prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt bestämmelsens första stycke skall allmän rättshjälp upphöra om rättshjälpsavgift inte betalas (1), om den rättssökande lämnat oriktig uppgift och rättshjälp inte skulle ha beviljats om riktig uppgift lämnats (2), om den rättssökande uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnat oriktig uppgift som varit avsedd att leda till befrielse från eller för låg rättshjälpsavgift (3), om den rättssökande kan anses ha befogat intresse av att få sin sak behandlad (4) eller om de ekonomiska förhållandena ändrats i sådan mån att den rättssökande är berättigad till rättshjälp (5). Enligt tredje stycket skall rättshjälpen inte upphöra enligt punkt 2 om oriktigheten bestått i att den rättssökande underlåtit att lämna en uppgift som han varken visste eller hade skälig anledning att anta var av betydelse för bedömningen av hans ansökan. Tredje punkten om oriktiga uppgifter som lämnats i syfte att få lägre avgift och fjärde punkten om befogat intresse gäller inte om det är uppenbart obilligt att rättshjälpen upphör. Om det beslutas att rättshjälpen skall upphöra skall som huvudregel den som haft rättshjälp själv bära kostnaderna för denna. Om det finns särskilda skäl kan dock kostnaderna helt eller delvis stanna på staten. Denna bestämmelse har i praxis tolkats så att återbetalningsskyldigheten begränsats till rättshjälpsavgiften när rättshjälpen upphör enligt punkt 1 (rättshjälpsavgift ej betald) och punkt 4 (befogat intresse saknas) medan den rättssökande i övriga fall får betala samtliga kostnader om det inte föreligger särskilda skäl (NJA 1983 s. 150 och 221). Enligt 34 § andra stycket rättshjälpslagen får rättshjälpen också upphöra om det visar sig att pilotfalls-regeln i 8 § första stycket 8 är tillämplig. Enligt tredje stycket sista meningen gäller detta dock inte om det är uppenbart obilligt att rättshjälpen upphör. Om det i sådant fall beslutas att rättshjälpen skall upphöra skall staten betala kostnaderna. Om det finns särskilda skäl kan dock den rättssökande få stå för dessa kostnader. Ett beslut om upphörande av allmän rättshjälp fattas av domstol där ange- lägenheten behandlas eller av . Sådant beslut får också meddelas i samband med besvär enligt 49 § rättshjälpslagen. Även om angelägenheten varit anhängig vid domstol kan i samband med avräkningen besluta om upphörande (RN 655/1993). har enligt 49 b § rättshjälpslagen befogenhet att påkalla beslut om rättshjälpens upphörande. Även Justitiekanslern har denna befogenhet. Däremot har motparten till den som beviljats rättshjälp inte möjlighet att påkalla ett sådant beslut. Beslut om upphörande gäller (17 kap. 14 § och 30 kap. 12 § samt NJA 1980 s. 786). Utredningen föreslår att de nuvarande grunderna för rättshjälpens upphörande skall föras över till den nya lagen. Till skillnad från den nuvarande lagen skall rättshjälpen dock alltid upphöra om någon av de angivna grunderna föreligger, oavsett om det skulle vara obilligt. Vad gäller upphörande enligt pilotfalls-regeln föreslås ingen ändring. Där kan således enligt utredningens förslag rättshjälpen i vissa fall bestå även om det föreligger ett pilotfall. Utredningen förslår ingen ändring i sak i återbetalningsreglerna. I stort sett alla remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Som utredningen konstaterar är nuvarande bestämmelserna funktionella och stämmer väl överens med de syften som ligger bakom bestämmelserna om rättshjälp. En annan sak är att bestämmelserna framför allt om befogat intresse inte tillämpats i någon större utsträckning. Denna fråga behandlas i avsnitt 7.4. Den nya bestämmelsen om att det skall vara rimligt att staten bidrar till kostnaderna kommer förhoppningsvis ge större utrymme för beslut om att rättshjälpen skall upphöra i sådana fall när det inte är rimligt att staten bekostar en tvist. Enligt regeringens mening bör alltså de nuvarande bestämmelserna om grunder för upphörande av rättshjälp föras över till den nya lagen. Enligt den nuvarande bestämmelsen (punkt 2) skall rättshjälpen upphöra om den rättssökande lämnat oriktig uppgift och rättshjälp inte skulle ha beviljats om riktig uppgift lämnats. Detta gäller dock inte om oriktigheten endast bestått i att den rättssökande underlåtit att lämna en uppgift som han varken visste eller hade skälig anledning att anta var av betydelse för bedömningen av hans ansökan (tredje stycket). Utredningen föreslår inte något motsvarande undantag för sådana fall. Om rättshjälp beviljats på grundval av felaktiga uppgifter finns det enligt regeringen mening inte skäl för att låta den bestå om de riktiga uppgifterna framkommer. Även om den rättssökande inte förstått uppgifternas betydelse skulle han ju aldrig ha beviljats rättshjälp om de varit kända. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att rättshjälpen alltid skall upphöra i sådant fall. Däremot bör den rättssökandes avsikter när han utelämnat uppgiften beaktas när återbetalningsskyldigheten fastställs. Enligt tredje stycket sista meningen skall rättshjälpen inte upphöra om det är uppenbart obilligt även om den rättssökande lämnat oriktiga uppgifter i syfte att minska sin rättshjälpsavgift eller om han saknar befogat intresse av att få sin sak prövad. Enligt utredningen skall inte heller några sådana undantag finnas för dessa situationer. För att rättshjälpen skall upphöra på grund av oriktiga uppgifter krävs att den rättssökande medvetet eller av grov oaktsamhet lämnat felaktiga uppgifter i syfte att få en lägre avgift. Vid ett sådant beteende kan det enligt regeringens mening aldrig vara obilligt att låta rättshjälpen upphöra. Den som medvetet försöker utnyttja systemet på ett sådant sätt skall inte komma i åtnjutande av rättshjälpens förmåner när oriktigheterna uppdagats. Regeringen delar alltså utredningens uppfattning att något undantag inte bör förekomma i dessa situationer. Detsamma gäller bestämmelsen att det skall vara rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Om det inte är rimligt att staten bidrar kan det naturligtvis aldrig vara obilligt att låta rättshjälpen upphöra. Om rättshjälpen skall upphöra skall även i fortsättningen avgöras om den rättssökande, utöver rättshjälpsavgiften, skall betala tillbaka kostnaderna för rättshjälpen. Huvudregeln bör även i fortsättningen vara att den som missbrukat systemet genom att lämna felaktiga uppgifter så gott som alltid bör stå för hela kostnaden, medan den som för en process som det visar sig inte vara rimligt att staten bekostar i större utsträckning kan befrias från återbetalningsskyldighet. För den vars ekonomiska förhållanden ändras bör återbetalningsskyldigheten avgöras i förhållande till vilken grad förhållandena förbättras. Utredningen föreslår också två nya grunder för upphörande. Som en konsekvens av den begränsning av rättshjälpen som föreslås i avsnitt 11.2 föreslås att rättshjälpen skall upphöra när rättshjälpsbiträdet arbetat i . De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. De remissinstanser som avstyrker en begränsning av rättshjälpen till 100 timmars biträdesarbete avstyrker också som följd härav att rättshjälpen skall upphöra när biträdet arbetat . Som en konsekvens av den begränsning av rättshjälpen som vi föreslår måste bestämmelserna självfallet kompletteras med en regel om att rättshjälpen skall upphöra när rättshjälpsbiträdet arbetat i . Frågan behandlas utförligare i avsnitt 11.2. Om rättshjälpen upphör på den nu angivna grunden bör den rättssökande endast betala rättshjälpsavgift. Övriga kostnader bör fördelas enligt bestämmelserna om motparts och medparts kostnadsansvar eller stanna på staten. Utredningen föreslår också, eftersom rättshjälp enligt den nya lagen endast skall ges om den rättssökande behöver juridiskt biträde (se avsnitt 7.3, att rättshjälpen skall upphöra om ett rättshjälpsbiträde entledigas utan att nytt rättshjälpsbiträde förordnas. De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Enligt regeringens mening är den av utredningen förslagna regeln lämplig och bör alltså föras in i den nya lagen. Om den rättssökande på nytt ansöker om rättshjälp torde det som regel inte vara rimligt att åter bevilja rättshjälp (angående denna regel se avsnitt 7.4). Det viktigaste i detta sammanhang är som utredningen påpekar att bestämmelserna om upphörande verkligen tillämpas. De domstolar och myndigheter som kan fatta beslut om upphörande är skyldiga att göra en officialprövning. Om det finns anledning skall alltså frågan prövas oberoende av yrkande. En korrekt hantering av rättshjälpsfrågorna är som Justitiekanslern tidigare konstaterat (beslut , dnr. ) av stor betydelse, inte bara för parterna och staten utan ytterst också för allmänhetens förtroende för den verksamhet som bedrivs vid domstolarna. Det ankommer på domstolarna att ta det ansvar som följer med uppgiften och det finns därmed i princip inte något utrymme att ge rättshjälpsfrågor lägre prioritet till förmån för andra viktiga arbetsuppgifter vid domstolen. Regeringen vill alltså särskilt poängtera att det är av stor betydelse att rättshjälpsfrågorna handläggs på ett korrekt sätt. När domstolen får kännedom om förhållanden som kan medföra att rättshjälpen kan komma att upphöra måste detta utredas närmare. Om det efter en sådan prövning uppstår jäv vid den fortsatta handläggningen får det lösas genom att målet därefter handläggs av andra ledamöter. Någon särskild författningsreglering av detta är inte nödvändig. 15 Ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader 15.1 Motparts och medparts kostnadsansvar -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Motparts respektive medparts ersätt- | | ningsskyldighet skall endast omfatta kostnader som avser | | ersättning till rättshjälpsbiträdet. Motparts ersättningsskyldighet| | skall därutöver även omfatta den rättssökandes rådgivningsavgift. I| | övrigt föreslås inga förändringar i reglerna om ersättningsskyldig-| | het för motparts rättshjälpskostnader. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. menar i sitt remissvar att domstolar bör ha möjlighet att pröva rättshjälpskostnadernas fördelning vid en förlikning om det framgår av omständigheterna att förlikningen tillkommit i syfte att få staten att stå för kostnaderna. Skälen för regeringens förslag: Enligt 31 § rättshjälpslagen gäller bestämmelser i lag om motparts kostnad i rättegång även i fråga om motparts rättshjälpskostnader. Ersättning för ränta skall dock inte betalas. Bestämmelser om rättegångskostnader och dessas fördelning finns främst i 18 kap. och 31 kap. samt i . Huvudregeln är att förlorande part skall ersätta den vinnande parten dennes rättegångskostnad. Åtskilliga bestämmelser med undantag från denna regel finns dock, speciellt i familjerättsliga mål som rör barn. Undantagen innebär ofta att vardera parten skall stå sin kostnad oavsett utgången i målet. Ersättningsskyldighet enligt 31 § rättshjälpslagen skall fastställas oberoende av yrkande och oberoende av vad parterna avtalat i kostnadsfrågan. Någon prövning av kostnadsfrågan i anledning av utgången i målet kan enligt praxis inte göras när parterna anmält att de förlikts (NJA 1976 s. 259). regler om motparts kostnadsansvar sägs ha dels en handlingsdirigerade funktion, dels en reparativ. Detta uppnås genom att den som förlorar en process som huvudregel får ersätta motparten dennes kostnader. Denna princip bör - som utredningen föreslår - gälla på rättshjälpsområdet även i fortsättningen. Det innebär att en förlorande part skall ersätta motpartens rättshjälpskostnader om inte annat är särskilt stadgat. Regeringen är medveten om de problem som påtalar vad gäller fördelning av rättegångskostnader vid förlikning och att förlikningar emellanåt görs i syfte att låta staten få stå för kostnaderna. Frågan är om problemet, med den nya ordning som föreslås, blir så stort att en särreglering är nödvändig. Rättshjälpen kommer ju i fortsättningen i första hand att förekomma i familjerättsliga ärenden eftersom rättsskyddet kommer att träda in för de flesta övriga angelägenheterna. I de flesta familjerättsliga tvister kan förlikning inte ingås. Dessutom gäller ofta särskilda regler om rättegångskostnadernas fördelning. Enligt regeringens bedömning finns det därför inte skäl att nu införa särskilda regler för rättshjälpskostnadernas fördelning vid förlikning. För att förenkla hanteringen på rättshjälpsområdet föreslås i avsnitt 13 att den rättssökandes rättshjälpsavgift skall beräknas endast på ersättningen till rättshjälpsbiträdet. Detta skäl talar för att även en motparts ersättningsskyldighet bör avse endast ersättningen till biträdet. Om rättshjälpen görs subsidiär till rättsskyddsförsäkringar torde rättshjälp i huvudsak beviljas i familjerättsliga angelägenheter där vardera parten ofta skall stå sin kostnad. Ersättningsskyldighet kommer därför att fastställas i färre fall än vad som sker . Eftersom biträdets ersättning utgör av rättshjälpskostnaderna blir inkomstbortfallet för staten marginellt jämfört med om ersättningsskyldigheten skulle avse samtliga rättshjälpskostnader. Hante- ringen kan underlättas väsentligt om ersättningen endast beräknas på biträdets ersättning. Dessutom kan ersättning till vittnen m.fl. beslutas utanför rättssalen. Enligt regeringens mening överväger dessa fördelar den mindre minskning av intäkterna som det kan bli fråga om. Mot den bakgrunden föreslog regeringen i lagrådsremissen att motparts ersättningsskyldighet endast skulle avse ersättningen till rättshjälpsbiträdet. Lagrådet har dock uppmärksammat att det skulle kunna medföra vissa komplikationer om den rättssökandes rådgivningsavgift inte beaktas. Lagrådet anför att med den i lagrådsremissens föreslagna regleringen kommer inga särskilda bestämmelser att gälla i fråga om den rådgivningsavgift som den rättssökande har betalat innan rättshjälp beviljades och som inte ingår i rättshjälpskostnaderna. Konsekvensen blir att avgiften utgör en rättegångskostnad för den rättssökande, för vilken denne, om han vinner målet, normalt är berättigad till ersättning av motparten enligt reglerna i 18 kap. . Ett särskilt yrkande om detta måste då framställas och domstolen måste särbehandla denna kostnad i domen. Detta kommer ofta att behöva ske inte bara i första instans utan också i den händelse att domen överklagas. Eftersom det enligt 42 § ankommer på att fatta beslut om återbetalningsskyldighet för motpart med avseende på rättshjälpsavgiften, blir följden vidare att motpartens betalningsskyldighet gentemot den rättssökande för rättshjälpsavgift och rådgivningsavgift kommer att följa av olika exekutionstitlar. Enligt Lagrådet finns två möjligheter att undvika dessa konsekvenser. Antingen kan särskilda bestämmelser införas om att rådgivningsavgift inte skall ersättas som rättegångskostnad eller också kan bestämmelsen om motparts ersättningsskyldighet utvidgas till att också gälla rådgivningsavgift. Lagrådets förordar det senare alternativet. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att återbetalningsskyldigheten bör avse även rådgivningsavgift och att det senare alternativet därför är den lämpligaste lösningen. En kostnad som har ersatts som en rättshjälpskostnad kan vara gemensam för flera medparter. Enligt 31 a § rättshjälpslagen skall var och en av de medparter som inte haft rättshjälp, åläggas att till staten betala den del av kostnaden som kan anses belöpa på honom. Innan betalningsskyldighet enligt 31 a § bestäms skall avdrag göras för vad motpart eller annan har ålagts att betala enligt 31 §. Om flera parter i en process anlitar samma ombud, anses de gentemot ombudet vara solidariskt betalningsansvariga för dennes arvode, såvida annat inte har avtalats. Ombudet kan således vända sig till en av dem och kräva ut hela arvodet. Om den personen har rättshjälp betalas hela arvodet av staten. För att de parter som inte har rättshjälp inte skall kunna åka snålskjuts på rättshjälpen infördes bestämmelsen i 31 a § rättshjälpslagen (se prop. 1987/88:73 s. 72 f. och 106 f.). Bestämmelsen har konstruerats så att den skall tillämpas om rättshjälpen har betalat kostnader som varit gemensamma för flera medparter. Det bakomliggande avtalsförhållandet mellan ombudet och parterna om hur kostnaderna skall fördelas inverkar inte på parternas betalningsansvar mot staten. Bestämmelsen kan bara tillämpas vid domstol och betalningsskyldighet kan endast åläggas personer som är parter i en domstolsprocess. Fördelningen skall göras efter huvudtalet om det inte finns skäl som talar mot det. I betänkandet som låg till grund för propositionen (SOU 1984:66 s. 164) anges att som grund för annan fördelning, ofta bör kunna läggas den andel som parterna har i själva saken. Den som blir betalningsskyldig enligt 31 a § rättshjälpslagen skall alltid betala hela ersättningen till staten. Om den rättssökande med sin rätts- hjälpsavgift och tilläggsavgift har betalat mer än sin andel av kostnaderna får han enligt 32 § rättshjälpslagen tillbaka den överskjutande delen av staten. Regeringen instämmer i utredningens slutsats att en regel motsvarande den som finns bör finnas för att hindra att en medpart skall kunna åka snålskjuts på den som har rättshjälp. Av samma skäl som angetts beträffande motparts ersättningsskyldighet bör en medparts ersättningsskyldighet beräknas endast på ersättningen till biträdet. För att undvika en onödig rundgång av pengar bör förfarandet ändras när det gäller de fall där det finns flera medparter. Om den rättssökandes rättshjälpsavgift överstiger hans eller hennes andel av kostnaderna bör medparterna betala den överskjutande delen direkt till honom eller henne i stället för att, som , dessa betalar till staten som i sin tur betalar till den som har rättshjälp. 15.2 Kostnadsansvaret vid gemensam ansökan om äktenskapsskillnad -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: De särskilda bestämmelserna om | | kostnadsansvar vid gemensam ansökan om äktenskapsskillnad tas | | bort. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I mål om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan skall enligt 31 b § rättshjälpslagen, i de fall endast den ene maken har rättshjälp, den andra åläggas att betala hälften av rättshjälpskostnaderna. Han eller hon är dock inte skyldig att betala mer än vad som motsvarar den grundavgift som skulle gällt om rättshjälp beviljats. Dessutom är denne make inte ersättningsskyldig om han eller hon haft kostnaderna för eget biträde eller det annars skulle vara oskäligt med hänsyn till omständigheterna. Om summan av vad en make skall betala enligt denna bestämmelse och den rättssökandes rätts- hjälpsavgift överstiger kostnaderna för rättshjälpen skall den överskjutande delen återbetalas av staten till den rättssökande. Bestämmelsen i 31 b § rättshjälpslagen har orsakat mycket arbete såväl för domstolarna som för . Domstolarna har olika rutiner för att bereda den ersättningsskyldige möjlighet att ange sina ekonomiska förhållanden och uppgift om eventuellt eget biträde. Missförstånd uppstår ofta och maken inser emellanåt inte vikten av att han lämnar dessa uppgifter förrän han får besked om att han ålagts att betala halva kostnaden för rättshjälpen. Många anser sig orättvist behandlade för att de tvingas betala den andra makens biträde. Detta orsakar många telefonsamtal till personalen på domstolarna, och . Många överklagar också ersätt- ningsbeslutet till hovrätten. Enligt en undersökning som Hovrätts- processutredningen (JU 1993:04) och låtit utföra utgörs av alla tvistemål i hovrätt, av mål där fråga endast är om återbetalningsskyldighet för motparts rättshjälpskostnader. Dessa mål torde i huvudsak avse tillämpningen av 31 b § rättshjälpslagen och de avskrivs sällan. De utgör därmed av alla tvistemål som prövas i sak. Tingsrättens slut ändras i ca 2/3 av målen. Den vanligaste orsaken tycka vara att nya uppgifter lämnas i hovrätten. Resultatet av undersökningen finns redovisat i 1995:3 och SOU 1995:124. Någon särskild statistik över vilka inkomster som detta kostnadsansvar medför för staten finns inte. Ett rimligt antagande är dock att en inte oväsentlig del av de ca 18 miljoner som betalas in på grund av ålagd återbetalningsskyldighet enligt rättshjälpslagen avser ålagd betalning enligt 31 b § rättshjälpslagen. I detta ärende föreslås att rättshjälp i angelägenheter rörande äkten- skapsskillnad endast skall beviljas om det finns särskilda skäl, se avsnitt 10.3. Rättshjälp i angelägenhet om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan kommer då att ges endast vid enstaka tillfällen. Mot den bakgrunden och med hänsyn till de nackdelar bestämmelsen i 31 b § rättshjälpslagen fört med sig i form av merarbete för domstolarna och andra myndigheter och onödiga irritationsmoment för parterna finns det - som utredningen konstaterat - inte tillräckliga skäl för att behålla bestämmelsen. Om två makar ansöker gemensamt om äktenskapsskillnad och den ene har rättshjälp skall alltså i fortsättningen den andre inte åläggas att betala någon del av rättshjälpskostnaderna. 15.3 Den rättssökandes och dennes ställföreträdares ansvar för kostnaderna vid vårdslöshet eller försummelse -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Reglerna om att den rättssökande och dennes| | ställföreträdare skall åläggas att betala för kostnader som | | uppkommit på grund av deras vårdslöshet eller försummelse förs över| | till den nya rättshjälpslagen. Kostnadsansvaret skall även i | | fortsättningen avse samtliga kostnader för rättshjälpen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förlag: Om den rättssökande genom vårdslöshet eller försummelse föranlett ökade kostnader för rättshjälpen, skall han eller hon enligt 31 c § rättshjälpslagen, ersätta staten för dessa kostnader. Detta gäller oavsett hur ansvaret för rättshjälpskostnaderna i övrigt skall fördelas. Motsvarande gäller även den rättssökandes ställföreträdare. Bestämmelsen syftar i första hand på vårdslösa och försumliga åtgärder under ett ärendes gång. Ökade kostnader för rättshjälpen kan uppkomma t.ex. genom att den som har rättshjälp uteblir från en förhandling eller framställer påstående eller invändning som han insett eller bort inse saknade fog. Har han eller hon genom vårdslöshet eller försummelse förorsakat onödig utredning kan detta också beaktas. Bestämmelsen omfattar också andra åtgärder än sådana som företagits under ärendets gång. Den är avsedd att tillämpas även i sådana fall där den som har rättshjälp inlett ett ärende trots att han ellr hon insett eller bort inse att hans anspråk saknade fog (prop. 1972:4 s. 333 f. och prop. 1988/89:117 s. 33). Den som varit vårdslös eller försumlig skall förpliktas att betala den extra kostnad som uppkommer genom vårdslösheten respektive försummelsen. Denna kostnad skall därefter inte beaktas när rättshjälpsavgift och motparts respektive medparts ersättningsskyldighet skall bestämmas. Regeringen delar utredningens uppfattning att den rättssökande och dennes ställföreträdare även i fortsättningen bör åläggas att betala för kostnader som uppkommit på grund av deras vårdslöshet eller försummelse. Detta kostnadsansvar bör eftersom det är fråga om ett vårdslöst eller försumligt handlande - som utredningen föreslagit - även i fortsättningen avse samtliga kostnader för rättshjälpen, dvs. även utredning och bevisning m.m. 15.4 Förfarandet vid fastställande av ersättningsskyldighet