prop · GK03114 · 1997-01-01 00:00:00 — Remissinstanserna: Endast hovrätten över och har särskilt berört detta avsnitt. Hovrätten har ställt sig tveksam till om det utifrån civilrättsliga eller näringsrättsliga utgångspunkter är möjligt att tala om ett kvalificerat innehav i en ekonomisk förening. Skälen för regeringens förslag: EG:s andra banksamordningsdirektiv (89/646/E- EG) stadgar i artikel 11 skyldighet för medlemsländerna att föreskriva att förvärvare av kvalificerat innehav i kreditinstitut skall underrätta landets behöriga myndigheter om förvärvet. Sådan underrättelse skall också lämnas om avsikten är att öka ett kvalificerat innehav så att andelen av rösterna eller kapitalet kommer att uppgå till 20, eller så att kreditinstitutet blir dotterföretag. Myndigheten skall vidare enligt direktivet ha rätt att motsätta sig förvärvet med hänvisning till att förvärvaren inte motsvarar kravet på en sund och ansvarsfull ledning av kreditinstitutet. Ägarprövningsregler har införts i såväl bankrörelselagen som lagen om kredit- marknadsbolag. Vid tillkomsten av lagen (1995:1570) om medlemsbanker konstaterade regeringen att även medlemsbanker, som ju är ett slags ekonomisk förening, kunde komma att kontrolleras genom sådana innehav som avses i EG- direktivet (se prop 1995/96:74 s. 112 f). Ägarprövningsreglerna har därför gjorts tillämpliga även på medlemsbanker. Av samma skäl måste ägarprövningsbestämmelser införas för de ekonomiska föreningar som bedriver tillståndspliktig finansieringsverksamhet. Enligt 8 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess i ärende hos statlig myndighet om innehav av aktier i bl. a. bankaktiebolag och kreditmarknadsbolag. Med hänsyn till att andelar i medlemsbanker och ekonomiska föreningar skall kunna bli föremål för ägarprövning föreslås nu att sekretessbestämmelsen utvidgas till att omfatta även ärenden om innehav av andelar i sådana företag. I regeringens proposition 1995/96:173 föreslås ändrade regler på det finansiella rättsområdet i syfte att stärka tillsynen över finansiella företag. Propositionen har föranletts av bl.a ett antaget EG-direktiv som delvis tar sikte på att förhindra uppkomsten av koncernstrukturer som kan försvåra tillsynen över finansiella företag, det s.k. BCCI-direktivet (95/26/EG). I propositionen har föreslagits flera lagändringar som berör kreditinstituten, däribland kreditmarknadsbolagen. De nya föreskrifterna föreslås anpassas för att kunna appliceras även på ekonomiska föreningar. Regeringens förslag: En insats i en kreditmarknadsförening skall alltid fullgöras med pengar. Även en förlagsinsats i en medlemsbank måste fullgöras i pengar. Överinsatser får återbetalas bara om det kan ske med hänsyn till reglerna om kapitaltäckning. En kreditmarknadsförenings styrelse måste upprätta kontrollbalansräkning om det kan antas att föreningen inte uppfyller kraven på kapitaltäckning. Om antagandet är riktigt skall styrelsen underrätta . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, dock att frågan om kravet på kontantinsatta förlagsinsatser inte behandlats i promemorian. Remissinstanserna: har berört detta avsnitt. Samfundet anser att styrelseledamöter bör kunna hållas personligt ansvariga om styrelsen underlåter att upprätta kontrollbalansräkning enligt förslaget. Skälen för regeringens förslag: För en ekonomisk förenings förpliktelser svarar endast föreningens tillgångar. I föreningens tillgångar får även inräknas insatser (och avgifter) som har förfallit till betalning, även om de ännu inte har betalats (1 kap. 3 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar). Lagen om ekonomiska föreningar kräver alltså inte att insatserna måste vara inbetalda. En fordran på en icke inbetald insats i en allmän ekonomisk förening får dock var- ken redovisas som eget kapital eller tas upp som tillgång i föreningens balansräkning eftersom en sådan ordning skulle ge föreningen sken av att ha en starkare ställning än vad som är fallet (9 kap. 7 § lagen om ekonomiska före- ningar; NJA II 1951 s. 22). Någon sådan bestämmelse har inte införts för medlemsbankerna. I stället gäller för sådana banker att varje medlem måste betala sin insats i pengar, se 1 kap. 4 § lagen (1995:1570) om medlemsbanker. Insatsreverser eller andra liknande löften om insatser har med hänsyn till rörelsens karaktär inte ansetts få förekomma (jfr motiven till motsvarande bestämmelser i äldre lag, prop. 1986/87:12 band 3 sid 7). Samma skäl för att tillåta endast kontantbetalda insatser gör sig gällande även beträffande kreditmarknadsföreningarna. En motsvarande föreskrift bör därför införas för dessa föreningar. Bestämmelsen i lagen om medlemsbanker om att insatser alltid skall fullgöras med pengar kan i sin nuvarande utformning förstås så att den omfattar endast medlemsinsatser och inte sådana förlagsinsatser som avses i 5 kap. lagen om medlemsbanker. Det finns inga skäl att på denna punkt skilja mellan medlemsinsatser och förlagsinsatser. Bestämmelserna för medlemsbanker och kreditmarknadsföreningar om kravet på kontantinsats bör därför utformas så att de omfattar båda slagen av insatser. Reglerna om kreditmarknadsföreningars startkapital, kapitalbas och kapitaltäckning föreslås i allt väsentligt överensstämma med vad som gäller för kreditmarknadsbolagen. I föreningarna motsvaras aktiekapitalet av insatskapital. Aktiekapitalet i ett kreditmarknadsbolag kan betalas ut till aktieägarna först efter ett nedsättningsbeslut av rätten, något som förutsätter att borgenärerna får full betalning eller att betryggande säkerhet ställs för deras fordringar. Insatskapital i en ekonomisk förening kan däremot delas ut till avgående medlemmar utan borgenärsgodkännande. En medlem som har avgått ur föreningen har således - om annat inte föreskrivs i stadgarna - rätt att efter avgången få ut sina medlemsinsatser, dock högst hans andel av föreningens egna kapital, bortsett från vissa fonder och förlagsinsatserna (4 kap. 1 § lagen om ekonomiska föreningar). Om föreningen i konkurs på ansökan som gjorts från medlemmens avgång blir han återbetalningsskyldig i den mån det krävs för att täcka föreningens skulder (4 kap. 2 § lagen om ekonomiska föreningar). Denna ordning gäller även för medlemsbankerna. För dessa banker gäller dessutom att insatser som medlemmen bidragit med utöver vad han är skyldig till (överinsatser) får betalas ut endast om det kan ske med hänsyn till reglerna om kapitaltäckning. Denna regel har tillkommit för att skydda borgenärernas intressen. Med hänsyn till att kreditmarknadsföreningarna kan förväntas driva verksamhet som är snarlik medlemsbankerna, innehållande bl.a. upplåningsverksamhet från allmänheten, bör motsvarande regel tillämpas även på kreditmarknadsföreningarna. För bankaktiebolagen och kreditmarknadsbolagen finns särskilda regler om upprättande av kontrollbalansräkning när styrelsen finner skäl att anta att en viss del av bolagets registrerade aktiekapital har förbrukats. De ekonomiska föreningarnas insatskapital tillåts - i motsats till vad som gäller för bolagen - variera över tiden beroende på förändringarna i medlemsantalet. Det vore därför onaturligt att knyta an bestämmelsen om kontrollbalansräkning till förändringar i insatskapitalet. I stället bör - på samma sätt som gäller för medlemsbankerna - skyldigheten att upprätta kontrollbalansräkning inträda om det finns anledning att anta att föreningen inte uppfyller kapitaltäckningskraven. Om antagandet om föreningens ställning bekräftas skall styrelsen genast underrätta . har påpekat finns det skäl som talar för att kreditföreningarna på samma sätt som aktiebolagen bör omfattas av en regel som gör styrelsemedlemmarna personligt betalningsansvariga om styrelsen underlåter att upprätta kontrollbalansräkning enligt förslaget. En sådan ändring bör emellertid behandlas i ett större sammanhang tillsammans med en översyn av motsvarande regler för medlemsbanker. Den nu pågående banklagskommittén har i uppdrag bl.a. att se över sanktionssystemet för kreditinstitut (dir. 1995:86). Regeringen förutsätter att kommittén i sin översyn kommer att beröra även detta av samfundet uppmärksammade problem. I detta sammanhang kan det även finnas anledning att överväga enhetliga sanktionsregler för å ena sidan kreditmarknadsföretag och värdepappersbolag och å andra sidan övriga finansiella företag vid försummelse att sända in redovisningshandlingar (jfr avsnitt 5.3). Regeringens förslag: En kreditmarknadsförening skall avsätta av nettovinsten till reservfonden. Om reservfonden uppgår till av föreningens utlåning behöver reservfondsavsättning inte ske. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.- Remissinstanserna: Endast har avstyrkt förslaget om reservfonder i kreditmarknadsföretag. Inspektionen anser att kredit- marknadsföreningar i likhet med medlemsbanker bör åläggas att avsätta av nettovinsten till reservfond intill dess översynen av regelverket har slutförts. Skälen för regeringens förslag: Flera associationsformer omfattas av regler om reservfond till vilken avsättning måste göras innan vinstutdelning får ske. För banker återfinns regler om reservfond sålunda i bankaktiebolagslagen (1987:618) och i lagen om medlemsbanker (1995:1570). För kreditmarknadsbolagen och värdepappersbolagen finns motsvarande regler i aktiebolagslagen (1975:1385). I medlemsbanker utgör reservfonden vid sidan av insatskapital, upp- skrivningsfond och fond för orealiserade vinster bankens bundna egna kapital som alltså inte är tillgängligt för vinstutdelning. Till reservfonden skall enligt 8 kap. 6 § lagen om medlemsbanker avsättas av den del av medlemsbankens nettovinst för året till den del den inte går åt för att täcka en balanserad förlust. Vid avsättning till reservfonden skall till nettovinsten räknas även gottgörelser, d.v.s. ett slags överskottsutdelning i form av återbäring eller liknande som grundas på rörelsens resultat. Uppgår reservfonden till av medlemsbankens utlåning vid utgången av det närmast föregående räkenskapsåret, behöver någon avsättning till reservfond inte göras. I bankaktiebolag och kreditmarknadsbolag skall avsättning till reservfond ske av den del av nettovinsten som inte går åt att täcka balanserad förlust, till dess att fonden motsvarar tjugo procent av aktiekapitalet. Enligt vad som föreslås i denna proposition skall kreditmarknadsföreningarna tillämpa de bestämmelser som gäller för ekonomiska föreningar i allmänhet om annat inte är föreskrivet. För ekonomiska föreningar gäller föreningslagens regler om reservfond som föreskriver att av den del av föreningens nettovinst för året som inte går åt för att täcka en balanserad förlust skall avsättas till reservfonden. Uppgår reservfonden till minst tjugo procent av det inbetalade insatskapitalet behöver avsättning inte ske, om summan av reservfonden och det inbetalda insatskapitalet uppgår antingen till av nettovärdet på föreningens tillgångar eller till minst samma belopp som föreningens skulder enligt balansräkningen, se 10 kap. 6 § lagen om ekonomiska föreningar. Det kan sålunda först konstateras att reservfondsreglerna kräver större reservfonder i föreningarna än i bolagen. Reservfondsreglerna i lagen om ekonomiska föreningar och lagen om medlemsbanker medför vissa inlåsnings- effekter. Reservfonden måste nämligen byggas upp med medel som annars vore tillgängliga för överskottsutdelning till medlemmarna. Inte förrän fondens storlek uppnått den lagstadgade upphör avsättningsskyldigheten. Denna ordning är ägnad att skapa orättvisor mellan å ena sidan de medlemmar som fått göra avkall på återbäring i syfte att bygga upp reservfonden samt å andra sidan de medlemmar som kommit in i föreningen när reservfonden uppnått sådan storlek att avsättningsskyldigheten fallit bort. Anledningen till att reservfondsreglerna i lagen om medlemsbanker och lagen om ekonomiska föreningar har fått en annan utformning än motsvarande bestämmelser i aktiebolagslagen och bankaktiebolagslagen är att föreningarnas insatskapital inte har ett lika starkt skydd som aktiekapitalet i ett bolag. En medlem i en allmän ekonomisk förening eller en medlemsbank har rätt att - om inte stadgarna föreskriver annat - få ut sina insatser senast efter en begäran om utträde. Medlemmen får dock aldrig ut mer än vad som motsvaras av hans andel av föreningens eget kapital med avdrag bl.a. för reservfond och förlagsinsatser. En medlem som vill ha ut endast en frivillig insats i en medlemsbank utan att lämna föreningen har dock rätt till återbetalning bara om det kan ske med hänsyn till kapitaltäckningsreglerna i lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Reservfonden, som alltså inte kan användas för utdelning till medlemmarna, framstår därför som en mycket central komponent i medlemsbankens kapitalbas. Det är således naturligt att lagstiftaren har velat framtvinga förhållandevis stora reservfonder i föreningarna. Till skillnad från föreningarnas insatskapital kan bolagens aktiekapital inte betalas ut till aktieägarna om inte bolagets beslut om nedsättning av aktiekapitalet först godkänts av rätten. Ett sådant godkännande kräver att de borgenärer som motsätter sig nedsättningen får full betalning eller betryggande säkerhet för sina fordringar. Att en insättare i ett bankaktiebolag bestrider en ansökan om nedsättning av aktiekapitalet utgör dock inte något hinder om yttrande i ärendet ger grund för att meddela tillstånd (6 kap. 6 § bankaktiebolagslagen (1987:618) och 6 kap. 6 § aktiebolagslagen (1975:1385). Denna ordning motiverar att reservfondsavsättningarna i aktiebolagen inte behöver vara lika omfattande som i föreningarna. 1995/96:74 Ökad bankkonkurrens som innehåller förslag till nuvarande lagen om medlemsbanker konstaterade regeringen att reglerna om reserv- fondsavsättningar får olika effekter beroende på associationsform och att reglerna därför bör ses över. Översynen bör dock göras i samband med en analys av om det finns anledning att ställa upp regler som syftar till att säkerställa det primära kapitalets funktion som riskkapital om kapitaltäckningssituationen är ansträngd (se s. 116). I avvaktan på denna översyn, som kommer att genomföras inom ramen för arbete, saknas skäl att föreslå några mer genomgripande förändringar av reservfondsreglerna i förhållande till nuvarande ordning. Med hänsyn till de särskilda skyddsintressen som måste beaktas vid regelgivning beträffande finansiella företag bör dock kreditmark- nadsförening åläggas att göra högre resevfondsavsättningar än de av nettovinsten som föreskrivs beträffande ekonomiska föreningar i allmänhet. En alltför hög avsättningsskyldighet är emellertid inte eftersträvansvärd eftersom den försämrar föreningarnas förmåga att attrahera nya medlemmar p g a de inlåsningseffekter som beskrivits ovan. har förordat en ordning som innebär att kreditmarknadsföreningarna skall, i fråga om av- sättningsskyldigheten, jämställas med medlemsbankerna intill dess översynen av regelverket har slutförts. En sådan lösning ligger i linje med det faktum att både medlemsbanker och kreditmarknadsföreningarna är såväl ekonomiska föreningar som kreditinstitut med i stort sett överensstämmande skyddsintressen. Medlemsbankerna skiljer sig emellertid från kreditmarknadsföreningarna i det att bankerna kan förväntas refinansiera sig från konsumenter i högre utsträckning än kreditmaknadsföreningarna.- Vid en samlad avvägning anser regeringen att en kreditmarknadsförening bör åläggas att avsätta av årsvinsten till reservfonden. Vad sedan gäller frågan om hur stor reservfonden skall vara för att föreningens avsättningsskyldighet skall upphöra bör beaktas att finan- sieringsföretagens balansräkningar typiskt sett består av stora inslag av främmande kapital jämfört med icke-finansiella föreningar. Det måste därför anses föra för långt att låta kreditmarknadsföreningarna göra årliga avsättningar i lika stor utsträckning som de allmänna ekonomiska föreningarna. I stället bör - på samma sätt som gäller för medlemsbankerna - avsättningsskyldig- heten upphöra när reservfonden uppnått av utlåningen. Regeringens förslag: Kreditmarknadsföreningar skall omfattas av lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL). Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat detta utan erinran. Skälen för regeringens förslag: trädde nya redovisnings- regler i kraft för aktiebolag, vissa handelsbolag, kreditinstitut, värdepappers- bolag och försäkringsföretag. Flertalet bestämmelser är betingade av regler i EG:s fjärde, sjunde och elfte bolagsrättsliga direktiv eller av de redovisnings- direktiv som finns på bank- och försäkringsområdet. De nya reglerna återfinns i huvudsak i årsredovisningslagen (1995:1554, nya årsredovisningslagen) och lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL) samt lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL). Banker och kreditmarknadsbolag omfattas av ÅRKL. De nya årsredovisningslagarna innehåller bestämmelser om företagens offentliga redovisning (årsredovisning, koncernredovisning och, för andra än försäkringsföretag, delårsrapporter). Lagarna reglerar hur balans- och resultat- räkningarna skall ställas upp samt hur tillgångar och skulder skall värderas. Lagarna reglerar också vilka ytterligare upplysningar som skall lämnas i års- och koncernredovisningen och ger bl.a. riktlinjer för vad en förvaltningsbe- rättelse skall innehålla. Vidare regleras kravet på upprättande av delårs- rapporter för andra än försäkringsföretag. Slutligen innehåller lagstiftningen bestämmelser om offentliggörande av redovisningshandlingar och revisionsbe- rättelser. Många redovisningsregler är gemensamma för finansiella företag och företag i allmänhet. I ÅRKL och ÅRFL hänvisas således i betydande utsträckning till bestämmelserna i den nya årsredovisningslagen. I ÅRKL och ÅRFL finns dock också ett flertal från den nya årsredovisningslagen avvikande bestämmelser som föranleds av kreditinstituts och värdepappersbolags respektive försäkringsföre- tags särart. Det finns bl.a. särregler om hur balans- och resultaträkningarna skall ställas upp och olika tilläggsupplysningar som skall lämnas. I ÅRKL och ÅRFL finns också vissa särregler för värderingen av tillgångar och skulder. Vilken årsredovisningslag skall kreditmarknadsföreningar tillämpa? Som konstaterats i promemorian är ÅRKL särskild anpassad för den typ av finansiell verksamhet som kreditmarknadsföreningar skall bedriva. Att inordna sådana föreningar under ÅRKL ligger också i linje med vad som förestavats av bankredovisningsdirektivet. Kreditmarknadsföreningar bör därför omfattas av redovisningsreglerna i nämnda lag. I ÅRKL är reglerna utformade så att de skall kunna tillämpas på de banker som är ett slags ekonomiska föreningar, nämligen medlemsbankerna. De bestämmelser som gäller för medlemsbanker bör därför som regel kunna föreskrivas tillämpliga även på kreditmarknadsföreningar. Att inordna kreditmarknadsföreningar under ÅRKL ger dock anledning till särskilda överväganden i vissa frågor (se vidare avsnitt 5.1-5.4). ÅRKL avser, som nämnts, företagens offentliga redovisning. Företag som omfattas av ÅRKL skall dock i huvudsak tillämpa den lagstiftningen även på det icke-offentliga årsbokslutet, se 11 b § bokföringslagen (1976:125). Detsamma kommer att gälla för kreditmarknadsföreningar i och med att dessa företag inordnas under ÅRKL:s tillämpningsområde. Följdändringar i den associationsrättsliga regleringen Lagen (1995:1570) om medlemsbanker är dessa bankers associationsrättsliga ramverk. Motsvarande regelkomplex för de allmänna ekonomiska föreningarna återfinns i lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. I lagen om medlemsbanker har införts flera bestämmelser som föranletts av den nya redovisningslagstiftningen. Motsvarande ändringar aktualiseras i lagen om ekonomiska föreningar beträffande de ekonomiska föreningar som skall bedriva tillståndspliktig finansieringsverksamhet enligt förevarande förslag och därmed upprätta års- och koncernredovisning enligt ÅRKL. De ändringar som aktualiseras i lagen om ekonomiska föreningar tillgodoses delvis av vissa ändringar som genomförts med anledning av förslagen i prop. 1996/97:32 Redovisning i ekonomiska föreningar och handelsbolag m.m. (LU 96/97:3, rskr. 96/97:56 och SFS 1996:1142). De nya reglerna innebär vissa följdändringar med hänsyn till dels att ekonomiska föreningar getts möjlighet att tillämpa den nya årsredovisningslagen från och med , dels att ekonomiska föreningar som utgör finansiella holdingbolag skall under vissa förutsättningar upprätta koncernredovisning enligt ÅRKL eller ÅRFL (se 10 kap. 6 § och 11 kap. 12 § angående införandet av begreppet "avsättningar" samt 13 kap. 1 § om skadestånd). Därutöver måste vissa ytterligare följdändringar göras i förevarande sammanhang (se bl.a. 8 kap. 13 § om revisorns uttalande samt 11 kap. 7 och 12 §§ om tillämplig lag på likvidatorer och redovisning under likvidation). Det kan i sammanhanget erinras om att SFS 1996:1142 innebär vissa andra ändringar som får betydelse även för kreditmarknadsföreningar (se främst 1 kap. 4 § om ny koncerndefinition). 5.1 Finansieringsanalys i kreditmarknadsföreningar Regeringens förslag: Större kreditmarknadsföreningar och kreditmarknadsförening- ar som är moderföretag i större koncerner skall upprätta en finansieringsanalys. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat detta utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt är större ekonomiska föreningar och moderföreningar i större koncerner skyldiga att upprätta finans- ieringsanalys. Med "större" företag respektive koncern avses att nettovärdet av tillgångarna enligt fastställda balansräkningar för de två överstigit 1000 gånger basbeloppet eller att antalet anställda överstigit 200 (se 9 kap. 9 § fjärde stycket lagen om ekonomiska före- ningar). Motsvarande regler gäller för kreditmarknadsbolag, hypoteksinstitut och värdepappersbolag. Även då ett kreditmarknadsbolags eller värdepappersbolags aktier eller skuldebrev är noterade vid en börs eller auktoriserad marknadsplats skall bolaget upprätta finansieringsanalys (se 2 kap. 1 § andra stycket ÅRKL). Banker är däremot inte skyldiga att upprätta finansieringsanalys. Det kan hävdas att en finansieringsanalys har störst betydelse i icke- finansiella företag. Som regeringen konstaterat i tidigare sammanhang bör dock den information som framgår av finansieringsanalysen i många delar kunna ge värdefulla uppgifter om verksamheten även i banker (se prop. 1995/96:10 del 3 s. 95). Analysen bör således kunna utformas så att även särdragen i finansiell verksamhet beaktas. Det framstår därför som lämpligast att i vart fall större föreningar som skall driva tillståndspliktig finansieringsverksamhet och kreditmarknadsföreningar som är moderföretag i större koncerner har att etablera formerna för och innehållet i sådana analyser. Ett annat viktigt skäl för att sådana kreditmarknadsföreningar skall avge en finansieringsanalys är att lika bestämmelser därmed kommer att gälla för bolagen och föreningarna. Som regeringen tidigare aviserat finns det anledning att på ett mer genomgripande sätt ta upp frågorna om finansieringsanalys och den krets av företag som skall avge en sådan analys. Som då konstaterats bör detta ställningstagande anstå till beredningen av slutbe- tänkande (a.a. s. 95). I avvaktan på denna prövning bör alltså även nuvarande storlekskriterier behållas som gräns för skyldigheten att upprätta finans- ieringsanalys. 5.2 Vissa särbestämmelser för kreditmarknadsföreningar- Regeringens förslag: En kreditmarknadsförening skall särredovisa eget kapital på samma sätt som medlemsbanker. Vidare skall föreningen i förvaltningsberättelsen lämna samma upplysningar som medlemsbanker om medlemsantal och insatsbelopp.