prop · GK0365 · 1997-01-01 00:00:00 — Det obehag och den oro som många näringsidkare sålunda sagt sig känna utgör med hänsyn till den känsliga information som det är fråga om ett intrång i deras personliga integritet. Som Upplysningscentralen påpekar uppställer kreditupplysningslagen inte något krav på att legitima skäl skall föreligga vid beställning av kreditupplysningar om näringsidkare. Sålunda gäller bestämmelsen i 9 § endast för kreditupplysningar avseende fysiska personer som inte är näringsidkare eller näringsanknutna. Sådana kreditupplysningar får inte lämnas ut om det finns anledning att anta att upplysningen kommer att användas av någon annan än den som på grund av ett ingånget eller ifrågasatt kreditavtal eller någon annan liknande anledning har behov av upplysningen. Härmed är dock inte sagt att det är önskvärt att kreditupplysningar om näringsidkare begärs av vilket skäl som helst. Av definitionen av kredit- upplysning i 2 § framgår att med kreditupplysning avses uppgifter m.m. som lämnas till ledning för bedömning av annans kreditvärdighet eller vederhäftighet i övrigt i ekonomiskt hänseende. Möjligheten att med stöd av kreditupplysningslagen få upplysningar om andra personer är följaktligen inte tänkt att stå till buds för andra syften än för att göra ekonomiska bedömningar av den omfrågade. En rätt för näringsidkare att få en beställaruppgift kan motverka att kreditupplysningar begärs av ren nyfikenhet eller av något annat skäl som inte har med en ekonomisk bedömning av den omfrågade att göra. En rätt till beställaruppgift har också den fördelen att näringsidkaren får möjlighet att rätta felaktiga eller missvisande uppgifter direkt hos beställaren. Upplysningscentralen och Soliditet framhåller i det sammanhanget att 12 § kreditupplysningslagen föreskriver en skyldighet för kreditupplysningsföretagen att utreda påståenden om felaktiga eller missvisande uppgifter. Enligt regeringens mening förtar dock inte den utredningsskyldighet som föreskrivs i 12 § den fördel som ligger i att en näringsidkare som får en beställaruppgift snabbt och enkelt kan ta kontakt direkt med beställaren av en kreditupplysning och rätta till felaktiga eller missvisande uppgifter. En kreditupplysning kan också, utan att direkt vara oriktig eller missvisande, ge en ofullständig bild av näringsidkarens ekonomiska situation.Om näringsidkaren vet vem beställaren är kan han direkt till denne lämna uppgifter som komplette- rar underlaget för bedömningen. Denna möjlighet kan vara av stor betydelse inte minst för småföretagare. Till stöd för den nuvarande ordningen har särskilt framförts att en rätt för näringsidkare att få en beställaruppgift kan verka återhållande på benägenheten att begära kreditupplysningar. Det kan vara känsligt, har det sagts, för en näringsidkare att kontrollera ett existerande kundförhållande på grund av att han befarar att kunden kan ha svårt att klara av sina åtaganden. Det kan också vara känsligt att begära en kreditupplysning om en företagare med avsikt att undersöka om det kan vara av intresse att göra affärer med företaget. Detta gäller inte minst när det är fråga om att undersöka förut- sättningarna för att förvärva den omfrågades företag. Upplysningscentralen och Soliditet framhåller i anslutning härtill att ett krav på beställaruppgifter till näringsidkare motverkar en effektivisering av kreditupplysningsverksamheten. De pekar därvid på risken för att en sådan ordning leder till en ovillighet att lämna kredit och till sämre kreditvillkor. Bland vissa företagare betraktas det som en naturlig åtgärd att undersöka en motparts - eller en tilltänkt motparts - ekonomiska situation. Det finns enligt regeringens mening anledning att sträva efter att detta synsätt slår igenom på bredare front. De farhågor som uttryckts om att den föreslagna ordningen kan få en återhållande verkan på benägenheten att begära kreditupplysningar utgör mot denna bakgrund inte något avgörande skäl mot att rätten till beställaruppgift utvidgas till att avse även näringsidkare. I vissa sammanhang, som i fråga om det ovan angivna exemplet där en kreditupplysning begärs som en förberedelse till ett beslut att förvärva den omfrågades företag, kan den presumtive förvärvaren dock ha goda skäl för att inte vilja avslöja sin identitet. I ett sådant fall kan en ordning med beställaruppgift därför ha en återhållande effekt på benägenheten att begära kreditupplysningar. Betydelsen härav bör dock inte överdrivas eftersom den viktigaste informationen inför ett företagsförvärv finns tillgänglig på annat sätt, exempelvis genom offentliga bokslutshandlingar. Upplysningscentralen har som ytterligare ett argument mot att beställaruppgift lämnas i näringsidkarsammanhang anfört att en sådan ordning skulle komma att leda till att kreditgivare i större omfattning än kommer att utnyttja kronofogdemyndigheternas register eftersom kreditgivarnas identitet då inte behöver avslöjas. Att kreditgivare i stället för att begära kreditupplysningar väljer att in- hämta uppgifter från offentligt tillgängliga källor är ett naturligt inslag i ett samhälle med utbredd offentlighet i fråga om uppgifter hos myndigheter. Vad Upplysningscentralen anfört om att fler kreditgivare kan komma att vända sig till kronofogdemyndigheterna utgör därför inget tungt vägande skäl mot ett krav på beställaruppgift även beträffande näringsidkare. , , Upplysningscentralen och Soliditet hävdar också att ett krav på beställaruppgift även till näringsidkare skulle vara unikt för . Skyldigheten av avslöja sin identitet skulle, menar de, kunna få negativa konsekvenser för svenska företag i den internationella handeln. Det helt övervägande antalet företag som driver handel internationellt torde vara juridiska personer. Så länge en kreditupplysning avser enbart den juridiska personen innebär inte det föreslagna kravet på beställaruppgift någon förändring. Betydelsen av att ett sådant krav införs torde därför under alla förhållande vara begränsad i fråga om svenska företags möjligheter att hävda sig i den internationella handeln. Härtill kommer att det i vissa andra länder, t.ex. i och , är möjligt även för näringsidkare att få uppgifter om vem som har begärt en kreditupplysning om dem. Det föreslagna systemet skulle i så måtto inte bli unikt för . De invändningar som har anförts mot en ordning med beställaruppgift beträffande alla fysiska personer kan inte frånkännas betydelse. Regeringen anser dock att skälen för en sådan ordning är så starka att en rätt till beställaruppgift nu bör införas för alla fysiska personer. Särskilt bety- delsefull är därvid den omständigheten att den nuvarande ordningen uppenbarligen vållar betydande obehag och irritation och av många uppfattas som ett obehörigt intrång i den personliga integriteten. En större öppenhet med avseende på kreditupplysningar avseende fysiska personer måste ses som en allmänt önskvärd utveckling. Även näringsidkare och näringsanknutna personer bör sålunda ha rätt till beställaruppgift i samband med att de får ett meddelande enligt 11 § (kreditupplysningskopia). De skäl som anförts till stöd för ett krav på beställaruppgift gör sig i viss mån gällande även i fråga om rätten till besked om vilka råd och omdömen som lämnats. Särskilt integritetsaspekten är viktig men även den omständigheten att en person får anses ha ett berättigat intresse att få veta vilka omdömen och råd som lämnas om honom i kommersiella sammanhang. Kreditupplysningsföretagen bör i kreditupplysningar inte lämna andra råd och omdömen än sådana som de kan stå för inför såväl beställaren av upplysningen som den omfrågade. De farhågor som några av remissinstanserna - däribland Upplysningscentralen och Soliditet - framfört om att kreditupplysningsföretagen skulle tvingas bli försiktigare i sina råd och omdömen avseende näringsidkare om dessa fick rätt till besked om de råd och omdömen som lämnats utgör mot den bakgrunden inte något vägande skäl mot den föreslagna lösningen. Detsamma gäller vad dessa remissinstanser anfört om att det uppkommer en risk för diskussioner mellan kreditupplysningsföretagen och de omfrågade personerna om lämnade råd och omdömen. I likhet med andra fysiska personer bör därför även näringsidkare och näringsanknutna personer få reda på inte bara vilka faktiska uppgifter som har lämnats om dem utan också vilka omdömen och råd som kreditupplysningen har innehållit. Även juridiska personer kan ha ett intresse av att få veta vilka uppgifter som har lämnats om dem och vem som har beställt upplysningen. Det kan bl.a. vara av vikt för juridiska personer lika väl som för enskilda näringsidkare att snabbt kunna rätta felaktiga eller missvisande uppgifter direkt hos beställaren. När det gäller juridiska personer finns emellertid inte något behov att med hänsyn till integritetsskyddsintressen låta den omfrågade få besked om att en kreditupplysning lämnats och om innehållet i denna. Inte heller har det i diskussionerna rörande dessa frågor höjts några röster för att en sådan rätt för juridiska personer skulle införas. Av betydelse är vidare att ett utökat uppgiftslämnande i fråga om juridiska personer skulle medföra kraftigt ökade kostnader för kreditupplysningsföretagen och därmed för kreditupplysningsverksamheten som sådan, eftersom juridiska personer inte har rätt att få vare sig kreditupplysningskopior eller beställa- ruppgifter. Med hänsyn till det anförda anser regeringen i likhet med utredningen att de juridiska personerna även i fortsättningen bör stå utanför bestämmelserna i 11 § kreditupplysningslagen. Någon laglig rätt för dem till kreditupplysningskopior eller beställaruppgifter bör alltså inte införas. Ändringarna föreslås träda i kraft . De föreskrifter som Datainspektionen har meddelat med stöd av de äldre bestämmelserna bör gälla även fortsättningsvis. I 3 § fjärde stycket föreslås en bestämmelse som innebär att kreditinstitut som enligt 3 § andra stycket 1, 2, 4, eller 5 har rätt att bedriva kreditupplysningsverksamhet med stöd av sitt grundläggande tillstånd skall anmäla till Datainspektionen om de avser att bedriva kreditupplys- ningsverksamhet. Anmälningen skall göras i förväg. Vissa av instituten ingår i frikretsen och omfattas därmed inte av lagen. Ett sådant institut kan således driva kreditupp- lysningsverksamhet inom frikretsen utan tillstånd. Om institutet avser att fortsätta med verksamheten efter det att de nya bestämmelserna har trätt i kraft, kommer lagens regler att gälla. Verksamheten kommer därmed att stå under tillsyn av Datainspektionen. För att ge inspektionen möjlighet att meddela de villkor som behövs för verksamheten och i övrigt utöva sin tillsyn bör de ifrågavarande instituten åläggas att från det att de föreslagna ändringarna träder i kraft anmäla till Datainspektionen att institutet avser att fortsätta med sin verksamhet. En övergångsbestämmelse med detta innehåll bör införas. Vidare behövs en övergångsbestämmelse som anknyter till en ändring i 6 §. I uppräkningen i 6 § andra stycket första meningen anges uppgifter om åtgärder enligt lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda. Denna lag har upphävts och ersatts först av lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. och därefter av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Sistnämnda lag bör ersätta lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda i uppräkningen i 6 § andra stycket. I övergångsbestämmelserna bör anges att bestämmelsen i 6 § andra stycket första meningen även gäller i fråga om en uppgift om att någon har varit föremål för en åtgärd enligt lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda eller lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. Förslaget om att frikretsen skall avskaffas medför att kreditupplysningslagens regler blir tillämpliga även när banker och vissa andra kreditinstitut bedriver kreditupplysningsverksamhet. Genom att de aktuella instituten föreslås kunna bedriva kreditupplysningsverksamhet med stöd av sitt grundläggande tillstånd medför avskaffandet av frikretsen dock inte någon ökad tillståndsprövning för Datainspektionen. Inte heller bör omfattningen av tillståndsprövning avseende kreditinstituten nämnvärt påverkas av förslaget. Datainspektionens tillsyn kommer som en konsekvens av frikretsens avskaffande att avse även de berörda kreditinstituten. Den kreditupplysningsverksamhet som bedrivs av kreditinstituten i egen regi får emellertid antas vara av begränsad omfattning även . Ökningen av Datainspektionens arbetsbelastning bör med hänsyn härtill bli endast marginell. Till detta skall läggas att det också föreslås att Datainspektionen skall ha rätt att ta ut avgifter för tillsynen. Förslaget om ökade möjligheter att utväxla information om betalnings- försummelser, kreditengagemang och kreditmissbruk innebär att dessa frågor får sin reglering direkt i lagen. Någon särskild dispensprövning av Datainspektionen behövs därmed inte längre. Det bör i någon mån förenkla inspektionens arbete. Ett annat förslag som här också bör beröras är att inte bara privatpersoner utan också personer som är näringsidkare eller på annat sätt anknutna till näringsverksamhet skall få rätt till s.k. beställaruppgifter. Med hänsyn till att beställaruppgifter - på samma sätt som när det är fråga om privatpersoner - kan lämnas på de kreditupplysningskopior som redan med dagens system skickas ut, blir kreditupplysningsföretagens ökade kostnader för beställaruppgifter begränsade. Genom att kreditupplysningslagen blir tillämplig även på Upplysningscentralens bankinterna verksamhet kommer den i lagen föreskrivna skyldigheten att lämna kreditupplysningskopior och beställaruppgifter att åvila Upplysningscentralen även i fråga om denna del av verksamheten. Enligt Datainspektionens föreskrifter åligger det emellertid Upplysningscentralen att iaktta en sådan ordning. Någon kostnadsökning bör därför inte uppkomma. Sammanfattningsvis finns det anledning att utgå från att förslagen inte kommer att leda till någon kostnadsökning för Datainspektionens eller del och att de därmed ryms inom befintliga ramar. Vidare blir de ökade kostnader för företagen som förslaget om beställaruppgift kan leda till begränsade. 12.1 Förslaget till lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173) 1 § Denna lag gäller kreditupplysningsverksamhet som innebär att någon, utom i enstaka fall, lämnar kreditupplysningar mot ersättning eller som ett led i näringsverksamhet. Lagen gäller också annan kreditupplysningsverksamhet, om den är av större omfattning. Lagen gäller inte när en myndighet lämnar ut uppgifter med stöd av lag, förordning eller ett särskilt beslut av regeringen eller en myndighet som regeringen har bestämt. Lagen gäller inte heller för förmedling av kreditupplysningar mellan företag inom samma koncern, utom när upplysningen lämnas av ett företag som har tillstånd av Datainspektionen enligt 3 § första stycket. Första stycket lämnats oförändrat. Det innehåller bestämmelser om kre- ditupplysningslagens tillämpningsområde (se prop. 1973:155 s. 136 f. och 1980/81:10). I andra stycket anges att lagen inte gäller för myndigheters uppgifts- utlämnande när det sker med stöd av lag, förordning eller ett särskilt beslut av regeringen eller en myndighet som regeringen bestämt. Bakgrunden till denna bestämmelse har behandlats i avsnitt 5.2.2. Undantaget innebär att uppgiftsutlämnandet faller utanför lagen även om informationen kan användas av mottagaren som underlag för kreditbedömningar och andra liknande beslut. Som exempel på fall när undantaget aktualiseras kan nämnas när inskrivningsmyndigheterna lämnar ut gravationsbevis, kronofogdemyndigheterna uppgifter ur utsökningsregistret och uppgifter ur bolagsregistret. Det förhållandet att myndigheternas uppgiftsutlämnande faller utanför kreditupplysningslagen innebär t.ex. att förbudet i 6 § mot att lämna ut vissa känsliga uppgifter om enskilda inte är tillämpligt. Sekretesslagen (1980:100) innehåller dock begränsningar i rätten att lämna ut information. Dessa regler kan ibland ge motsvarande resultat och sålunda hindra utlämnande. Några begränsningar finns dock inte när det gäller exempelvis kronofogdemyndighetens möjligheter att lämna ut uppgifter om ansökningar om betalningsföreläggande (jfr 7 § kreditupplysningslagen). En annan effekt av att myndigheternas utlämnande av uppgifter faller utanför kreditupplysningslagen är att reglerna om beställaruppgift inte gäller (jfr 11 §). Det stämmer med den allmänna principen att den som begär en uppgift från en myndighet har rätt att vara anonym. Vidare kan nämnas att den som förekommer i en myndighets register inte har någon rätt till insyn eller rättelse på det sätt som föreskrivs i kreditupplysningslagen. En sådan rätt föreligger däremot enligt datalagen, om uppgifterna ADB-behandlas hos myndigheten. I tredje stycket finns fortfarande en bestämmelse som behandlar förmedling av kreditupplysningar inom en koncern. Huvudregeln är alltjämt att lagen inte är tillämplig när uppgifter förmedlas mellan företag inom samma koncern. Emellertid föreslås nu en ändring som innebär att lagen gäller i de fall då det företag som lämnar upplysningen är ett kreditupplysningsföretag som behöver särskilt tillstånd för verksamheten. Bestämmelsen träffar således de egentliga kreditupplysningsföretagen. Beträffande bakgrunden till denna bestämmelse hänvisas till vad som anförts i avsnitt 5.2.3. Om däremot exempelvis en bank eller ett annat kreditinstitut som ingår i en koncern förmedlar kreditupplysningar till andra företag inom koncernen, gäller koncernundantaget fullt ut. omfattas följaktligen inte av kreditupplysningslagen. 2 § Med kreditupplysning avses i denna lag uppgifter, omdömen eller råd som lämnas till ledning för bedömning av någon annans kreditvärdighet eller vederhäftighet i övrigt i ekonomiskt hänseende. Uppgifter, omdömen eller råd som lämnas till någon för att användas i dennes kreditupplysningsverksamhet anses dock inte som kreditupplysning. Med näringsidkare avses i denna lag även den som, utan att driva näringsverksamhet, har ett så väsentligt inflytande i en viss verksamhet att uppgifter om hans egna förhållanden behövs för att belysa verksamhetens ekonomiska ställning. I första stycket har endast en viss språklig modernisering skett av definitionen av begreppet kreditupplysning. I bestämmelsen anges sålunda att med kreditupplysning avses uppgifter, omdömen eller råd som lämnas till ledning för bedömning av någon annans kreditvärdighet eller vederhäftighet i övrigt i ekonomiskt hänseende. I förtydligande syfte har lagts till att uppgifter m.m. som lämnas till någon för att användas i dennes kreditupplysningsverksamhet inte anses som kreditupp- lysning (se avsnitt 5.2.1). Förtydligandet är avsett att markera att uppgifter som lämnas till kreditupplysningsföretagen för att där läggas till grund för information som lämnas vidare inte faller under begreppet kreditupplysning. En kreditupplysning lämnas i stället som regel till en person eller ett företag som sysslar med kreditgivning eller någon annan verksamhet som innefattar en ekonomisk riskbedömning. Av förslaget i 1 § andra stycket framgår att myndigheters utlämnande av uppgifter inte omfattas av kreditupplysningslagen. Till andra stycket har förts en bestämmelse som tidigare hade sin motsvarighet i en definition av personupplysning i första stycket (se nedan). Bestämmelsen hänger samman med att det ibland i lagen gäller olika regler för å ena sidan kreditupplysningar beträffande privatpersoner och å andra sidan kreditupplysningar om personer med anknytning till näringsverksamhet. Den senare kategorin omtalas i lagtexten genomgående som näringsidkare. I förevarande bestämmelse anges att därmed avses även sådana personer som, utan att driva näringsverksamhet, har ett så väsentligt inflytande i en viss verksamhet att uppgifter om deras egna förhållanden behövs för att belysa verksamhetens ekonomiska ställning. I 7-9 §§ finns uttrycket kreditupplysningar om fysiska personer som inte är näringsidkare . Sådana kreditupplysningar utgör personupplysningar enligt lagens nuvarande terminologi. Detta begrepp - personupplysningar - föreslås slopat i lagen. Bakgrunden härtill är att begreppet lätt kan missförstås och att det inte överensstämmer med datalagens terminologi. 3 § Kreditupplysningsverksamhet får bedrivas endast efter tillstånd av Datain- spektionen. Datainspektionens tillstånd behövs dock inte för följande företag, om deras grundläggande tillstånd omfattar kreditupplysningsverksamhet: 1. en svensk bank, 2. ett utländskt bankföretag som har tillstånd att driva verksamhet i enligt 1 kap. 4 § bankrörelselagen (1987:617), 3. ett utländskt bankföretag som driver verksamhet i enligt 1 kap. 5 § bankrörelselagen, 4. ett kreditmarknadsbolag, 5. ett utländskt kreditinstitut som har tillstånd att driva finansie- ringsverksamhet i enligt 2 kap. 8 § lagen (1992:1610) om kreditmark- nadsbolag eller 6. ett utländskt kreditinstitut som driver verksamhet i enligt 2 kap. 9 § lagen om kreditmarknadsbolag. Ett företag som avses i andra stycket 1, 2, 4 eller 5 får börja bedriva kreditupplysningsverksamhet efter det att Datainspektionen har tagit emot en anmälan från företaget om att det avser att bedriva sådan verksamhet. Tillstånd behövs inte för kreditupplysningsverksamhet, i den mån den bedrivs genom offentliggörande av kreditupplysning på ett sådant sätt som avses i tryck- frihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. I första stycket kvarstår huvudregeln att kreditupplysningsverksamhet får bedrivas endast efter tillstånd av Datainspektionen. Skälen för att behålla det nuvarande tillståndssystemet har redovisats i avsnitt 6.1. Ett tillstånd att bedriva kreditupplysningsverksamhet gäller tills vidare. Den tidigare bestämmelsen att tillstånd fick meddelas för högst i sänder upphörde att gälla . I andra stycket anges vilka slag av företag som inte behöver tillstånd av Datainspektionen för att driva kreditupplysningsverksamhet här i landet (se överväganden i avsnitt 6.2). Det gäller svenska banker och kreditmarknadsbolag samt motsvarande utländska kreditinstitut som har tillstånd att driva verksamhet här i landet eller som har sitt ursprung i något EES-land och har auktorisation från hemlandet. Undantagen för svenska banker och kreditmarknadsbolag behöver inte kommenteras närmare (punkterna 1 och 4). Utländska banker och andra kreditinstitut kan få tillstånd av regeringen resp. att bedriva verksamhet här i landet (punkterna 2 och 5). Om detta tillstånd inrymmer en rätt att bedriva kreditupplysningsverksamhet här i landet, behöver instituten inget särskilt tillstånd från Datainspektionen. Utländska banker och andra kreditinstitut från EES (punkterna 3 och 6) får driva kreditupplysningsverksamhet utan särskilt tillstånd här i landet under två förutsättningar. Dels krävs att ett särskilt underrättelseförfarande genomförts, dels måste kreditinstitutets hemlandsauktorisation omfatta rätt att bedriva kreditupplysningsverksamhet. Utländska banker och andra kreditinstitut från EES har på samma sätt möjlighet att efter ett underättelseförfarande driva verksamhet i genom att från sitt hemland tillhandahålla bank- eller finansieringstjänster. Om institutet i sitt hemland har rätt att lämna kreditupplysningar, får det göra detta också som en gränsöverskridande (cross-border) tjänst utan särskilt svenskt tillstånd att bedriva kreditupplysningsverksamhet. En förutsättning för att instituten skall få driva kreditupplysningsverksamhet i är att deras grundläggande tillstånd omfattar kreditupplysnings- verksamhet. Detta sägs sist i andra stycket. Vissa av de utländska instituten har tillstånd både från sitt hemland och från (punkterna 2 och 5). Som framgått ovan är det i de fallen det svenska tillståndet som måste inrymma en rätt att driva kreditupplysningsverksamhet.