prop · GK03175 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt bestämmelsen skall en polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift, under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning, ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Vilka åtgärder som kan räknas som polisingripande eller vad som närmare kännetecknar ett sådant framgår dock inte av bestämmelsen eller av polislagen i övrigt. Enligt utredningen måste dock med sådant ingripande avses en åtgärd som syftar till ett konkret resultat, som riktar sig mot en eller flera bestämda personer och som medför synbara eller kännbara verkningar. Dessutom skall det enligt utredningen vara fråga om en åtgärd som på något sätt kan förenas med tvång. En polisman som företar ett ingripande enligt denna definition torde enligt utredningen inskränka en eller flera av de fri- och rättigheter som anges i . Utredningen menar att en polismannen därför i princip är skyldig att ta ställning till om åtgärden av hänsyn till eller till regeringsformen kräver författningsstöd eller om den kan företas utan ett sådant stöd. Enligt utredningen kan det dock vara svårt att göra sådana överväganden i en akut situation av oordning. Med beaktande härav skulle det enligt utredningen vara värdefullt om polislagen innehöll en uttrycklig bestämmelse om vilka olika former av ingripanden som en polisman får företa under förutsättning att han har stöd för åtgärden i lag eller annan författning. Utredningen har med ledning härav föreslagit att vissa uppräknade ingripanden inte får förekomma utan uttryckligt författningsstöd (se bet. s. 128 f. och 265 f). Som utredningen angett kunde det i och för vara av värde att i polislagen uttryckligen och uttömmande reglera vad som avses med polisingripande.En sådan bestämmelse skulle dock med nödvändighet bli relativt vag och obestämd. Som flera remissinstanser påpekat finns det dock en risk att bestämmelsen ändå inte skulle bli heltäckande. Enligt regeringens bedömning finns det inte heller något mer påtagligt behov av en sådan bestämmelse. Det reformbehov som lyfts fram i utredningen avser endast en enskild polismans behov av klargörande av vilka handlingar som kräver stöd i polislagen eller annan författning. Ett sådant klargörande kan emellertid lämpligen ske på annat sätt än genom lagstiftning, t.ex. genom information och anvisningar från .. 12.1.2 Tillämpningsområdet för behovs- och proportionalitets- principerna Regeringens bedömning: Behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen bör liksom förbehållas polisingripanden i egentlig mening och inte avse även annan polisiär verksamhet. Utredningens förslag: De s.k. behovs- och proportionalitets- principerna i 8 § polislagen bör tillämpas vid alla former av polisiära åtgärder. Utredningen föreslår därför att paragrafen ändras så att det uttryckligen framgår att den avser samtliga fall då en polisman vidtar en åtgärd eller handlar på något annat sätt. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser, bl.a. ombudsmän () och Riksåklagaren, är dock kritiska till förslaget. Riksåklagaren har således angett att det blir missvisande att göra nuvarande 8 § tillämplig på all verksamhet och att det är svårt att se hur behovs- och proportionalitetsprinciperna skulle kunna göras gällande i polisens stödjande verksamhet och brottsförebyggande arbete. Riksåklagaren har vidare framfört att ett genomförande av förslaget skulle medföra en risk för att 8 § kom att ses enbart som en etisk regel utan sakligt innehåll och att respekten för de grundläggande principerna därmed kom att urholkas. Skälen för regeringens bedömning: I 8 § polislagen ges vissa allmänna principer för polisingripanden. I bestämmelsen kommer bl.a. de s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna till uttryck. Regeringen delar den bedömning av utredningens förslag som JO och Riksåklagaren redovisat. Förslaget i denna del bör därför inte genomföras. De allmänna principerna i 8 § polislagen bör alltså alltjämt förbehållas polisingripanden i egentlig mening. 12.1.3 Polisens befallningsrätt Regeringens bedömning: Några bestämmelser om polisens rätt att meddela befallningar bör inte införas i polislagen. Utredningens förslag: En allmän bestämmelse om polisens rätt att meddela befallningar införs i polislagen. Bestämmelsen omfattar befallningar som meddelas innan polisen har fattat beslut om något annat ingripande. Remissinstanserna: Utredningens förslag tillstyrks av flertalet remissinstanser, bl.a. ombudsmän, i och Justitiekanslern. Förslaget avstyrks dock av som anser att det går för långt i detaljreglering av polisens arbete. Skälen för regeringens förslag: Som utredningen anfört kan det i och för sig sägas vara av värde att man försöker reglera polisens alla befogenheter att ingripa mot enskilda. Vad som talar mot att införa en sådan bestämmelse är att polisen ändå har befogenhet att meddela befallningar i situationer då det finns möjlighet att ingripa med tvång. Det ligger alltså i sakens natur att polisen kan meddela befallningar i de situationer då andra mer ingripande åtgärder kan vidtas. Härtill kommer att, som påpekat, en författningsreglering av befallningsrätten skulle innebära en alltför långtgående detaljreglering av polisens arbete. Några bestämmelser om befallningsrätten bör alltså inte införas i polislagen. 12.2 Nödhandlingar Regeringens bedömning: Några särskilda regler om en polismans användning av våld för det fall han angrips med våld eller hot om våld bör inte införas i polislagen. Utredningens förslag: 10 § polislagen utvidgas så att en polisman får uttryckligt stöd för att använda våld om han angrips med våld eller hot om våld eller då han behöver använda våld för att förhindra en frihetsberövad person att rymma. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag. Flera instanser, bl.a. , i , flera länsstyrelser samt vid anser att förhållandet till nödvärnsrätten måste klarläggas ytterligare. m.fl, avstyrker förslaget under åberopande av att det inte föreligger något reformbehov. Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag innebär att en polisman som angrips med våld eller hot om våld i ökad utsträckning skulle kunna åberopa polislagens regler om rätten att ingripa med våld. Han skulle därigenom slippa åberopa regler om nödvärn. Förslaget innebär en återgång till vad som gällde innan polislagen kom till. En polisman fick då enligt 24 kap. 2 § använda det våld som med hänsyn till omständigheterna var försvarligt om han vid genomförandet av en tjänsteåtgärd möttes eller angreps med våld eller hot om våld. Regeringen delar utredningens principiella uppfattning att regler om polisens befogenheter och skyldigheter att ingripa i så stor utsträckning som möjligt bör vara intagna i ett samlat regelverk. När det gäller en polismans befogenhet att använda våld i de fall han angrips med våld eller hot om våld måste dock lämpligheten av en samlad reglering i polislagen analyseras mot bakgrund av den rätt till nödvärn som enligt 24 kap. tillkommer en polisman liksom varje annan medborgare. Den nuvarande bestämmelsen om polisens rätt att använda våld i 10 § polislagen motsvarar i huvudsak vad som tidigare gällde enligt 24 kap. 2 § . Där föreskrevs att en polisman fick använda det våld som med hänsyn till omständigheterna var försvarligt om han vid genomförandet av en tjänsteåtgärd möttes eller angreps med våld eller hot om våld. I 10 § polislagen nämns dock inte det fallet att en polisman angrips med våld eller hot om våld. Skälet till det är enligt förarbetena till bestämmelsen att en polisman som angrips på detta sätt, liksom andra medborgare, har rätt till nödvärn och sålunda redan på denna grund har befogenhet att använda våld (prop. 1983/84:111 s. 94). Det finns en viktig skillnad mellan polislagens reglering om rätten att använda våld och regler om nödvärn. Polislagen avser endast användande av våld som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt. regler om nödvärn däremot är vidare och täcker våldsanvändning som inte är uppenbart oförsvarlig. Medan det kan anses vara en tjänsteplikt för en polisman att då han angrips med våld eller hot om våld använda det våld som är försvarligt, kan det självfallet aldrig vara en tjänsteplikt att därutöver bruka våld i den vidare utsträckning som tillåts av reglerna om nödvärn. Regeringen finner inte anledning att frångå den grundsyn som departementschefen gett uttryck för i den ovan nämnda propositionen. Någon ändring av polislagen på det sätt som utredningen föreslagit bör därför inte genomföras. 12.3 Befogenhet att använda våld för att förhindra rymning Regeringens bedömning: Någon utvidgning av 10 § polislagen i syfte att tydliggöra att en polisman har befogenhet att använda våld då någon som är frihetsberövad försöker rymma bör inte göras. Utredningens förslag: 10 § polislagen utvidgas så att det uttryckligen framgår att en polisman har befogenhet att använda våld, inte bara då han med laga stöd skall beröva någon friheten och denne försöker undkomma eller polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa frihetsberövandet, utan också då någon som redan är frihetsberövad försöker rymma och polismannen möts av motstånd då han skall förhindra rymningen. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. ombudsmän () framför att frågan om polismans befogenhet att använda våld för att hämta eller ta med en person till förhör eller för att hålla kvar en person som har förts in på polisstationen t.ex. för förhör eller kroppsbesiktning måste utredas närmare mot bakgrund av utredningens definition av begreppet frihetsberövande. Enligt i måste den föreslagna ändringen i polislagen kompletteras med en ändring som ger arrestantvakter, ordningsvakter vid polismyndigheterna och anställda med förordnanden befogenhet att använda våld när de nyttjas vid bevakning utanför polisstationen. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelser om befogenhet att använda våld för att förhindra rymning finns både i (24 kap. 2 §) och i polislagen (10 § första stycket 2). Bestämmelsen i reglerar användningen av våld för att hindra att den som är frihetsberövad rymmer. I paragrafen nämns särskilt den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller som är häktad eller anhållen, men det kan också vara fråga om någon som exempelvis är omhändertagen på grund av berusning eller intagen för rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen riktar sig framför allt till den personal vid kriminalvårdsanstalter, häkten sjukhus eller liknande som det åligger att hindra rymningar. I förekommande fall omfattas dock även polismän och arrestantvakter. Enligt bestämmelsen är det straffritt att bruka våld för att rymningen skall hindras. Polisen har enligt 10 § första stycket 2 polislagen befogenhet att använda våld i situationer då någon som skall häktas, anhållas eller annars med laga stöd berövas friheten försöker undkomma. Detsamma gäller om polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa ett sådant frihetsberövande. Enligt regeringens bedömning ger bestämmelserna i 24 kap. 2 § och 10 § polislagen polisen erforderligt stöd för att med våld ingripa för att förhindra rymning. Någon ändring av polislagen enligt vad utredningen föreslår är därför inte motiverad. 12.4 Befogenhet att använda våld för att hålla en frihetsberövad person till ordningen Regeringens bedömning: Något särskilt lagstöd för en polismans befogenhet att använda våld då han skall hålla en frihetsberövad person till ordningen behöver inte införas. Utredningen: Utredningen har gjort bedömningen att det inte finns något positivt lagstöd för befogenheten att använda våld då en polisman möts av annat motstånd än som avses i 10 § första stycket 1 polislagen då han skall hålla en frihetsberövad person till ordningen. Utredningen föreslår till följd härav att det i 10 § polislagen föreskrivs att en polisman får använda våld också för sådana fall. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Skälen för regeringens bedömning: Utöver vad som gäller vid rymning är det enligt 24 kap. 2 § straffritt att använda våld för att upprätthålla ordningen om en frihetsberövad person, med våld eller hot om våld, sätter sig till motvärn eller på annat sätt gör motstånd mot någon under vars uppsikt han står, när denne skall hålla honom till ordningen. Bestämmelsen motiveras av att den som har tagits i förvar på kriminalvårdsanstalt, i häkte eller i polisarrest är skyldig att rätta sig efter de ordningsregler som gäller för förvaringslokalen och de anvisningar som personalen lämnar honom. Detta är i sin tur motiverat av att det med hänsyn till risken för bl.a. rymning, skadegörelse eller annan våldsutövning anses nödvändigt att förhindra omhändertagna från att röra sig fritt inom förvaringslokalen. Bestämmelsen i 24 kap. 2 § gäller även för en polisman som har att hålla någon till ordningen. Utöver regleringen i har polisen också befogenhet att meddela de anvisningar som behövs för att genomföra en beslutad tjänsteåtgärd, exempelvis ett omhändertagande. Om en person har berövats friheten får polisen således lämna vederbörande erforderliga anvisningar i syfte att upprätthålla ordningen och säkerheten på platsen. Den som inte åtlyder en sådan anvisning måste självfallet, som en yttersta åtgärd, med våld kunna hållas till ordningen. Enligt regeringens bedömning måste en sådan möjlighet anses ligga redan i den bakomliggande rätten att hålla vederbörande frihetsberövad. 12.5 Handräckning Regeringens bedömning: Särskilda regler om handräckning bör inte införas i polislagen. Utredningens förslag: Särskilda regler om handräckning införs i polislagen. I bestämmelserna definieras begreppet handräckning, beskrivs hur man begär handräckning och regleras när polisen är skyldig att lämna handräckning och när en begäran om handräckning får avslås. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. ombudsmän () är dock kritisk till förslaget och ifrågasätter om det är tillräckligt genomarbetat för att kunna ligga till grund för lagstiftning. Enligt JO bör det göras en genomgång av hela det aktuella regelbeståndet i syfte att i varje särskilt hänseende få till stånd en tillfredsställande reglering av polisens handräckningsuppgifter. JO anser att handräckningsfrågan bör regleras i princip uttömmande i varje särskild författning och en eventuell reglering i polislagen begränsas till vissa allmänna regler av närmast formell karaktär. JO ifrågasätter således behovet av en särskild definition av handräckningsbegreppet. JO är också kritisk till utredningens förslag att polisen skall kunna avslå en begäran om handräckning. Riksåklagaren framför liknande åsikter. Några remissinstanser, däribland i , anser att de handräckningsbestämmelser som finns i olika författningar bör ses över. och i anser att sökande myndighet bör ges möjlighet att överklaga ett avslagsbeslut. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen delar JO:s bedömning att handräckningsfrågor i första hand bör lösas inom ramen för varje särskild författning. Utredningen har av tidsskäl inte ansett sig ha möjlighet att lämna något förslag till en sådan reglering och beredningsunderlag för en sådan lösning saknas följaktligen. I likhet med JO är regeringen dessutom tveksam till förslaget att ge polisen möjlighet att diskretionärt avslå framställningar om handräckning. Det finns nämligen en risk för att detta skulle kunna leda till en alltför ensidig bedömning där hänsyn i stor utsträckning togs till den arbetssituation som råder hos polismyndigheten. Det bör inte heller ankomma på en polismyndighet att pröva om en annan myndighet har behov av polishandräckning eller inte. Å andra sidan måste det förutsättas att de myndigheter och institutioner som är berättigade att begära polishandräckning noga överväger om en sådan åtgärd är rimlig med hänsyn till vikten av åtgärden och den resursåtgång som krävs hos polisen. Regeringen utgår från att en begäran om polishandräckning alltid föregås av en noggrann prövning om det finns andra sätt att lösa den uppkomna situationen och att den som begär handräckningsuppdraget informerar polismyndigheten om det. Med hänvisning till det sagda anser regeringen att någon bestämmelse om handräckningsförfarandet inte bör införas i polislagen. 12.6 Ordning och säkerhet vid kollektiv persontrafik Regeringens bedömning: Polisen bör redan med nuvarande bestämmelser kunna avlägsna eller avvisa personer från ett trafikföretags område utan att personen , av en trafiktjänsteman, blivit uppmanad att lämna området. Utredningen: Utredningen behandlar inte denna fråga Bakgrund: i har i en skrivelse till hemställt att 4 kap. 9 § ordningslagen (1993:1617) ändras så, att en polismans rätt att avvisa och avlägsna en ordningsstörande person blir självständig och kan vidtas utan föregående tillträdesvägran eller uppmaning av en trafiktjänsteman. Skrivelsen har remitterats till som tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Till polisens uppgifter hör bl.a. att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat (2 § polislagen). För att polisen skall kunna fullgöra dessa uppgifter finns särskilda regler om polisens rätt att använda våld för sådana fall. Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna får en polisman således enligt 13 § polislagen, när det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas, avvisa eller avlägsna honom från visst område eller utrymme. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna avvärjas. När det gäller polisens rätt att ingripa mot berusade personer finns särskilda regler i lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m (LOB). Enligt 1 § i nämnda lag får en person omhändertas om han är så berusad av alkoholdrycker eller något annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en omedelbar fara för sig själv eller någon annan. De nu nämnda bestämmelserna i polislagen och LOB gäller självfallet även för den kollektiva persontrafiken. För den kollektiva persontrafiken gäller dessutom 4 kap. ordningslagen som innehåller särskilt stränga regler beträffande ordning och säkerhet. Enligt 4 kap. 7 § får således en person vägras tillträde till ett trafikföretags område eller färdmedel om han är berusad eller annars uppträder på ett sådant sätt att det finns anledning att befara att han kommer att störa ordningen eller äventyra säkerheten i trafiken. På motsvarande sätt gäller att en sådan person, som redan befinner sig inom ett trafikföretags område, enligt 8 § i samma kapitel är skyldig att på uppmaning av en trafiktjänsteman lämna trafikföretagets område eller färdmedel. En sådan skyldighet gäller också om personen har brutit mot bestämmelserna i 4 kap. 4-6 §§ ordningslagen, som bl.a. förbjuder alkoholförtäring inom ett trafikföretags område. Om den som vägrats tillträde enligt 7 § eller som enligt 8 § uppmanats att lämna ett trafikföretagets område eller färdmedel inte gör som han blir tillsagd, får en polisman eller ordningsvakt avvisa eller avlägsna honom. Bestämmelsen tillkom för att det inte ansågs lämpligt att trafikpersonalen skulle ges rätt att avvisa eller avlägsna ordningsstörande personer (prop. 1992/93:210 s. 213 och 307 f.) Bestämmelsen ger därför trafikpersonalen möjlighet att begära handräckning av polis. Polisen skall självständigt göra en prövning av om förutsättningarna för avvisning eller avlägsnande föreligger, dvs. om personen i fråga har betett sig på ett sådant sätt som enligt lagen medför en skyldighet att lämna trafikföretagets område eller ett färdmedel (jfr prop 1992/93:210) Enligt regeringens bedömning ligger det därför i sakens natur att polisen självständigt och utan föregående tillträdelsevägran eller uppmaning av en trafiktjänsteman kan ingripa och uppmana en ordningsstörare att lämna området eller färdmedlet och sedan, om uppmaningen inte följs, ingripa enligt 4 kap. 9 §. Någon ändring av ordningslagen behöver därför inte göras. 13 Kostnader och ikraftträdande Flera av de förslag som läggs fram ökar polisens möjligheter att ingripa i förebyggande syfte vid störningar av den allmänna ordningen. Detta bör inte medföra några kostnadskonsekvenser. De ändringar som föreslås beträffande rätten att ta i förvar den som omhändertagits med stöd av polislagen eller vissa andra författningar utgör i huvudsak endast en kodifiering av gällande rätt och medför därför inte heller några ökade kostnader. Detta gäller även övriga förslag som tas upp. Lagändringarna bör lämpligen träda i kraft . 14 Författningskommentar 14.1 Förslaget till lag om ändring i 9 kap. I paragrafen införs en bestämmelse om att den som hämtats till rätten för att inställas i brottmål som tilltalad får tas i förvar. Utgångspunkten vid placeringen av den som hämtats till rätten är självfallet att denna skall ske i öppen lokal. Detta framgår av paragrafens fjärde stycke där det sägs att den som omhändertagits enligt paragrafen inte får underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet. I undantagsfall kan det dock vara nödvändigt att ta den som hämtats till rätten i förvar. Detta utvecklas närmare i avsnitt 6.9. Av bestämmelsen framgår motsatsvis att den som hämtats till rätten i annan egenskap än som tilltalad i brottmål inte får tas i förvar. I paragrafen införs en bestämmelse om att den som hålls kvar för förhör och är misstänkt för brottet får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med ingripandet, ordningen eller allmän säkerhet. Även i detta fall är huvudregeln således att den kvarhållne inte skall tas i förvar. Bestämmelsen kommenteras i avsnitt 6.9. Av bestämmelsen framgår motsatsvis att den som inte är misstänkt för brottet, t.ex. ett vittne inte får tas i förvar. Genom den nya bestämmelsen i paragrafen ges polisen uttrycklig möjlighet att häva ett beslut om gripande om det är uppenbart att gripandet är ogrundat. Skälen härför framgår av avsnitt 7.1. 9 § I paragrafen införs en bestämmelse om att polisen är skyldig att underrätta den som grips om skälen för frihetsberövandet. Bestämmelsen har tillkommit av konventionshänsyn och motiveras närmare i avsnitt 7.2. Däremot behöver anhöriga till den som grips inte underrättas. Ändringen, som kommenteras i avsnitt 6.5, innebär att förvarstagande av gripna personer är obligatorisk. Huvudregeln skall dock fortfarande vara att den som grips tas i förvar. Den nya bestämmelsen innebär att förvarstagande kan underlåtas om syftet med gripandet ändå kan uppnås. 14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 14 § I paragrafen tas en ny bestämmelse in om att den som är får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Den avvägning som enligt de s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen skall göras vid alla polisingripanden innebär att det normalt inte bör komma ifråga att placera ungdomar mellan femton och i arrest. Som närmare utvecklats i avsnitt 6.7 kan det dock i vissa situationer vara nödvändigt att ta den omhändertagne i förvar. Den som är får däremot aldrig tas i förvar. En bestämmelse införs som klargör att paragrafen inte ger stöd för att ta ett barn i förvar i arrest. Paragrafen har kommenterats närmare i avsnitt 6.7. 14.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. 4 § I paragrafen införs en uttrycklig bestämmelse om att den som har omhändertagits enligt lagen får tas i förvar. Förvarstagande skall få ske om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. 14.4 Förslaget till lag om ändring i polislagen 9 §