prop · GK0388 · 1997-01-01 00:00:00 — Dessa uppgifter överensstämmer i stort med vad en Interpol-efterlysning innehåller , samt motsvarar de upplysningar som är nödvändiga för att registrera en person i Informationssystemet Schengen. Artikeln medger också att ytterligare information får begäras om erhållna uppgifter visar sig otillräckliga. En sådan begäran om komplettering får dock inte strida mot artikel 3, enligt vilken de handlingar som fordras enligt konvention inte kan krävas inom ramen för det för- enklade förfarandet. Justitiekanslern och har ifrågasatt om det är tillräckligt för bedömningen av om hinder för utlämning föreligger att endast förekomsten av ett häktningsbeslut , alltså inte häktningsbeslutet som sådant, redovisas. Konventionen bygger dock på att de uppgifter som krävs enligt artikel 4 utgör tillräckligt underlag för ställningstagandet. Konventionstexten medger således inte att krav ställs på erhållande av själva beslutet eller domen. Med hänsyn till de övriga uppgifter som enligt bestämmelsen skall krävas och till de materiella förutsättningar som gäller för utlämning torde vidare ett förevisande av själva häktningsbeslutet sakna praktisk betydelse. Regeringen delar därför bedömningen i promemorian av hur bestämmelsen i utlämningslagen skall utformas för att ange vilka uppgifter en eftersökning skall innehålla för att det förenklade förfarandet skall kunna tillämpas. Vissa redaktionella ändringar har dock gjorts efter påpekanden från Lagrådet och remissinstanserna. 6.4.1 Beslut om utlämning -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Riksåklagaren ges rätt att besluta om | | utlämning enligt det förenklade förfarandet. Riksåklagaren skall| | dessutom ha rätt att besluta om att överlämna föremål som tagits i| | beslag. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: I konventionens artikel 5 sägs att den behöriga myndigheten i den anmodade staten skall lämna sitt godkännande till överlämnande enligt det förenklade förfarandet. Vilken eller vilka myndigheter som skall anförtros denna uppgift är en fråga för varje enskilt land. Det är regeringen som beslutar om utlämning enligt utlämningslagen, även vid samtycke. Syftet med konventionen, nämligen att få ett så snabbt och enkelt förfarande som möjligt, torde dock medföra att rätten att besluta om utlämning efter samtycke i klara fall bör läggas hos någon annan myndighet än regeringen. Erfarenheterna från de nordiska ärendena visar att sådana ärenden kunnat hanteras på ett effektivt och rättssäkert sätt inom åklagarväsendet. De överväganden som skall ske inom ramen för det nu behandlade förfarandet är inte heller sådana att allmän domstols medverkan framstår som nödvändig. Att lägga besluten i domstol skulle också kunna medföra viss tidsutdräkt och sämre effektivitet i förfarandet. Dessutom måste det bli fråga om att hänskjuta ett tveksamt ärende till regeringen, något som torde te sig främmande för en allmän domstol. och åklagarmyndigheten i har ifrågasatt om inte beslut om överlämnande borde kunna fattas på lokal eller regional åklagarnivå. Regeringen anser det dock mindre lämpligt att gå fullt så långt som till vad som gäller vid utlämning till annat nordiskt land och låta den lokale åklagaren besluta om utlämning efter samtycke. Det förfarande som tillämpas mellan de nordiska länderna skall nämligen ses i ljuset av att dessa ärenden dels är tämligen vanligt förekommande, dels att det föreligger en betydande rättslikhet mellan de nordiska länderna. Erfarenheter och stabila rutiner kan därför byggas upp på lokal nivå. Det kan förväntas att utlämning efter samtycke till andra EU- stater inte kommer att ske i samma omfattning som utlämning till de nordiska länderna, och när det sker berör det rättssystem som vi inte har samma vana att arbeta med. Med hänsyn härtill synes en lämplig lösning vara att låta Riksåklagaren fatta beslut om utlämning enligt det förenklade förfarandet. finns en ingående kännedom om utlämningsrätten. Eftersom Riksåklagaren ändå i det nuvarande systemet kopplas in på ärendena, torde ingen betydande merbelastning uppkomma. Det är också lämpligt att låta en och samma myndighet fatta beslut i flertalet fall, så att kontinuitet och samlad kunskap kan vinnas. Riksåklagarens beslut bör - i enlighet med vad som gäller enligt den nordiska utlämningslagen - inte vara överklagbart. Dessutom bör Riksåklagaren - i överensstämmelse med vad som gäller i det nordiska förfarandet - ha rätt att besluta om att överlämna föremål som tagits i beslag i de fall denne beslutar om utlämning av den eftersökte. Detsamma gäller om chefen för beslutar att utlämning skall ske. En bestämmelse med detta innehåll bör därför införas. 6.4.2 Avslag och konkurrerande anspråk -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Beslut om avslag och vid konkurrerande | | anspråk från flera länder fattas av regeringen eller i vissa fall| | av chefen för . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Det torde endast undantagsvis förekomma att det finns skäl att vägra utlämning, trots att ett samtycke avgivits. Det kommer i sådana fall att röra sig om överväganden som närmast bör ankomma på regeringen. Avslagsbeslut bör därför inte få fattas av Riksåklagaren. En sådan ordning stämmer dessutom bättre med det nordiska förfarandet. Av samma skäl bör fall då konkurrerande anspråk från flera länder föreligger undantas från Riksåklagarens prövning. Ett avslag kan i undantagsfall grundas på att ett absolut hinder mot utlämning föreligger, t.ex. att den eftersökte är svensk medborgare eller att han redan är dömd för brottet. Avgörandet bör i dessa fall ligga kvar hos regeringen. Detsamma bör gälla vid konkurrerande anspråk. Avslagsbeslutet kan också grundas på en brist som inte är av definitivt slag. I det fallet skall den ansökande staten ha möjlighet att inkomma med en framställning om utlämning enligt konvention. Det synes lämpligt att låta chefen för fatta avslagsbeslut i dessa fall. Uppkommer tvekan i ett ärende bör sålunda Riksåklagaren ha möjlighet att överlämna ärendet för att avgöras av chefen för eller regeringen. Beträffande åtgärder vid avslagsbeslut, se avsnitt 6.10. Något skäl att koppla in i det förenklade förfarandet efter samtycke torde inte föreligga. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Lokal åklagare verkställer erforderlig ut- | | redning i ärenden om utlämning enligt det förenklade förfarandet.| -------------------------------------------------------------------- Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. Justitiekanslern vill dock ha klarlagt hur och av vem ärenden med tryck- frihetsrättslig anknytning skall utredas. Skälen för regeringens förslag: Enligt 16 § i utlämningslagen skall Riksåklagaren till grund för sitt yttrande till regeringen verkställa er- forderlig utredning enligt vad som stadgas om förundersökning i brottmål. Sådan utredning utförs normalt av den lokale åklagare inom vars område den eftersökte finns. I det nordiska förfarandet handläggs ärendet normalt i dess helhet på lokal nivå, i de fall den misstänkte samtycker till utlämning. I det förenklade förfarandet enligt konventionen initieras ärendet på lokal nivå, och det är bara själva beslutet om utlämning som enligt vad som föreslås kommer att ligga på Riksåklagaren. Det är naturligt att låta den allmänne åklagaren verkställa den nödvändiga utredningen. Denna utredning skall klarlägga om erforderlig dokumentation finns samt huruvida den eftersökte samtycker till att utlämnas enligt det förenklade förfarandet och om han i så fall medger att ställas till svars eller straffas i den ansökande staten för någon annan före utlämningen begången gärning än den för vilken han utlämnas och därmed vidareutlämnas till annan medlemsstat. Vidare skall utredas om det föreligger sådana förhållanden som enligt 1-11 §§ i utlämningslagen utgör hinder mot utlämning. Justitiekanslern har framställt önskemål om en belysning av ansvars- fördelningen mellan Justitiekanslern och allmän åklagare när det aktuella brottet berör det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området. Det har därvid bl.a. framhållits att Justitiekanslern är ensam behörig åklagare för dessa brottstyper och att hur långt denna exklusiva behörighet sträcker sig vid gränsöverskridande brottslighet i några fall har föranlett osäkerhet. Denna frågeställning är aktuell även beträffande det nuvarande förfarandet enligt utlämningslagen och alltså inte begränsad till den nu föreslagna regleringen och synes inte heller påverkas därav. Frågan bör behandlas i ett sammanhang, och det finns anledning att göra de närmare överväganden som fordras i samband med den översyn av utlämningslagstiftningen som blir aktuell när den nya om utlämning skall ratificeras. 6.5.2 Information till den eftersökte -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Åklagaren skall informera den eftersökte om| | möjligheten att samtycka till att utlämnas enligt det förenklade| | förfarandet samt om möjligheten att medge rätt för den ansökande| | staten att utan särskilt medgivande ställa honom till ansvar | | eller straffa honom för annat brott som begåtts före utlämningen än| | som omfattas av eftersökningen och att utlämna honom till någon | | annan medlemsstat i Europeiska unionen. Den eftersökte skall | | också informeras om följderna av samtycke och medgivande. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Den eftersökte skall, enligt artikel 6 i konventionen, när han anhålls underrättas av den behöriga myndigheten om den begäran som avser honom och om att han har möjlighet att samtycka till att utlämnas till den ansökande staten i enlighet med det förenklade förfarandet. Med den behöriga myndigheten avses den som kan besluta om frihetsberövande, i den lokale åklagaren. Informationen skall lämnas i omedelbar anslutning till frihetsberövandet. En regel om att åklagaren skall informera den eftersökte om möjligheten att samtycka, liksom om följderna av ett samtycke, bör införas i lagen. Det föreslås i avsnitt 6.6 att den eftersökte själv skall få disponera över den s.k. specialitetsprincipen, och därmed över förbudet mot vidareutlämning. Den eftersökte bör få erforderlig information även om innebörden av ett avstående från det skydd som specialitetsprincipen ger. Informationen bör lämnas av åklagaren. Riksåklagaren, och har framfört att det finns skäl att i lagtexten särskilt ange att den eftersökte kan medge att vidareutlämnas till ett annat EU-land. Som framgår av avsnitt 6.6 kommer ett avstående från det skydd som specialitetsprincipen ger att innebära att den medgivande till vidareutlämning till annan medlemsstat inte krävs. Regeringen delar uppfattningen att detta klart bör framgå av lagtexten. I avsnitt 6.9 föreslås att det förenklade förfarandet skall kunna tillämpas även om den eftersökte inte är frihetsberövad. Även i denna situation bör den eftersökte informeras om möjligheten att samtycka och avstå. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Den lokale åklagaren ges behörighet att ta | | emot ett samtycke från den eftersökte till att utlämnas enligt | | det förenklade förfarandet liksom ett medgivande till att ställas| | till ansvar eller straffas för annat brott. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Samtycke skall enligt artikel 7 i konventionen lämnas inför de behöriga rättsliga myndigheterna i den anmodade staten i enlighet med dess lagstiftning. Denna myndighet kan vara domstol eller åklagare. Vid utlämning till ett annat nordiskt land är det den lokale åklagaren som är behörig att motta ett samtycke. Praktiska skäl talar för att tillämpa samma förfarande i nu aktuella fall. Den eftersökte är i regel frihetsberövad och då placerad i polisarrest eller i häkte, vilket torde göra det lätt för åklagaren att vid besök uppta ett samtycke. I och för sig skulle tingsrätten kunna uppta samtycket, eftersom anhållandet ändå skall prövas av rätten efter förhandling enligt 23 §. Emellertid kan den eftersökte vilja samtycka till utlämning efter denna förhandling, och då skulle han behöva transporteras till rätten ytterligare en gång. Det förenklade förfarandets syfte att påskynda hanteringen vore då i viss mån förfelat. Om en eftersökt person som önskar samtycka till att utlämnas inte är frihetsberövad (se avsnitt 6.9), är det också enklare om samtycket kan lämnas till en lokal åklagare. Erfarenheterna från tillämpningen av det nordiska förfarandet ger entydigt vid handen att åklagare kunnat hantera detta ansvar på ett sådant sätt att kraven på rättssäkerhet har uppfyllts. Det föreslås därför att den lokale åklagaren ges behörighet att ta emot ett samtycke. I konventionen regleras inte närmare när samtycket skall inhämtas. Av underrättelseskyldigheten som regleras i artikel 6 och av artikel 8 som anger att samtycket skall lämnas från anhållandet, följer att den anhållne skall kunna lämna sitt samtycke redan vid det provisoriska frihetsberövandet. Av artikel 7.2 följer att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att garantera att personen lämnat samtycket under sådana förhållanden att det framgår att han har lämnat det frivilligt och fullt medveten om följderna av det. Såväl samtycke till överlämnande som avstående från tillämpning av specialitetsprincipen (se avsnitt 6.6) skall avges inför den behöriga rättsliga myndigheten och dokumenteras skriftligen i den anmodade staten i enlighet med dess lagstiftning. För att tillgodose rättssäkerhetsaspekterna för den anhållne har i artikeln också tagits in bestämmelser om att samtycket och avståendet skall inhämtas under sådana former att det framgår att det skett frivilligt och att den eftersökte varit fullt medveten om följderna. När det gäller samtyckets följder, skall den eftersökte informeras bl.a. om att han genom samtycket avstår från de garantier som är förbundna med ett normalt utlämningsförfarande. Dessutom skall vid avstående från specialitetsprincipen den anhållne upplysas om den ansökande statens möjligheter att bl.a. väcka åtal för andra gärningar än de som omfattas av eftersökningen. Också i detta avseende bör det nordiska förfarandet kunna vara vägledande. I förordningen (1982:58) om förfarandet vid utlämning för brott till , , och finns närmare bestämmelser om hur samtycket skall lämnas. I förordningen sägs att samtycket skall lämnas skriftligen på formulär som fastställs av Riksåklagaren. Handlingen där samtycket ges skall om möjligt vara avfattad på det språk som normalt begagnas av den som begärs utlämnad. Om ett annat språk används, skall på handlingen antecknas vilka åtgärder som vid- tagits för att kontrollera att den som begärs utlämnad har förstått innebörden av samtycket. Slutligen stadgas att samtycket skall lämnas i närvaro av vittne. Vittnet skall på den handling där samtycket lämnas skriftligen bekräfta att den som begärs utlämnad har undertecknat handlingen frivilligt. Detta förfarande torde väl uppfylla konventionens krav. Förordningen bör därför göras tillämplig också på samtycke och avstående inom ramen för det förenklade förfarandet. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: regler om offentlig | | försvarare tillämpas även i det förenklade förfarandet. Riksåkla-| | garen beslutar om ersättning till offentlig försvarare för arbete| | som utförts där. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har dock förordat en särskild reglering av rätten till juridiskt biträde och Justitiekanslern har önskat klarlagt huruvida beslut om ersättning till offentlig försvarare vid tvist skall kunna prövas av domstol. Skälen för regeringens förslag: Konventionen stadgar i artikel 7.2 att den eftersökte, som en garanti för att hans samtycke lämnas frivilligt och i fullt medvetande om följderna, skall ha rätt till juridiskt biträde. Enligt vad som föreslås skall åklagaren vidta nödvändig utredning i enlighet med vad som föreskrivs om förundersökning i brottmål. Det innebär bl.a. att regler om förordnande av offentlig försvarare blir tillämpliga. Någon särskild bestämmelse om att offentlig försvarare skall förordnas torde därför inte behövas. Detta överensstämmer med vad som gäller. Försvarare förordnas regelmässigt direkt vid ett eventuellt beslut om tvångsmedel. har påpekat att en misstänkt person enligt svenska regler inte har någon ovillkorlig rätt till juridiskt biträde om han inte är frihetsberövad. Tingsrätten har med hänvisning till detta ifrågasatt huruvida de svenska reglerna i detta hänseende motsvarar konventionens krav. Även om den eftersökte inte är frihetsberövad torde man normalt kunna utgå ifrån att det i ett utlämningsärende föreligger skäl att förordna offentlig försvarare för honom. De nuvarande reglerna innebär därför enligt regeringens mening en tillräcklig garanti för att den eftersökte får juridiskt biträde. Ersättning till försvarare för arbete ärendet legat hos allmän åklagare bör i enlighet med nu gällande ordning prövas av den tingsrätt som förordnat försvararen. Av 22 § utlämningslagen följer att regeringen eller beslutar om ersättning till offentlig försvarare för arbete hos regeringen. Ett särskilt stadgande fordras om att Riksåklagaren skall besluta om sådan ersättning för arbete som utförts där inom ramen för det förenklade förfarandet. Justitiekanslern har vidare väckt frågan om inte, mot bakgrund av den Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, Riksåklagarens beslut om ersättning till offentlig försvarare borde kunna överklagas. Den föreslagna ordningen överensstämmer med vad som gäller . Den av Justitiekanslern väckta frågan bör lämpligen tas upp i samband med den kommande totalöversynen av utlämningslagstiftningen. Ersättningen skall enligt 18 § utlämningslagen i regel stanna på staten. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ett samtycke skall kunna återkallas. Den | | tid som förflyter mellan ett samtycke och en återkallelse skall | | inte beaktas vid fastställande av tidsfrist enligt 23 § | | utlämningslagen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 7.4 i konventionen är samtycke oåterkalleligt. Tanken bakom denna bestämmelse är att den anhållne inte skall kunna återkalla sitt samtycke och därefter begära att han skall friges på grund av att tidsfristen för inlämnande av en utlämningsframställning enligt konvention överskridits. Mot bakgrund av vissa medlemsstaters lagstiftning ges det dock möjlighet för staterna att förklara att samtycket och avståendet kan återkallas. För att undvika att en återkallelse försvårar ett utlämningsförfarande, stadgas vidare att den tid som förflyter mellan underrättelse om samtycket och den eventuella återkallelsen inte skall beaktas vid fastställandet av de tidsfrister för provisoriskt anhållande på 18 som följer av konvention. Följden av detta blir att den ansökande staten vid en återkallelse har lika på sig för att göra en framställning om utlämning enligt konvention som denna stat hade den mottog underrättelsen om den anhållnes samtycke. På så vis kan inte den eftersökte sabotera förfarandet genom att först samtycka och sedan återkalla samtycket, vilket kunde medföra att 40-dagarsfristen försattes. Övervägande skäl talar för att skall göra det möjligt att återkalla ett lämnat samtycke. Det förenklade förfarandet är tillkommet inte minst i den eftersöktes intresse. Det framstår därför som naturligt att han, om han sedan samtycke har lämnats får kännedom om nya omständigheter som är ägnade att påverka hans ställningstagande eller om han helt enkelt ångrar sig, skall kunna påkalla tillämpning av det nuvarande förfarandet. Att ge den eftersökte möjlighet att återkalla samtycket överensstämmer också med det förfarande som tillämpas mellan de nordiska länderna. I promemorian föreslås att det skall vara möjligt att återkalla ett samtycke och att detta regleras genom en bestämmelse om att den ansökande staten skall underrättas om återkallelse sker. En fråga som har uppmärksammats av Riksåklagaren är huruvida en återkallelse av samtycket som sker efter det att beslut har fattats i utlämningsfrågan skall beaktas. Regeringen föreslog i lagrådsremissen att en återkallelse skall beaktas om den sker efter det att beslut har fattats men innan verkställighet av utlämningen har skett. Lagrådet har anfört att det i och för sig inte har någon erinran mot denna lösning. Lagrådet menar emellertid att detta torde innefatta en avvikelse från gängse syn på en parts ståndpunkt i ett ärende senast måste anges för att vinna beaktande av beslutsmyndigheten och att den föreslagna lösningen därför bör komma till tydligt uttryck i lagtexten. Regeringen godtar Lagrådets bedömning. Om samtycket återkallas skall det förfarande som regleras i lagens 14-22 §§ åter träda in. bör således avge en förklaring att samtycke kan återkallas. I lagen bör vidare en bestämmelse införas om att den tid som förflutit mellan ett samtycke och en återkallelse inte skall beaktas vid fastställandet av 40- dagarsfristen enligt 23 § andra stycket. 6.5.6 Underrättelse om samtycke m.m. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Den ansökande staten skall | | underrättas om ett samtycke eller medgivande. Om den eftersökte | | inte samtycker skall den ansökande staten underrättas om det. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 8 i konventionen skall den stat som verkställt ett provisoriskt anhållande underrätta den ansökande staten om samtycke lämnas. Vidare skall den anmodade staten från det provisoriska anhållandet underrätta den ansökande staten huruvida samtycke till överlämnande enligt det förenklade förfarandet har lämnats. Tidsfristen gör det möjligt för den ansökande staten att göra en eventuell framställning om utlämning inom de som anges konvention, om samtycke skulle vägras. Underrättelse om samtycke skall förmedlas direkt mellan de behöriga myndigheterna som angivits enligt artikel 15. En bestämmelse om att underrättelse skall ske på nämnda sätt bör införas i lagen. Lagtexten bör dessutom, såsom och Riksåklagaren har påpekat, kompletteras med att den ansökande staten förutom samtycke också skall underrättas om ett avstående från det skydd specialitetsprincipen ger. 6.6 Specialitetsprincipen och vidareutlämning -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Den eftersökte skall kunna disponera över | | specialitetsprincipen och därmed också över huruvida svenskt | | tillstånd krävs för vidareutlämning till en annan medlemsstat. Ett| | avstående från det skydd specialitetsprincipen ger skall kunna | | återkallas. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna ställer sig i princip positiva till förslagen. Ett antal remissinstanser har dock efterlyst en precisering av lagtexten så att det klart framgår bl.a. vad som innefattas i ett avstående från specialitetsprincipen.