prop · GK03104 · 1997-01-01 00:00:00 — I fråga om avgränsningen av lagens tillämpningsområde i övrigt anför att man med beaktande av KO:s begränsade resurser bör överväga om inte KO:s medverkan enligt förslaget främst bör syfta till att få fram prejudikat. Även , och anser att förfarandet bör begränsas till ärenden som kan få betydelse för rättsbildningen. och anser att det av lagtexten bör framgå att det är KO som i det enskilda fallet självständigt prövar om förutsättningarna för lagens tillämpning är uppfyllda och om KO skall medverka eller inte. Skälen för regeringens förslag Begränsningen till finansiella tjänster Som tidigare nämnts bör rätten för KO att biträda en enskild konsument inledningsvis ske i form av en försöksverksamhet. Det är därför enligt regeringens mening lämpligt att begränsa verksamheten till vissa typer av tvister, i synnerhet som det på förhand är svårt att avgöra vilken omfattning verksamheten kommer att få. Som vi har sagt tidigare (avsnitt 4) har senare års utveckling på det finansiella området lett till problem av olika slag för konsumenterna. Behovet av prejudikatbildning på området är enligt regeringens bedömning stort. Tvister som rör finansiella tjänster är vidare ofta av stor ekonomisk betydelse för den enskilde konsumenten. Mot denna bakgrund förefaller det lämpligt att låta en försöksverksamhet omfatta tvister som rör finansiella tjänster. Försöksverksamheten bör enligt regeringens mening, åtminstone inledningsvis, ha denna begränsning. Regeringen har viss förståelse för synpunkterna från bl.a. vid att en begränsning till området för finansiella tjänster kan komma att fungera som en bromskloss vad gäller konsumenträtten i övrigt. finns det dock inte något utredningsunderlag till stöd för att låta lagen omfatta ytterligare områden inom konsumenträtten. Bl.a. saknas det en analys av resursfrågan och hur ämnesavgränsningen i sådant fall bör göras. är det naturligtvis riktigt som en del remissinstanser har påpekat att ett utvidgat ämnesområde kan ge bredare erfarenhetsunderlag. Regeringen har därför för avsikt att överväga frågan ytterligare. Det är därför inte uteslutet att en utvidgning av området kan komma att bli aktuell . Det är dock angeläget att försöksverksamheten kommer igång även om det sker i en mer begränsad omfattning. Vad gäller innebörden av begreppet finansiell tjänst kan den föreslagna lagtexten enligt regeringens bedömning knappast komma att leda till tolknings- eller avgränsningsproblem. Regeringen anser därför att någon legaldefinition av begreppet inte behöver införas i lagtexten. Vi återkommer till frågan i författningskommentaren. Begränsningen till mål av allmänt intresse m.m. Det huvudsakliga syftet med att ge KO möjlighet att företräda en enskild konsument är som tidigare nämnts att stärka rättsbildningen inom konsument- området. Det finns dock vissa andra situationer i vilka KO bör ha möjlighet att medverka. Ett sådant fall är att tvisten är av betydelse för en större grupp konsumenter. Om sådana tvister är lämpade för prövning vid kan KO använda sig av grupptalan enligt den pågående försöksverksamheten. Behovet av en möjlighet för KO att biträda en enskild konsument i allmän domstol i en tvist som är av betydelse för en större grupp konsumenter beror delvis på vad som kommer att beslutas med anledning av de förslag som lämnats av Grupptalanutred- ningen. Enligt dessa förslag skall en grupprättegång tillåtas endast om talan inte bättre eller lika väl kan föras i någon annan ordning. Om ett bättre eller likvärdigt processalternativ utgörs av talan i form av pilotmål skall sådan talan väljas. Detta innebär att det också efter en lagstiftning enligt förslag finns behov av en möjlighet för KO att företräda enskilda exempelvis i pilotmål. En särskild fråga är om KO skall företräda en konsument i mål vid allmän domstol i de fall då näringsidkaren inte har följt ARN:s rekommendation om hur tvisten skall lösas. Att i sådana fall göra biträdet obligatoriskt skulle innebära ett betydelsefullt ingrepp i förutsättningarna för ARN:s verksamhet. Vetskapen hos en näringsidkare att han, om han inte följer en rekommendation av nämnden, kan komma att stämmas inför domstol av en statlig myndighet skulle kunna bli ett effektivt påtryckningsmedel, som skulle ge ARN:s avgöranden karaktären av avgöranden som kan verkställas genom tvång. En sådan ordning bör av principiella skäl inte komma i fråga. Med anledning av det stora antal ärenden det skulle bli fråga om talar också praktiska skäl mot att låta KO företräda enskilda av endast den anledningen att näringsidkaren inte följt en rekommendation av . Förutsättningar för KO att företräda en konsument vid allmän domstol i fall då en näringsidkare inte följer en rekommendation av nämnden kan dock finnas om målet är av principiellt intresse eller det annars finns särskilda skäl. Sammanfattningsvis bör KO enligt regeringens mening ha möjlighet att företräda en enskild konsument i tvister som gäller finansiella tjänster under förutsättning att det är fråga om mål eller ärenden med prejudikatintresse eller om det annars finns särskilda skäl för KO:s medverkan. En sådan ordning stämmer överens med vad som gäller när (JämO) eller () för talan för enskilda arbetstagare eller arbetssökande vid Arbetsdomstolen enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. 5.3 I vilka instanser skall KO medverka? -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: KO får biträda en enskild konsument vid | | allmän domstol och kronofogdemyndighet. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen har föreslagit att KO skall kunna medverka inför allmän domstol, och andra tvistlösande organ samt att KO skall kunna föra talan för enskilda konsumenter i tvister utanför dessa organ t.ex. vid förlikningsförhandlingar och ingående av eventuella avtal. Remissinstanserna: , , och i viss mån även invänder mot att lagen görs tillämplig på förfarandet inför . anför i denna del bl.a. att den föreslagna ordningen skulle kunna skapa obalans mellan parterna genom att konsumenten företräds av ett kvalificerat ombud medan näringsidkaren, i vart fall en mindre sådan, sannolikt för sin talan på egen hand. påpekar att grundtanken med förfarandet inför är att den enskilde konsumenten själv skall kunna föra sin talan. , , och pekar vidare på att den föreslagna verksamheten främst syftar till att främja prejudikatbildningen. Enligt och föreligger det därför inte något större behov av KO:s medverkan vid något annat organ än allmän domstol, medan anser att även medverkan vid kronofogdemyndigheter bör omfattas av lagen. anser att verksamheten bör begränsas till allmän domstol och . Skälen för regeringens förslag: När det gäller frågan om i vilka instanser som KO skall kunna medverka är det självklart att detta först och främst bör gälla vid de allmänna domstolarna eftersom det främsta syftet med den föreslagna lagstiftningen är att öka prejudikatbildningen på vissa områden inom konsumenträtten. Vad som bör gälla härutöver kan diskuteras. Den rättsbildning som sker vid är visserligen av stort värde. Nämndens avgöranden har dock inte samma tyngd som ett avgörande av allmän domstol. Vidare finns en risk att en ordning med KO:s medverkan skulle kunna leda till negativa konsekvenser för en redan väl fungerande verksamhet. I sammanhanget bör också nämnas försöksverksamheten med grupptalan vid som ger KO möjlighet att verka för att tvister som rör en viss grupp av konsumenter kommer inför nämndens prövning. Vidare föreligger ett förslag om att införa plenum i , vilket sannolikt skulle leda till att nämndens rättsbildande funktion stärks. Av dessa skäl anser regeringen att lagen, i vart fall inte , bör göras tillämplig på förfarandet vid . Lagen bör inte heller omfatta förfaranden inför olika privaträttsliga organ som försäkringsbolagens villkorsnämnder. KO bör dock kunna företräda den enskilde konsumenten i mål inför kronofogdemyndighet. En process i allmän domstol föregås ofta av det summariska förfarandet enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Det är därför lämpligt att KO skall kunna medverka redan i detta tidigare skede. 5.4 I vilken egenskap skall KO medverka? -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: KO får biträda konsumenten som befullmäktigat| | ombud. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att någon särskild fullmakt inte skall krävas för KO utan att behörigheten att uppträda som ombud skall grundas på beslut att biträda konsumenten. Remissinstanserna: vid , , , , och uppmärksammar vissa problem som den valda medverkansformen kan komma att medföra. och befarar att den enskilde konsumentens dispositionsrätt över processen kan motverka att verksamheten får avsedd effekt. menar att den föreslagna ordningen leder till en icke godtagbar intressekonflikt mellan det allmännas intresse av prejudikat och den enskilde konsumentens intresse i det särskilda fallet. anför liknande synpunkter. är av uppfattningen att KO:s möjlighet att återkalla sitt beslut att medverka är ägnad att skapa osäkerhet i processen. Vidare anser att den föreslagna ordningen medför vissa följdfrågor som har lämnats obesvarade av utredningen. Skälen för regeringens förslag: Frågan om i vilken egenskap KO skall medverka kan lösas på olika sätt. Ett alternativ är att KO uppträder som part i rättegången i likhet med JämO eller DO när dessa för talan för enskilda arbetstagare eller arbetssökande vid Arbetsdomstolen. Lagstiftningen kan också utformas så att KO får möjlighet att uppträda som ett befullmäktigat ombud enligt 12 kap. . Ett annat alternativ är att KO deltar i rättegången vid sidan av konsumenten efter mönster av reglerna i om intervention. För att lagstiftningen skall bli så effektiv som möjligt och fylla avsedd funktion bör KO både kunna medverka innan en process har inletts och inträda i en redan pågående process. Det är inte ovanligt att det under processens gång framkommer att en viss fråga är av principiellt intresse. KO kan också komma att få vetskap om att ett visst mål är av principiellt intresse först sedan talan väckts. KO bör vidare ges möjlighet att uppträda på såväl kärande- som svarandesidan. Mot denna bakgrund framstår det som mest lämpligt att KO får möjlighet att uppträda som befullmäktigat ombud. Fullmakten kan återkallas när som helst. Det är således den enskilde konsumenten som kommer att förfoga över processen, vilket bl.a. innebär att han eller hon har möjlighet att själv föra in material i processen och även avbryta densamma. Att den enskilde konsumenten avbryter en pågående process kan naturligtvis stå i strid mot syftet med KO:s medverkan. Man torde dock kunna räkna med att de konsumenter som erbjuds KO:s biträde i allmänhet kommer att vilja medverka till att få fram ett domstolsavgörande. Den som företräder någon annan i en rättegång skall normalt förete skriftlig fullmakt från den han eller hon företräder. Detta följer av bestämmelser om rättegångsombud. Enligt utredningens förslag skall någon fullmakt inte krävas för KO utan KO:s behörighet skall i stället grundas på dennes beslut att biträda den enskilde konsumenten. En sådan ordning medför dock vissa problem. Konsumentens samtycke till KO:s biträde får förutsättas omfatta endast KO:s egen medverkan och inte ett av denne anlitat ombud. För att KO skall kunna sätta annan i sitt ställe torde det därför krävas författningsreglering eller fullmakt för KO med möjlighet att sätta annan i sitt ställe. Vidare uppkommer frågan om när KO:s behörighet upphör om konsumenten återkallar sitt medgivande. Skall den avgörande tidpunkten vara när konsumenten återkallar sitt medgivande eller när KO beslutar att frånträda? Dessa omständigheter talar mot att ha en ordning som avviker från bestämmelser om fullmakt. Enligt regeringens uppfattning föreligger inte heller några tungt vägande praktiska skäl för att ha en ordning som i detta avseende avviker från . Det bör vara KO som avgör vilka praktiska och processuella former som skall väljas. Om konsumenten inte accepterar KO:s beslut i dessa hänseenden bör KO avstå från att medverka. Om utvecklingen i processen ger anledning till det skall KO också kunna återkalla sitt beslut om medverkan. Regeringen återkommer till detta i författningskommentaren. En särskild fråga är hur KO skall ställa sig till frågan om en förlikning, eventuellt aktualiserad av domstolen (jfr 42 kap. 17 § ). Om en sådan träffas leder inte tvisten till ett avgörande som kan få betydelse från prejudikatsynpunkt och därmed går alltså ett viktigt skäl för KO:s medverkan förlorat. Från allmänna synpunkter är det emellertid bäst förenligt med motiven för samhällets medverkan vid tvistlösning mellan enskilda att KO medverkar också i förlikningsarbete. 6 Rättegångskostnader och kostnader för KO:sbiträde 6.1 Konsumentens egna kostnader och konsumentens an- svar för kostnaderna för KO:s biträde -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Konsumenten skall inte kunna förpliktas | | ersätta staten kostnaderna för KO:s biträde och för av denne | | anlitat ombud. biträde lämnas av | | får konsumenten de förmåner som avses i 16-| | 20 §§ rättshjälpslagen (1996:1619). Kostnaden för konsumentens | | inställelse vid domstol kan under vissa förutsättningar ersättas| | enligt 11 kap. 6 § som träder i kraft | | med den försökslag som föreslås. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har uttalat sig om förslaget i denna del tillstyrker majoriteten förslaget. menar att de föreslagna reglerna strider mot de skäl som anförts för de beslutade ändringarna i rättshjälpssystemet och att det är svårt att motivera varför en viss grupp skall komma i åtnjutande av helt fritt rättsligt bistånd. Samfundet anser vidare att det kostnadsfria biträdet ger upphov till en obalans i förhållandet mellan KO och den enskilde konsumenten vid bestämmandet av hur den enskildes talan skall utformas. anser att konsumenten bör betala en viss del av sina kostnader. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts kan den omständigheten att den enskilde konsumenten i vissa fall riskerar att ådra sig rättegångskostnader i en process verka avhållande på viljan att föra en tvist till allmän domstol. Enligt regeringens mening är det viktigt att ha ett system där risken för att ådra sig kostnader inte hindrar att mål av allmänt intresse kommer under domstolsprövning när detta är befogat. Ur den aspekten vore den bästa lösningen att förfarandet görs kostnadsfritt för den enskilde konsumenten. Ett sådant system stämmer överens med det yttersta syftet med att ge KO en möjlighet att biträda en enskild konsument, nämligen att stärka konsumentintresset. Eftersom det är KO som enligt den föreslagna ordningen avgör i vilka fall han eller hon skall medverka, är risken för att konsumenten skall kunna missbruka systemet inte heller särskilt stor. Mot bakgrund av det anförda bör konsumenten inte kunna förpliktas ersätta de kostnader som KO haft i anledning av sitt biträde. Dessa kostnader kommer således inte heller att utgöra någon rättegångskostnad för konsumenten. När det gäller konsumentens egna kostnader för bl.a. bevisning är det naturligt att knyta an till bestämmelserna om rättshjälp. Enligt den nya rättshjälpslagen, som träder i kraft (prop. 1996/97:9), betalar staten kostnaderna för juridiskt biträde och andra kostnader såsom för bevisning. Rättshjälpen omfattar däremot inte ersättning för motpartens rättegångskostnader eller ersättning för kostnad för personlig inställelse vid domstol. I vissa fall kan dock kostnad för personlig inställelse ersättas enligt 11 kap. 6 § . Med hänsyn till att kostnaden för personlig inställelse normalt sett inte uppgår till alltför höga belopp saknas anledning att frångå vad som kommer att gälla enligt . Inte heller finns det skäl att införa någon särbestämmelse i fråga om utredningskostnader, vilka enligt den nya rättshjälpslagen inte skall kunna ersättas med mer än . Konsumenten kan således själv få stå för kostnader för inställelse samt för utredningskostnader utöver . Dessa kostnader kan konsumenten dock få ersättning för av motparten enligt reglerna i 18 kap. . Sammantaget bör således enligt vår mening konsumenten få de förmåner som utgår enligt den nya rättshjälpslagen med undantag för ersättning för biträdeskostnader. Övriga bestämmelser i rättshjälpslagen blir inte tillämpliga. Någon rättshjälpsavgift kommer således inte att belasta den enskilde konsumenten. Om KO av någon anledning avsäger sig sitt uppdrag eller om konsumenten inte längre önskar bli företrädd av KO, bör konsumenten själv få svara för de kostnader som uppstår därefter. En fråga i det sammanhanget är hur man bör behandla de kostnader som kan ha uppkommit KO företrätt konsumenten och för vilka ersättning har betalats av allmänna medel. Om en enskild, vars talan förs av JämO eller DO, skulle återkalla sitt medgivande att låta sig företrädas svarar respektive myndighet för de kostnader som uppkommit biträde lämnats. Det finns inget skäl att ha en annan lösning för de fall när KO företräder en enskild. Det är tänkbart att KO inträder i en process vid domstol som redan har pågått under en . Frågan är då hur man skall förfara med de kostnader som kan ha uppkommit för konsumenten innan KO beslutat lämna denne sitt biträde. Här kan paralleller dras med vad som gäller för den som har rättshjälp. De kostnader en rättssökande har haft innan rättshjälp beviljats får denne stå för själv. Det finns ingen anledning att ha en annan reglering här. Sådana tidigare uppkomna kostnader bör konsumenten således enligt vår mening svara för själv. Dessa kostnader kan han eller hon emellertid få ersättning för av motparten enligt reglerna i 18 kap. . 6.2 Ansvaret för motpartens kostnader och näringsidkarensansvar för kostnaderna för KO:s biträde -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I de fall konsumenten enligt bestämmelserna| | i är skyldig att ersätta näringsidkarens rättegångs-| | kostnader skall dessa i stället betalas av staten. De kostnader | | som KO haft i anledning av sitt biträde skall som huvudregel | | stanna på staten oavsett utgången i målet. Näringsidkaren skall | | inte heller behöva betala kostnaden för de förmåner som konsumen-| | ten fått enligt 3 § i den föreslagna lagen. Utredningens förslag: I fråga om konsumentens ansvar för näringsidkarens kostnader stämmer utredningens förslag i huvudsak överens med regeringens. I fråga om kostnadsfördelningen i övrigt har utredningen föreslagit följande. Om näringsidkaren skulle förlora ett mål skall rätten kunna låta vardera part stå sin rättegångskostnad. En förutsättning skall dock vara att näringsidkaren hade skälig anledning att få sin sak prövad. För det fall att näringsidkaren förlorar målet och rättegångskostnaderna inte skall kvittas skall näringsidkaren ersätta staten dels för vad som har utgått av allmänna medel för t.ex. bevisning, dels kostnaden för KO:s arbete. Remissinstanserna: I fråga om den enskilde konsumentens ansvar för näringsidkarens rättegångskostnader är alla utom en av de remissinstanser som uttalat sig i huvudsak positiva till utredningens förslag. påtalar dock att konsumentens ställning i kostnadshänseende är försvagad i vissa specialfall. Som exempel på detta nämner att den enskilde konsumenten kan komma att bli skyldig att betala näringsidkarens rättegångskostnader om KO:s medverkan enligt lagen har upphört, eftersom de särskilda fördelningsreglerna då är tillämpliga. anser att ansvaret för näringsidkarens rättegångskostnader bör delas mellan KO och den enskilde konsumenten. Vad gäller den slutliga fördelningen av rättegångskostnaderna mellan parterna är de remissistanser som uttalat sig positiva till den föreslagna huvudregeln eller lämnar den utan erinran. Vissa remissinstanser anser dock att det av lagtexten med större tydlighet bör framgå att huvudregeln är att rättegångskostnaderna skall kvittas i de fall konsumenten vinner målet. vänder sig vidare mot att kvittning skall kunna underlåtas om en tillämpning av bestämmelserna leder till ett för konsumenten oskäligt resultat. Hovrätten över och befarar att de lättnader som näringsidkarna får enligt förslaget inte är tillräckliga för att motivera näringsidkare att föra en process i flera instanser och att det därför torde förutsättas att också företagens branschorganisationer medverkar till att så kan ske. anser att näringsidkaren aldrig skall behöva stå för mer än sina egna kostnader. anser att förslaget bör kompletteras med utökade möjligheter för mindre näringsidkare att erhålla bidrag till sina egna kostnader. Bakgrund: En part som förlorar ett mål skall enligt som huvudregel ersätta motparten dennes rättegångskostnad. Om den part som vinner har inlett rättegången utan att motparten har gett anledning till detta eller om den vinnande parten på annat sätt uppsåtligen eller genom försummelse har föranlett onödig rättegång kan han eller hon emellertid bli skyldig att ersätta motparten dennes rättegångskostnad. Om en parts yrkande bifalls endast till viss del kan ersättningen för rättegångskostnaderna jämkas. I vissa fall kan rättegångskostnaderna kvittas, dvs. vardera parten får stå för sina rättegångskostnader. Om en part genom vårdslös eller försumlig processföring vållat kostnad för motparten är han eller hon skyldig att ersätta sådan kostnad, oavsett hur rättegångskostnaderna i övrigt fördelas. Ersättning för rättegångskostnad skall fullt ut motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Ersättning skall även betalas för partens arbete och tidsspillan i anledning av rättegången. Skälen för regeringens förslag: Av samma skäl som regeringen anfört i fråga om konsumentens egna kostnader, bör staten, när en näringsidkare har rätt till ersättning för sina rättegångskostnader, svara för dessa kostnader i stället för konsumenten. En sådan ordning är till fördel även för näringsidkaren, eftersom denne oavsett konsumentens ekonomiska förhållanden tillförsäkras ersättning för de rättegångskostnader domstolen tillerkänner honom. Detta bör gälla även om KO avträtt som ombud såvitt avser rättegångskostnader som uppstått före och för KO:s medverkan. Rättegångskostnader som uppstår därefter bör dock konsumenten själv få stå för. Eftersom KO kommer att föra en process i första hand för att få fram prejudikat kommer målet som regel att ha intresse utöver det enskilda fallet och röra svårbedömda rättslägen. Med hänsyn härtill, men även för att främja näringsidkarens vilja att driva ett mål av principiellt intresse, bör huvudregeln vara att näringsidkaren inte behöver betala KO:s kostnader när konsumenten vinner målet. Regeringen anser däremot inte att det föreligger tillräckliga skäl för att ge näringsidkaren lättnader i fråga om ansvaret för konsumentens rättegångskostnader. Den föreslagna ordningen innebär att näringsidkaren oavsett utgången i målet inte skall behöva betala KO:s kostnader. I vissa fall bör dock näringsidkaren kunna förpliktas att betala kostnaderna för KO:s medverkan eller en del därav. Lagrådet har invänt mot att näringsidkarens ersättningsskyldighet kopplas till rekvisitet "skälig anledning att få tvisten prövad" och därvid gjort en koppling till bestämmelsen i 2 § i den föreslagna lagen om att KO:s biträde skall avse tvister som är av betydelse för rättstillämpningen eller om det annars finns särskilda skäl. Enligt Lagrådet skulle en strikt tolkning av denna bestämmelse innebära att ersättningsskyldighet för näringsidkaren knappast skulle föreligga i andra fall än då förutsättningar för KO:s medverkan inte varit uppfyllda.