prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Den prövning som förutsätts i första stycket skall göras i samtliga fall där begärt arvode skall prövas. En prövning enligt fjärde stycket blir däremot bara aktuell om biträdet föranlett kostnader för rättshjälpen genom sitt agerande eller när ett ärende misskötts i så hög grad att bestämmelser om avvisande av ombud kan tillämpas (se prop. 1978/79:90 s. 210). Ersättning kan i sådana fall jämkas till noll, vilket inte är avsett vid en tillämpning av första stycket. Enligt fjärde stycket kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställa taxor som skall tillämpas i vissa fall samt meddela föreskrifter om beräkning av ersättning för tidsspillan. 28 § Bestämmelsen om formerna för fastställande av ersättning till biträde motsvarar 22 § femte och sjätte stycket rättshjälpslag. 29 § Bestämmelsen motsvarar 23 § rättshjälpslag och förbjuder biträdet att ta emot ytterligare ersättning utöver ersättning enligt 27 §. 30 § Paragrafen motsvarar med en ändring 31 § rättshjälpslag. Betalningsskyldigheten omfattar endast kostnader för rådgivning och ersättning till rättshjälpsbiträdet och inte, som rättshjälpslag, hela rätts- hjälpskostnaden. Frågan behandlas i avsnitt 15.1. Bestämmelsen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket anges vad som gäller i fråga om motparts ersätt- ningsskyldighet för kostnader för rättshjälpsbiträdet och för rådgivning. Innebörden är - liksom tidigare - att de regler om skyldighet att ersätta kostnader som finns i andra lagar skall tillämpas även i fråga om rättshjälpskostnader när den ena eller båda parterna har rättshjälp. En skillnad är dock att ersättningsskyldigheten enligt förevarande paragraf endast avser kostnader för rättshjälpsbiträdet och för rådgivning. Liksom tidigare skall ränta inte utgå. Ersättningsskyldigheten omfattar samtliga kostnader för rättshjälpsbiträdet oavsett om ersättningen avser arbete, tidsspillan eller utlägg. Hänvisningen till vad som sägs i lag om ansvaret för kostnader innebär att paragrafen i vissa fall blir tillämplig även på annan än motpart. Så finns till exempel i 18 kap. 7 och 12 §§ regler om att även ställföreträdare, ombud eller intervenient kan förpliktas att ersätta rättegångskostnader. Det är dock endast personer som har uppträtt på samma sida som rättshjälpshavarens motpart som med stöd av förevarande paragraf kan åläggas ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader. Att rättshjälpshavaren eller hans ställföreträdare i vissa fall kan få svara för rättshjälpskostnaderna framgår av 37 §. I andra stycket finns bestämmelser om till vem betalningen skall erläggas. Enligt 39 § första stycket sista meningen är det som fattar dessa beslut. Enligt 42 § får besluten fattas genom automatisk databehandling. Domstolen skall således endast fastställa vilket belopp som motparten skall betala (41 § första stycket).Rättshjälpsmyndighetens beslut om betalningen är enligt 42 § andra stycket exigibelt. Den rättssökande får själv låta driva in den summa som tillkommer honom. 31 § Paragrafen motsvarar 31 a § rättshjälpslag. Enligt den nya bestämmelsen omfattar betalningsskyldigheten endast kostnader för ersättning till rättshjälpsbiträdet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 15.1. Enligt första stycket är rättshjälpshavarens medpart skyldig att betala sin del av den gemensamma kostnaden för rättshjälpsbiträdet. Tillämpningen förutsätter att domstolen kan bedöma vilka kostnader som är gemensamma för rättshjälpshavaren och hans medparter. Det åvilar domstolen att själv skaffa sig det erforderliga underlaget för denna bedömning. I praktiken torde domstolarna utan närmare undersökning få kännedom om vilka kostnader som är gemensamma. Rätten fastställer ju ersättningen till biträdet. Om den part som inte har rättshjälp har betalat någon del av biträdeskostnaden, torde han regelmässigt begära ersättning av motparten för den kostnaden i samband med att målet avslutas. Om han inte framställer något yrkande bör rätten kunna utgå från att biträdets ersättning även omfattar uppdraget för den part som inte har rättshjälp. När förlikning sker, framställs endast sällan något yrkande om att motparten skall ersätta rättegångskostnaderna. Rätten måste i dessa fall få upplysning om vilka kostnader som är gemensamma för att förevarande paragraf skall kunna tillämpas i alla situationer. Det enklaste är att biträdet i förekommande fall, dvs. när det finns anledning att inte ålägga medparten ersättningsskyldighet för kostnader, lämnar upplysningar i samband med att han gör framställning om sin egen ersättning. Bestämmelser om detta bör tas in i förordning. Som huvudregel skall fördelningen ske efter huvudtalet, dvs. de gemensamma kostnaderna fördelas lika på de medparter för vilka kostnaderna varit gemensamma. Domstolen är dock oförhindrad att göra avsteg från huvudregeln, om omständigheterna ger anledning till det. En möjlighet är till exempel att lägga den andel som parterna har i själva saken till grund för fördelningen. I mycket ömmande fall kan betalningsskyldigheten jämkas till noll. Som framgår av lagtexten skall paragrafen bara tillämpas vid domstol och betalningsskyldighet bara åläggas den som är part i rättegången. Av andra stycket framgår att ersättningsskyldighet inte skall åläggas för den del av rättshjälpskostnaderna som motparten eller någon annan ålagts att betala med stöd av 30 §. I tredje stycket finns bestämmelser om betalningen av den ersättning som medparten förpliktats att betala. Bestämmelsen är en nyhet gentemot vad som gäller på så sätt att den betalningsskyldige i vissa fall skall betala en del av beloppet till den som haft rättshjälp. Frågan har behandlats i avsnitt 15.4. Om den rättssökande t.ex. har tre medparter som förpliktas att betala en fjärdedel av kostnaderna vardera som den rättssökandes rättshjälpsavgift uppgår till av kostnaderna överstiger det sammanlagda beloppet kostnaderna. har den rättssökande rätt att få tillbaka det överskjutande beloppet av staten. Enligt den nya bestämmelsen skall medparterna i stället betala detta belopp direkt till den som haft rättshjälp. Enligt 39 § första stycket sista meningen är det som fattar beslut om till vem betalning skall erläggas. Enligt 42 § får beslutet fattas genom automatisk databehandling. Domstolen skall således endast fastställa vilket belopp som medparterna skall betala (41 § första stycket). beslut om fördelning är enligt 42 § andra stycket exigibelt. Den rättssökande får själv låta driva in den summa som tillkommer honom. 32 § I förevarande paragraf, samt i 33 och 34 §§ finns bestämmelser om rättshjälpens upphörande. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 14. Punkt 1-4 motsvaras av 34 § första stycket 1-3 och 5 rättshjälpslag. Den ändring som gjorts på dessa punkter är att möjligheten att underlåta att besluta om rättshjälpens upphörande enligt 34 § tredje stycket rättshjälpslag har slopats. Om det föreligger någon grund för rättshjälpens upphörande skall således detta alltid beslutas. Punkt 5 är ny och innehåller en bestämmelse om att rättshjälpen skall upphöra om ett rättshjälpsbiträde entledigas utan att annat rättshjälpsbiträde förordnas. Bestämmelsen är en konsekvens av att rättshjälp endast skall ges om den rättssökande har behov av juridiskt biträde, se avsnitt (7.3). Om ett rättshjälpsbiträde entledigas på den rättssökandes begäran skall alltså beslutas att rättshjälpen skall upphöra. Om den rättssökande på nytt ansöker om rättshjälp skall ansökan som regel avslås med hänvisning till att det inte är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Detta gäller i vart fall om det inte fanns förutsättningar för biträdesbyte. Bestämmelsen motsvarar i viss mån 21 § andra stycket sista meningen rättshjälpslag enligt vilken nytt biträde, efter att ett tidigare biträde entledigats på den rättssökandes begäran, får förordnas endast om det fanns förutsättningar för byte av biträde. Den nu föreslagna punkt 6 om att rättshjälpen skall upphöra om det inte är rimligt att staten bidrar till kostnaderna motsvaras av den tidigare punkten 4. Denna punkt har ändrats i anledning av att bestämmelsen om befogat intresse har bytts ut mot en bestämmelse om att det skall vara rimligt att staten bidrar till kostnaderna (se avsnitt 7.4 samt författningskommentaren till 8 §). 33 § Bestämmelsen reglerar när rättshjälpen skall upphöra i de fall det föreligger ett s.k. pilotfall. Bestämmelsen har motsvarighet i 34 § andra stycket rättshjälpslag. Någon saklig ändring har inte gjorts. 34 § Bestämmelsen är ny och har ett nära samband med 15 §, som innebär att förmånen av rättshjälpsbiträde omfattar ersättning i högst , om inte annat beslutas av domstol eller av . Frågan om begränsningen av rättshjälpen har behandlats i avsnitt 11.2. Första stycket innebär att rättshjälpen skall upphöra när rättshjälpsbiträdet har arbetat med ärendet i , om inte annat beslutas med stöd av andra stycket. Det är den tid som är ersättningsgill enligt 27 § som skall ligga till grund för domstolens beslut i frågan om rättshjälpen skall upphöra. Att ersättningen sätts ned för att arbetet har utförts på ett mindre skickligt sätt påverkar således inte bedömningen. Av andra stycket framgår att rättshjälpsbiträdet skall anmäla till rätten när det arbete som har lagts ned uppgår till eller närmar sig . Det finns inte någon ovillkorlig rätt för en rättssökande att utnyttja samtliga , även om det är fråga om ett omfattande ärende. Avsikten är att biträdet skall avsluta uppdraget på ett sätt som är lämpligt med hänsyn omständigheterna, t.ex i vilket skede ärendet befinner sig i. Biträdet bör med andra ord kunna göra sin anmälan till rätten, även om det skulle återstå ett tiotal timmar av de 100. Normalt sett skall rätten besluta om rättshjälpens upphörande när anmälan från biträdet har gjorts. Rätten kan dock förordna att rättshjälpen skall fortsätta, om det finns förutsättningar att inom rimlig tid avsluta ärendet eller om det är fråga om en angelägenhet som är av sådan karaktär att ytterligare rättshjälp är befogad, såsom t.ex. en komplicerad tvist om vårdnad med anknytning till utlandet. Ytterligare exempel har angetts i avsnitt 11.2. Om rättshjälpsbiträdet har arbetat i , men inte tillerkänns ersättning för hela , t.ex. för att tidsåtgången inte är rimlig eller för att avser arbete som inte var nödvändigt för att ta till vara den rättssökandes rätt, kan rättshjälpen bestå även om det inte är fråga om angelägenheter av den typ som har nämnts ovan. Detta kan t.ex. ske om biträdet på ett bra sätt kan avsluta sitt uppdrag och redovisa detta till den rättssökande, inom ramen för de eller med en mindre ökning av antalet timmar. Den ersättning biträdet anses ha rätt till får i sådana fall ges i form av förskott. Om rättshjälpen skall fortsätta skall rätten enligt andra stycket tredje meningen bestämma det antal timmar som rättshjälpen därefter får omfatta. Syftet med denna ordning är att ge biträdet och den rättssökande en möjlighet att planera den fortsatta hanteringen av ärendet. Underlaget för rättens beslut i detta avseende kommer i huvudsak av utgöras av de uppgifter biträdet lämnar. De ställningstaganden rätten skall göra enligt bestämmelsen förutsätter formlösa kontakter med rättshjälpsbiträdet. Beslut enligt andra stycket torde ofta kunna dokumenteras genom en anteckning i akten, i vart fall om det rör sig om små avvikelser från 100-timmarstaket. Om byte av biträde ägt rum eller platsombud anlitats får den sammanlagda tiden inte uppgå . Ett beslut av allmän domstol om rättshjälpens upphörande gäller oavsett om beslutet överklagas eller inte (17 kap. 14 § och 30 kap. 12 § ). Även beslut av övriga domstolar och torde gälla (NJA 1980 s. 786). När rättshjälpen upphör skall fastställa den rättssökandes rättshjälpsavgift enligt 40 §.Om den rättsliga angelägenheten behandlas av domstol eller genom annat liknande förfarande skall kostnaderna sedermera när målet eller ärendet avslutas fördelas enligt bestämmelserna i 30, 31 och 37 §§. Betalningsskyldighet enligt 37 § kan dock åläggas redan vid rättshjälpens upphörande enligt denna paragraf (se 41 § första stycket). Av tredje stycket framgår att vad som sägs om rätten i andra stycket gäller i de fall myndigheten, enligt 39 §, beslutar i rättshjälpsfrågor. 35 § Paragrafen behandlar den rättssökandes återbetalningsskyldighet när det beslutas att rättshjälpen skall upphöra. Bestämmelsen motsvarar 34 § fjärde stycket rättshjälpslag. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 14. Återbetalningsskyldigheten avser samtliga kostnader, det vill säga även bevis- och utredningskostnader m.m. Någon ändrad tillämpning jämfört med hur de nuvarande bestämmelserna kommat att tillämpas i praktiken är inte avsedd. Om rättshjälpen upphör med stöd av 32 § 1 eller 6 punkten skall den rättssökandes återbetalningsskyldighet som regel begränsas till rättshjälpsavgiften. I övriga fall skall den rättssökande som huvudregel själv bära kostnaderna. Betalnings- skyldigheten kan dock begränsas om det finns särskilda skäl. Ett sådant skäl kan vara att rättshjälp beviljats på grundval av felaktiga uppgifter (punkt 2) men att den rättssökande inte visste eller hade skälig anledning att anta att uppgifterna var av betydelse för bedömningen. Om rättshjälp skall upphöra på grund av bestämmelsen i den nya punkten 5 bör återbetalningsskyldigheten som regel begränsas till rättshjäpsavgiften. 36 § Bestämmelsen, som handlar om den rättssökandes återbetalningsskyldighet när beslut rättshjälp upphävs efter överklagande, motsvarar 49 a § andra stycket rättshjälpslag. 37 § Paragrafen motsvarar 31 c § rättshjälpslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om den rättssökandes och dennes ställföreträdares kostnadsansvar vid vårdslöshet eller försummelse. Frågan har behandlats i avsnitt 15.3. Om en rättssökande genom vårdslöshet eller försummelse har föranlett ökade kostnader för rättshjälpen skall han ersätta staten dessa kostnader oavsett hur ansvaret för rättshjälpskostnaderna i övrigt skall fördelas. Betalningsansvaret enligt förevarande paragraf avser alla rättshjälpskostnader. Det innebär att den rättssökande kan förpliktas ersätta t.ex. kostnader för bevisning eller utredning. Bestämmelsen syftar i första hand på vårdslösa eller försumliga åtgärder under ärendets gång. Ökade kostnader kan uppkomma till exempel genom att den som har rättshjälp uteblir från en förhandling eller framställer påstående eller invändning som han insett eller bort inse sakna fog. Bestämmelsen kan emellertid tillämpas även i sådana fall där den som har rättshjälp har inlett ett ärende trots att han insett eller bort inse att hans anspråk saknade fog. Om rättshjälpshavaren eller hans ställföreträdare genom vårdslöshet eller försummelse orsakat kostnader för staten skall de ersätta den extra kostnad som uppstått. Beslut om detta skall enligt 41 § fattas i samband med att handläggningen av målet eller ärendet avslutas. Beslut om återbetalning kan även fattas i samband med att rättshjälpen upphör. 38 § I paragrafen definieras det nya begreppet ekonomiskt underlag. Frågan har behandlats i avsnitt 7.2. Paragrafen ersätter 6 (delvis), 12 och 13 §§ rättshjälpslag. I första stycket anges att det ekonomiska underlaget skall beräknas med hänsyn till den rättssökandes beräknade årsinkomst med hänsyn tagen till försörjningsbörda och ekonomiska förhållanden i övrigt. Den rättssökandes underhållsbörda skall beaktas på så sätt att underlaget skall minskas med per barn. Endast underhåll till barn kan beaktas i sammanhanget. Avdrag för underhållsbörda kan ske med sammanlagt högst . Vid beräkning av det ekonomiska underlaget för underåriga skall enligt tredje stycket hänsyn även tas till föräldrarnas ekonomiska förhållanden. På vilket sätt föräldrarnas ekonomiska underlag skall beaktas samt närmare bestämmelser om det ekonomiska underlaget meddelas enligt fjärde stycket av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. 39 § Paragrafen ersätter 17, 18 och 25 §§ rättshjälpslag och reglerar vem som skall fatta beslut i rättshjälpsfrågor. 40 § Första stycket motsvarar 28 § rättshjälpslag.Andra stycket motsvarar 30 § första stycket sista meningen rättshjälpslag. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13. Ersättningen till biträdet skall alltid utbetalas efter avdrag för den av fastställda rättshjälpsavgiften. Om biträdet erhållit ett större belopp från den rättssökande än vad som motsvarar den slutliga avgiften är biträdet skyldig att återbetala det överskjutande beloppet till den rättssökande. 41 § Paragrafen motsvarar 33 § rättshjälpslag. Bestämmelsen reglerar förfarandet när ersättningsskyldighet enligt 30 § första stycket, 31 § första stycket och 37 § skall fastställas. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 15.4. När ett mål eller ärende avgörs skall domstolen enligt första stycket fastställa ersättningsskyldighet för motpart enligt 30 § första stycket, för medpart enligt 31 § första stycket och för den rättssökande och dennes ställföreträdare enligt 37 § i samband med att domstolen avslutar handläggningen, dvs. i samband med dom eller slutligt beslut. Beslut enligt 37 § får även fattas i samband med att rättshjälpen skall upphöra.Domstol och myndigheter skall - liksom tidigare - självmant undersöka förutsättningarna för att tillämpa bestämmelserna. Ersättningsskyldighet skall fastställas oberoende av yrkande och oberoende av vad parterna kan ha avtalat i kostnadsfrågan. Det innebär att i de fall målet eller ärendet överklagas, skall överinstansen pröva ersättningsskyldigheten för kostnaderna i såväl över- som underinstansen. Om endast biträdesersättningen överklagas och ersättningen höjs i överinstansen skall denna instans pröva om den part som förlorat i undersinstansen skall åläggas ytterligare ersättningsskyldighet till följd av den höjda biträdesersättningen. Beträffande motparts ersättningsskyldighet skall domstolen liksom tidigare endast besluta vilket belopp som motparten skall betala. Beslut om till vem betalningen skall erläggas enligt 30 § andra stycket fattas senare av enligt 39 § första stycket sista meningen. Motsvarande ordning har i den nya bestämmelsen införts även beträffande medparts ersättningsskyldighet enligt 31 §. Ersättning enligt 37 § skall alltid betalas till staten. Andra stycket behandlar ersättningsskyldighet i angelägenhet som rör konkurs. Det motsvaras av 33 § andra stycket rättshjälpslag. Någon ändring i bestämmelsen har inte gjorts. 42 § Första stycket motsvaras av 33 a § rättshjälpslag. I paragrafens första stycke anges att beslut om motparts ersättningsskyldighet enligt 30 § andra stycket, medparts ersättningsskyldighet enligt 31 § tredje stycket samt slutlig rättshjälpsavgift och avräkning med biträdet enligt 40 § får fattas genom automatisk databehandling av uppgifter i ett register fört hos . Beslut meddelade på detta sätt utgör beslut fattade av . Förvaltningslagen (1986:223) är tillämplig på besluten, vilket bland annat innebär att lagens regler om motivering och omprövning skall iakttas. I andra stycket anges att beslut om motparts och medparts ersättningsskyldighet enligt 30 § andra stycket får verkställas enligt bestämmelserna i utsökningsbalken. Bestämmelsen motsvaras av 33 b § rättshjälpslag men har utvidgats till att avse även beslut om medparts ersättningsskyldighet enligt 31 § tredje stycket. 43 § Bestämmelserna i 43 och 44 §, som behandlar överklaganden, motsvarar 49 § rättshjälpslag. Fullföljdsförbudet i andra stycket har utvidgats till att avse även kammarrätts beslut i dit överklagad fråga. 44 § Bestämmelserna i denna och i föregående paragraf motsvarar 49 § rättshjälpslag. beslut i avräkningsfrågor kan enligt andra stycket andra meningen inte överklagas (se avsnitt 20). Förvaltningslagen (1986:223) är dock tillämplig på besluten vilket bl.a. innebär att lagens regler om motivering och omprövning skall iakttas. 45 § Paragrafen, som bl.a. behandlar vem som kan överklaga beslut i rättshjälpsfrågor motsvaras närmast av 49 a § rättshjälpslag. 46 § Paragrafen, som ger rätt att påkalla beslut om att rättshjälpen skall upphöra, motsvaras närmast av 49 b § rättshjälpslag. 47 § Paragrafen, som behandlar överklaganden om beslut om ersättning, motsvaras av 49 c § rättshjälpslag. 48 § Paragrafen, som handlar om och dess sammansättning, motsvaras av 4 § rättshjälpslag. Något krav på att en av advokaterna skall vara anställd på allmän advokatbyrå och en enskilt verksam finns inte i den nya lagen. 49 § Paragrafen, som reglerar ordningen för beslut, motsvaras av 5 § rättshjälpslag. 24.2 Förslaget till lag om offentliga biträden Som anges i avsnitt 18.1 föreslås att rätten till offentligt biträde skall regleras direkt i respektive materiell lagstiftning samt att vissa gemensamma bestämmelser skall tas in i en särskild lag om offentligt biträde. rättshjälpslag finns motsvarande reglering i 41-45 §§, 49-49 a §§ samt 49 c §. 1 § Enligt första stycket kan offentligt biträde bara förordnas i mål eller ärenden där det är särskilt föreskrivet. Bestämmelser om när offentligt biträde kan förordnas finns i 37 kap. 9 § , 9 § lagen (1944:133) om kastrering, 36 § lagen (1963:193) om samarbete med , , och ang. verkställighet av straff m.m., 15 § lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av vård eller behandling, 27 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av straff m.m., 42 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, 59 § smittskyddslagen (1988:1472), 11 kap. 8 § utlänningslagen (1989:529), 39 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, 27 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, 38 a § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, 22 a § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård samt i lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:337) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Regleringen motsvaras av 41 § rättshjälpslag. Enligt andra stycket gäller att bestämmelser i andra lagar har företräde framför bestämmelserna i lagen om offentligt biträde. Sådana avvikande bestämmelser finns t.ex. i 11 kap 8 § utlänningslagen angående överprövning av vissa beslut samt i 39 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga angående vem som förordnar biträde. 2 § Som huvudregel förordnas offentligt biträde av den domstol eller myndighet som handlägger målet eller ärendet. Detsamma gäller övriga beslut enligt denna lag. I ärenden hos socialnämnd angående omhändertagande enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga skall dock enligt 39 § samma lag länsrätten besluta i frågor om offentligt biträde. Beslut om att utredning skall företas fattas enligt 6 § av det offentliga biträdet. Ersättning till den som utfört utredningen skall däremot bestämmas av den domstol eller myndighet som handlägger målet eller ärendet. 3 § Enligt första stycket förordnas offentligt biträde efter ansökan eller när det annars finns anledning (jfr. 43 § första stycket rättshjälpslag). Oavsett om någon ansökan gjorts är således den domstol eller myndighet som handlägger sakärendet skyldig att beakta om offentligt biträde bör förordnas. Enligt andra stycket skall en ansökan om offentligt biträde alltid ges in till den myndighet som handlägger sakärendet (jfr. 43 § femte stycket rättshjälpslag). I tredje stycket anges att en myndighet som inte själv får förordna biträde skall överlämna ansökan tillsammans med ett eget yttrande till den myndighet som skall besluta i frågan (jfr. 43 § sjätte stycket rättshjälpslag). 4 § Om offentligt biträde förordnas betalas kostnader för ersättning till biträdet och för utredning av allmänna medel. Ersättningen till ett offentligt biträde bestäms enligt 5 § efter samma regler som gäller för rättshjälpsbiträden (jfr 44 § andra stycket rättshjälpslag). Bestämmelsen om utredning har sin motsvarighet i 43 § rättshjälpslag. Liksom den bestämmelsen är även förevarande bestämmelse avsedd att tillämpas på mindre utredning såsom läkarintyg eller liknande.