall en skattefordran lämnas för indrivning när den uppgår till . Detta anges i punkt 2. I första stycket ges möjlighet att underlåta att begära indrivning om särskilda skäl talar mot en sådan begäran. Exempel på detta är det fallet att den skattskyldige har ansökt om anstånd med betalningen av skatten och skattemyndigheten ännu inte har hunnit besluta i anståndsfrågan, men det finns skäl som talar för att anstånd kan komma att medges. I andra stycket finns en regel som kompletterar första stycket. Den är tillämplig på skattskyldiga som avses i första stycket 1, när skatteford- ringen understiger men uppgår till . Om ett sådant belopp varit obetalt skall det lämnas för indrivning. Vad som menas med anges inte här. Avsikten är att föreskrift om detta skall kunna meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. En utgångspunkt bör dock vara att tiden i vart fall inte bör vara . Beloppsgränserna avviker delvis från vad utredningen föreslagit. Skälen för de gränser som valts anges i avsnitt 14.2. 2 § I paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningsförslaget, finns en regel som kompletterar 1 §. Den ger skattemyndigheten möjlighet att i ett par särskilt angivna fall, eller om det annars finns särskilda skäl, begära indrivning även om villkoren för indrivning enligt 1 § inte är uppfyllda (s.k. snabbrestföring). Som exempel på särskilda skäl att begära indrivning utan att förutsättningarna enligt 1 § är uppfyllda kan nämnas det fallet att en skattskyldig systematiskt utnyttjar beloppsgränserna för att skaffa sig kredit. Ett annat exempel är fall där det är fara i dröjsmål därför att den skattskyldige är i färd med att göra sina tillgångar oåtkomliga för exekution. 3 § I paragrafen finns en bestämmelse om att den skattskyldige skall uppmanas att betala en skattefordran innan den lämnas för indrivning. Skatte- myndigheten har emellertid möjlighet att begära indrivning utan att först sända ut en betalningsuppmaning om det finns särskilda skäl. De skäl som åsyftas är i huvudsak samma skäl som kan föranleda snabbrestföring enligt 2 §. 4 § I första stycket finns en hänvisning till bestämmelserna om indrivning i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. I andra stycket anges att vid indrivning får verkställighet enligt utsök- ningsbalken ske. Det innebär att verkställighet får ske utan föregående dom. Av bestämmelsen följer att överlämnandet av ett underskott på ett skattekonto för indrivning är att anse som exekutionstitel i fråga om det överlämnade beloppet. Motsvarande bestämmelser finns nu i 59 § andra stycket UBL, 28 a § USAL och 16 kap. 16 § andra stycket ML. 5 § I paragrafen hänvisas beträffande tidpunkten när ansökan om verkställighet skall anses gjord till bestämmelserna i 2 kap 30 § tredje stycket utsökningsbalken. Där föreskrivs att ansökan skall anses gjord när indrivningsuppdraget har förts in i exekutionsväsendets system för automatisk databehandling och uppgifterna är tillgängliga för kronofogdemyndigheten. Ansökningar om verkställighet i allmänt mål görs vanligen hos på medium för automatisk databehandling. När indrivning begärs enligt särskilda bestämmelser direkt hos en kronofogdemyndighet som är behörig att pröva frågan om utmätning, anses ansökan gjord när ansökningshandlingarna har kommit in till myndigheten. Den senare bestämmelsen har tillkommit med tanke på fall där saken är så brådskande att de vanliga rutinerna för överlämnande för indrivning inte kan användas. Tidpunkten är av betydelse bl.a. vid beräkningen av ränta och preskriptionstid. 6 § Genom bestämmelsen i första stycket klargörs att begäran om indrivning omfattar också den ränta som belöper på det belopp som skattemyn- digheten lämnat över för indrivning. I andra stycket anges att det är kronofogdemyndigheten som skall beräkna räntan på skattebeloppet för tiden efter det att beloppet har lämnats för indrivning. Av detta följer inte med nödvändighet att räntan beräknas i exekutionsväsendets ADB-system. En annan möjlighet är att den beräknas i skattekontosystemet och att uppgifterna överförs därifrån till kronofogdemyndigheten (jfr avsnitt 14.4). Av bestämmelsen följer dock att det är kronofogdemyndigheten som ansvarar för att beräkningen av ränta för tiden efter överlämnandet för indrivning är riktig.