prop · GK0361 · 1997-01-01 00:00:00 — Regeringens förslag innebär i huvudsak att det som var regle- rat med tillståndsvillkor för nu föreslås omfatta alla som har an- mälningsplikt. Skyldigheten att tillhandahålla katalog kommer dock fort- sättningsvis att regleras enbart genom tillståndsvillkor. En operatör skall på skäliga villkor lämna ut sitt register till den som begär det för nummerupplysningsändamål. Bestämmelsen om skälighet är ett nödvändigt led om en eller flera sammanhållna nummerupplys- ningstjänster skall kunna åstadkommas. Den som tar initiativ till att skapa en katalogtjänst måste kunna göra detta på affärsmässiga grunder. Utan ett krav på skälighet kan det bli svårt för aktörerna att komma fram till uppgörelser som gör det möjligt att bygga en samlad nummerupplys- ningstjänst. Den tryckta telefonkatalogen som ges ut av fyller givetvis en nödvändig funktion för tillhandahållandet av effektiva telekommunika- tioner, men regeringen anser att detta inte är skäl nog för att tvinga andra operatörer att ge ut en tryckt katalog. För andra operatörer än är det tveksamt om nyttan med tryckt katalog uppväger kostnaden. Även om en katalog skall tillhandahållas kostnadsfritt finns det risk för kostnadsöver- vältring på konsumenterna. Det finns dessutom ett ökande antal abon- nenter som lika gärna eller hellre tar emot en digitaliserad katalog. Den typ av aktörer som ger ut lokala telefonkataloger såsom t.ex. Lokal- delen kommer att få en utmärkt källa för katalogproduktion med en ge- mensam databas. Dessa produkter finansieras vanligtvis med annonser och är kostnadsfria för användarna. Regeringens förslag innebär inget krav på att teleoperatörerna skall samverka för att åstadkomma en gemensam databas för nummerupplys- ning. Regeringen kommer dock att uppdra åt PTS att se över förutsätt- ningarna för hur en gemensam nummerdatabas kan skapas. Detta är en lösning som förordas av ett flertal remissinstanser som vill se PTS som den yttersta garanten för att en nummerdatabas kommer till stånd. Num- merupplysning via en gemensam databas bör ske till ett för konsumenten rimligt pris. 7.4.2 Samlad databas för dataadresser och PTS ansvar för e-post- planen för Internet Regeringens bedömning: Med hänsyn till en pågående utredning om Internet avvaktar regeringen med ställningstaganden till förslagen om en samlad databas med elektroniska postadresser och om ansvaret för namn- och adressplan till elektronisk post på Internet. och promemorians förslag: förslag går ut på att den som tilldelas kapacitet i namn- och adressplan för e-post, dvs. registrerat en e-postdomän, är skyldig att föra register över de e-postadresser som skall publiceras. Om domäninnehavaren är en e-postoperatör avgör abonnenten om adressen skall publiceras. Om domäninnehavaren är annan organisation, som har domänen för eget bruk, t.ex. egna anställda, avgör domäninnehavaren vilka adresser som skall publiceras. Domäninnehavaren är skyldig att publicera sitt register. Utredaren fö- reslår inte i detalj formerna för publicering, men förutsätter att uppgif- terna skall vara åtkomliga via datakommunikation och att branschen kan samverka så att användare kan söka på ett enda ställe. Utredaren pekar på det av branschen startade Katalogforum som en lämplig plats för att nå en överenskommelse om samverkan. Domäninnehavare skall vara skyldig att lämna ut sitt register på skä- liga villkor till den som begär det för adressupplysningsändamål. skall fortlöpande följa arbetet. skall PTS rapportera till regeringen om kravet på katalog för datakommunikationsområdet uppfyllts. Har det inte skett föreslås att tvingande regler införs. I promemorian föreslås att PTS, som redan har ansvaret för namn- och adressplanen för X.400, även får ansvaret för namn- och adressplanen för e-post på Internet. Remissinstanserna: Liksom i fallet med en samlad katalog för tele- foni vill många remissinstanser se PTS som en garant för att en funge- rande katalogtjänst kommer till stånd. I övrigt vill en övervägande del av remissinstanserna i det längsta undvika reglering till förmån för frivilliga lösningar. Skälen till regeringens bedömning: är det () som på uppdrag av Informationstekniska Standardise- ringen inom i (SIS-ITS) tilldelar domännamn inom X.400 systemet. PTS har ett övergripande ansvar för denna namn- och adressplan. När det gäller namn- och adressplan för e-post på Internet anser sig PTS inte ha något ansvar . Ansvaret för tilldelning av och registrering av domännamn ligger på en tjänsteman vid KTH, (SUNET-KTH), som utför detta på uppdrag av Information Center (INIC), som är den globala . En klart övervägande del av dagens e-posttrafik sker med stöd av Internet-adresser. I promemorian föreslås att PTS skall få ansvaret för namn- och adressplanen för den svenska delen av Internet. Frågan om staten skall ta ett ansvar för planen och var ett sådant ansvar bör läggas utreds för när- varande av Statskontoret (regeringsbeslut , dnr K96/3411/1). I riktlinjerna sägs att Statskontoret skall bedöma om den nuvarande administrationen av Internet är adekvat, eller om den bör or- ganiseras på annat sätt. Utredningen skall vara klar till . Mot bakgrund av ovanstående bör ställningstagandena i dessa frågor avvakta det uppdrag som Statskontoret genomför . 7.4.3 Nummerplaner, nummerportabilitet och lika tillträde Tillgången till nummer är en grundförutsättning för att kunna tillhanda- hålla telefoni till egna kunder, dvs. att ha abonnenter som är direktan- slutna till det egna nätet. I direktivet om full konkurrens 96/19/EG skall alla medlemsstater ha omstrukturerat sina num- merplaner så att de medger tilldelning av nummer till nytillkomna ope- ratörer. Att utarbeta en helt ny nummerplan är ett mycket omfattande arbete som just har inletts av PTS och beräknas vara fullt genomfört först . Den svenska nummerplanen som fastställdes innebar en övergångsslösning för att kunna tillhandahålla nummer till de nya operatörerna och baserades på en anpassning av förutvarande nummerplan. Alla operatörer tilldelas numera nummerkapacitet på lik- värdiga villkor. Men även de kunder som är direktanslutna till en operatör, t.ex. , kan på samtalsbasis utnyttja en annan operatör, t.ex. Tele2, genom att slå ett prefix (i Tele2:s fall 007). Även prefixen bör vara likvärdiga i fråga om längd och komplexitet. I fråga om prefix föreligger emellertid en si- tuation med provisoriska och delvis icke likvärdiga lösningar. Så har t.ex. och fyrsiffriga prefix (0087 resp. 0086) och tillkomna operatörer kan t.o.m. få femsiffriga prefix (som t.ex. 00808). Enligt ett beslut av ministerrådet 1992 skall hela unionen 1998 övergå till ett gemensamt internationellt prefix 00 (92/264/EEG), varvid alla operatörsvalsprefix måste justeras. Vid det tillfället kommer en helt konkurrensneutral lösning baserad på förval, s.k. lika tillträde, att införas. Av mycket stor betydelse för konkurrensen mellan operatörer är också möjligheten till nummerportabilitet. Med detta menas att en abonnent som väljer att byta operatör får, inom vissa ramar, behålla sitt gamla nummer. Att byta ett invant eller kommersiellt inarbetat nummer är både obekvämt och för större företag ganska dyrbart. För vissa privatpersoner kanske det också innebär ett rent känslomässigt motstånd. Allt detta sammantaget missgynnar givetvis nya operatörer som vill konkurrera med den dominerande och etablerade operatören i ett land. Frågan om nummerportabilitet har uppmärksammats i flera EG-direk- tiv. I förslaget till samtrafikdirektiv fastslås att nummerportabilitet skall vara infört i alla större befolkningscentra . Detta kan tyckas sent med tanke på att den europeiska telemarknaden skall vara liberaliserad . En anledning är att EG-kommis- sionen bedömt att det kommer ta innan alla medlemsländer har möjlighet att leva upp till kravet. Många länder kommer dock att ha in- fört nummerportabilitet långt , flera 1999. Ytterligare ett skäl till förseningen är att det länge rått oenighet om vad det kan komma att kosta samt hur dessa kostnader bör fördelas mel- lan operatörerna. Flera utredningar i olika länder har dock visat att kostnaderna sannolikt inte blir så höga som först befarades, även om det fortfarande råder delade meningar om hur beräkningarna skall göras. De cost-benefit-analyser som gjorts avseende införandet av nummerportabilitet, visar dock i samtliga fall att nyttan för samhället överstiger kostnaderna. Som ett underlag för kommande ställningstaganden om nummerfrågor publicerade en grönbok där såväl frå- gor kring nummerplaner som nummerportabilitet behandlas. I grönboken föreslås bl.a. att senaste införandedatumet skall flyttas fram , något som enligt PTS inte skulle orsaka några egentliga problem. är föremål för en konsultationsprocess. I utreder PTS bl.a. olika alternativa tekniska lösningar samt hur kostnaderna skall fördelas mellan berörda operatörer för att införa nummerportabilitet. Myndigheten avser att inkomma med en skrivelse i frågan till regeringen. Enligt regeringen bör möjligheten till nummerportabilitet införas sna- rast möjligt. Vissa ekonomiska och juridiska frågor återstår dock ännu att lösa. Därefter avser regeringen att återkomma med förslag om införande av nummerportabilitet i . En ambition bör vara att möjlighet till nummerportabilitet mellan fastnätsoperatörer skall vara införd i större befolkningscentra samt för digital mobiltelefoni och frisamtalstjänster . 7.5 Övriga frågor 7.5.1 Tekniska planer, servicekodplanen och nätgränssnitt Regeringens förslag: PTS ges möjlighet att vid behov utfärda före- skrifter dels om tekniska planer, servicekodplanen och vissa standar- der för gränssnitt, dels rörande andra viktiga funktionella områden som rör nätet. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Promemorians förslag har inte föranlett några särskilda kommentarer. Endast ifrågasätter varför PTS skall ges de föreslagna vidgade befogenheterna och menar att utarbetandet av tek- niska planer m.m. är områden som väl lämpar sig för branschöverens- kommelser. Skälen för regeringens förslag: PTS har ett ansvar för att det finns ett sammanhållet och öppet telenät som täcker hela landet. För att nätet även i fortsättningen, i en situation med ett flertal operatörer som bygger egna nät och tillhandahåller tjänster, skall kunna anses vara öppet och sammanhållet krävs att vissa nätfunktioner samordnas av ett fristå- ende organ. Nätfunktionerna finns angivna i olika tekniska planer, t.ex. planen för signalpunktskoder rörande nätsignalsystem (både nationella och internationella) och planen för mobila nätkoder enligt ITU-T rekom- mendation E.212. Utöver tekniska planer finns också en servicekodplan. Den innehåller uppsättningar av servicekoder för användarprocedurer för olika tjänster, speciellt tilläggstjänster. Exempel på dessa är samtal väntar och medflyttning (medflyttning har aktiveringsproceduren *21*b-nr#, där 21 står för själva servicekoden). I ett utkast till ETSI-standard (prETS 300 738) anges att servicekoderna 10 till 19, som är avsedda för nationell användning, skall tilldelas av den nationella regleringsmyndigheten. Dessutom finns det andra funktionella områden som är viktiga för att telenätet även fortsättningsvis skall vara sammanhållet och också upp- fattas av slutanvändarna som sådant. Detta gäller särskilt tonbesked inom allmänt tillgängliga telenät och textbesked (cause codes) som förekom- mer inom digitala flertjänstnät (ISDN). När det gäller tonbesked har EG- kommissionen gett ett mandat till ETSI att utarbeta en teknisk rapport som eventuellt kommer att leda till en standard. saknas speciella standarder som specificerar dessa funktionella områden. Detta kan till viss del utläsas i svenska standarder som används för typgodkännande av teleterminalutrustning, men en sådan ordning kan inte anses tillfredsstäl- lande, speciellt inte för nya teleoperatörer. Lagen och förordningen bör utformas på ett sådant sätt att det blir möjligt för PTS att utfärda föreskrifter om dessa planer när det finns ett påvisbart behov. Den närmare specificeringen av standarden kan sedan utföras av en arbetsgrupp inom Informationstekniska standardiseringen (ITS), eller motsvarande organisation, som har rätt kompetens. För att samtrafiken mellan operatörerna skall kunna fungera på ett till- fredsställande sätt föreslås PTS också få ett bemyndigande att vid behov föreskriva om vissa standarder som skall gälla i gränssnittet, dvs. kon- taktytan, mellan olika operatörers nät. Detta tas även upp under avsnitt 7.2. 7.5.2 Straffbestämmelser Regeringens förslag: Samtliga straffbestämmelser i 34 § telelagen ut- mönstras ur lagen. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att straffbestäm- melsen beträffande den som bryter mot en föreskrift som avses i 19 § skulle behållas. Remissinstanserna: Endast Riksåklagaren har yttrat sig över prome- förslag. Riksåklagaren förordar att samtliga straffbestämmelser i telelagen tas bort. Skälen för regeringens förslag: Kriminaliseringen som metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället bör användas med stor försiktighet. Rättsväsendet bör inte belastas med sådant som har ringa eller inget straffvärde. Kriminalisering är vidare inte det enda och inte heller det mest effektiva medlet för att motverka oönskade beteen- den. Det allmännas resurser för brottsbekämpning bör koncentreras på sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte kan bemötas på annat sätt (jfr. 1994/95:23 s. 52 ff). Utvecklingen på flera lagstiftningsområden, bl.a. inom bank- och vär- depapperslagstiftningen, har gått mot att ersätta straffbestämmelser med vitesförfaranden. Även på teleområdet torde vitesförelägganden vara en betydligt effektivare metod för att upprätthålla efterlevnaden av lagen än att föreskriva straff. Tillräckliga skäl saknas för att behålla en straffbe- stämmelse som rör den som utan tillstånd bedriver tillståndspliktig verk- samhet. I stället föreslås att tillsynsmyndigheten ges möjlighet att ingripa med vitesförelägganden mot den som bedriver sådan verksamhet. Se vi- dare kommentaren till 33 a §. Med hänsyn till att myndighet som begär uppgifter enligt 27 § ges möjlighet med stöd av 36 a § att förena sitt föreläggande med vite före- slås att kriminaliseringen av en vägran att följa en sådan begäran slopas. I promemorian föreslås att straffbestämmelsen beträffande den som begär eller tar emot ersättning efter ett högre pris än som är medgivet i en föreskrift som avses i 19 § skall behållas. Riksåklagaren har emellertid anfört att vitessanktioner är en effektivare metod än kriminalisering även i detta fall. Regeringen delar den bedömningen och föreslår därför att samtliga straffbestämmelser i 34 § telelagen utmönstras ur lagen. 7.5.3 Utlämnande av uppgifter Regeringens förslag: Bestämmelsen i 27 § telelagen som reglerar i vilken omfattning tystnadsplikten enligt 25 § får brytas utvidgas till att omfatta även situationer när en polismyndighet fullgör sin underrätt- elseskyldighet enligt 12 § polislagen och vid olyckor eller dödsfall. Tystnadsplikten bryts även när polismyndighet eller åklagarmyndighet behöver uppgiften för att fullgöra skyldighet enligt 31 § tredje stycket lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Bakgrund: Enligt 25 § första stycket telelagen föreligger tystnadsplikt för den som i televerksamhet fått del av eller tillgång till bl.a. uppgift om teleabonnemang, varmed bl.a. avses vilket telefonnummer en viss person har. Enligt 27 § kan dock en uppgift av detta slag lämnas ut till bl.a. polisen, nämligen dels för delgivning under vissa förutsättningar (p.1), dels när det föreligger misstanke om brott av en viss svårighetsgrad och det bedöms att brottet kan föranleda annan påföljd än böter (p.2). har i en skrivelse föreslagit en utökad skyldighet för teleoperatörer att lämna ut uppgift om hemliga telefonnummer. Det gäller när polisen skall fullgöra sin skyldighet enligt 31 § tredje stycket lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare att un- derrätta barnets vårdnadshavare. Motsvarande behov för polisen att ha tillgång till telefonnummer föreligger enligt styrelsen när någon som är har tagits om hand med stöd av 12 § polislagen (1984:387) för att därefter lämnas ut till förälder eller annan vårdnadshavare. Även i ett antal situationer där polisen enligt 2 § 4 polislagen fullgör sina skyl- digheter att hjälpa eller ge service gentemot allmänheten kan i bland fö- religga ett berättigat behov för polisen att kunna få tillgång till någons teleabonnemang. Det kan gälla underrättelse eller efterforskning eller identifiering vid olyckor eller dödsfall eller när ägare till hittegods skall informeras. föreslår att 27 § telelagen kompletteras med en skyldighet för teleoperatören att på begäran lämna ut uppgift om teleabonnemang till polisen, när uppgiften behövs enligt 31 § tredje stycket lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare eller i ett särskilt fall är nödvändig för att polisen skall kunna fullgöra uppgift som avses i 2 § 4 eller 12 § polislagen. Skrivelsen har vid remissbehandling fått ett blandat mottagande. Riks- åklagaren och har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Europolitan och har motsatt sig att förslaget införs i telelagen. kan möjligen beträffande polisens underrättelse- skyldighet enligt lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare och polislagen se att intresset av att bryta telehemligheten över- träffar skyddsvärdet av dessa uppgifter. Skälen för regeringens förslag: Den i framställ- ning begärda utvidgningen av möjligheterna att ta del av hemliga tele- abonnemang enligt 27 § telelagen till att också omfatta uppgifter som be- hövs enligt 31 § tredje stycket lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och 12 § polislagen anser regeringen vara väsentlig för att polisen effektivt skall kunna utföra de uppgifter dessa lagrum krä- ver. Detsamma gäller vid underrättelse, efterforskning eller identifiering vid olyckor eller dödsfall. Utredning enligt 31§ lagen med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare kan göras av polis eller åklagare. Möjlighet att få tillgång till uppgift om teleabonnemang bör därför gälla även åklagarmyndighet. Regeringen föreslår att en bestämmelse med den innebörden införs i 27 § telelagen. Däremot framstår en utvidgning som omfattar polisens generella serviceskyldighet enligt 2 § 4 polislagen som alltför omfattande som grund för att bryta tystnadsplikten. 7.5.4 Samutnyttjande av anläggningar I departementspromemorian anges att PTS bör uppmuntra till samut- nyttjande av anläggningar samt att tvingande lagstiftning kan övervägas om samutnyttjande ändå inte kommer till stånd. Även om de flesta re- missinstanser är positiva till ett ökat samutnyttjande av anläggningar, ställer sig flera negativa till en tvingande lagstiftning. Som skäl anges bl.a. att olika operatörer har olika strategier och nätstrukturer och att de därför inte alltid klarar av att samlokalisera. Regeringen instämmer i remissinstansernas synpunkter. En tvingande lagstiftning övervägs därför inte inom regeringen. 8 Ändringar i lagen om teleterminalutrustning Regeringens förslag: ges befogenhet att hindra eller begränsa marknadstillträde för teleterminalutrustning och med- dela förelägganden om tillbakadragande av sådan utrustning i de fall utrustningen inte uppfyller krav som följer av lagen eller av föreskrif- ter som meddelats med stöd av lagen. Myndighetens beslut skall gälla . Promemorians förslag: Promemorian innehåller inget förslag om att tillsynsmyndighetens beslut skall gälla . Remissinstanserna: Av remissinstanserna är det endast Kammarrät- ten i som har haft erinringar mot förslaget. Kammarrätten ifrågasätter om inte ett beslut om förbud är av så ingripande karaktär att beslutet omgående bör underställas en domstolsprövning. Det behövs också klargöranden avseende frågan om ett förbud skall gälla eller först när det underliggande myndighetsbeslutet har vunnit laga kraft. Skälen för regeringens förslag: Rådets direktiv /263/EEG om till- närmning av medlemsstaternas lagstiftning om teleterminalutrustning och ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse, ändrat senast genom rådets direktiv /97/EEG (terminaldirektivet) föreskriver att terminalutrustning skall uppfylla följande s.k. väsentliga krav för att få placeras på marknaden och användas (art. 4): - Användarsäkerhet och säkerhet för personal vid företag som driver allmänt tillgängliga telenät i den utsträckning dessa krav inte omfattas av lågspänningsdirektivet (73/23/EEG). - Krav på elektromagnetisk kompatibilitet såvitt de är specifika för ter- minalutrustning. - Skydd mot skada på allmänt tillgängligt telenät. - Effektivt utnyttjande av frekvensspektrumet där så är lämpligt. - Samverkan mellan terminalutrustningar och utrustning i ett allmänt tillgängligt telenät samt samverkan mellan terminalutrustningar, där så är motiverat. Direktivet innehåller vidare en säkerhetsklausul (art. 8) som föreskri- ver att en medlemsstat skall, om den upptäcker att terminalutrustning inte överensstämmer med relevanta väsentliga krav när den används på rätt sätt och för det ändamål som tillverkaren avsett, vidta alla lämpliga åt- gärder för att dra tillbaka sådana produkter från marknaden eller för att begränsa eller hindra att de släpps ut på marknaden. Direktivets bestämmelser har i huvudsak införlivats genom lagen (1992:1527) om teleterminalutrustning och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Enligt 5 § första stycket utövar den myndighet rege- ringen bestämmer tillsyn över efterlevnaden av lagen och av föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. har rätt att för tillsynen på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs, få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder, och hos den som tillverkar, importerar, saluför eller hyr ut terminalut- rustning få tillgång till sådan utrustning för kontroll (5 § andra stycket). Enligt 6 § får tillsynsmyndigheten för genomförandet av den tillsyn som avses i 5 § andra stycket meddela de förelägganden som behövs. Ett så- dant föreläggande får förenas med vite. Dessa bestämmelser ger inte tillsynsmyndigheten befogenhet att hindra eller begränsa marknadstillträde för teleterminalutrustning eller meddela förelägganden om tillbakadragande av sådan utrustning vid brist på över- ensstämmelse med de väsentliga krav som terminaldirektivet föreskriver. Direktivet är därmed i detta avseende inte införlivat med svensk rätt så- vitt avser andra aspekter än skada på person eller egendom. I dessa se- nare avseenden är produktsäkerhetslagen (1988:1604) tillämplig. Bestämmelser som ger tillsynsmyndigheten samtliga de befogenheter som följer av terminaldirektivet bör lämpligen tas in i lagen om teleter- minalutrustning och i de andra föreskrifter som meddelas med stöd av lagen. Detta föreslås ske genom att man i 6 § bemyndigar tillsynsmyn- digheten att för den tillsyn som avses i 5 § meddela de förelägganden och förbud som behövs för efterlevnaden av lagen eller av föreskrifter som meddelas med stöd av lagen. Beslutet bör gälla utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Enligt Kammarrätten i kan det inte uteslutas att ett förbud enligt 6 § mycket väl kan få till konsekvens att den till vilket förbudet riktas helt kan hindras i sin näringsverksamhet. Kammarrätten har därför ifrågasatt om inte ett sådant beslut om förbud är av så ingripande karaktär att det omgående bör underställas en domstolsprövning. Även om beslut enligt 6 § i vissa fall kan bli mycket ingripande för den som berörs av förbudet är det enligt regeringens bedömning tillräckligt från rättssäkerhetssynpunkt att beslutet kan överklagas till domstol, som också har möjlighet att förordna att beslutet i avvaktan på ett slutligt av- görande tills vidare inte skall gälla. Beträffande övriga författningsänd- ringar hänvisas till författningskommentaren.