prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Hänvisningen i 16 § till 12 § första stycket skall därvid avse bestämmelserna i 49 52 §§ om villkoren för upplåtelse av rättig- heten och hänvisningen till 13 § bestämmelserna i samma para- grafer om ersättning för upplåtel- sen. 16 § andra stycket gäller dock endast i fråga om ersättning för upplåtelse enligt 49 §. Vid förrättningsprövningen äger 8 11 §§, 12 § tredje stycket och 16 § motsvarande tillämpning. Hänvisningen i 16 § till 12 § första stycket skall därvid avse bestämmelserna i 49 52 §§ om villkoren för upplåtelse av rättig- heten och hänvisningen till 13 § bestämmelserna i samma para- grafer om ersättning för upplåtel- sen. 16 § andra stycket gäller dock endast i fråga om ersättning för upplåtelse enligt 49 § som avser rätt att bygga väg över annan fastighet. 54 § I fråga om upplåtelse enligt 49 § äger 32 och 33 §§ motsvarande tillämpning. I fråga om upplåtelse enligt 49 § som avser rätt att bygga väg över annan fastighet äger 32 och 33 §§ motsvarande tillämpning. Har engångsersättning bestämts för rättighet enligt 50, 51 eller 52 §, skall ersättningen erläggas efter det att er- sättningsbeslutet vann laga kraft. Rättigheten får icke tagas i bruk innan betalning skett. I fråga om verkan av underlåtenhet att betala ersättningen äger 33 § första stycket motsvarande tillämpning. Har ersättning enligt 50 eller 51 § bestämts att utgå med visst årligt belopp, får rättigheten icke tagas i bruk innan be- loppet betalats. Har engångsersättning bestämts för rättighet enligt 49 52 §§ skall ersättningen erläggas efter det att ersättnings- beslutet vann laga kraft. Rättig- heten får icke tagas i bruk innan betalning skett. I fråga om verkan av underlåtenhet att betala ersätt- ningen äger 33 § första stycket motsvarande tillämpning. Har er- sättning enligt 49 51 §§ bestämts att utgå med visst årligt belopp, får rättigheten icke tagas i bruk innan beloppet betalats. Om det behövs för trafiksäker- heten i fråga om en viss enskild väg eller del av enskild väg, får statlig väghållningsmyndighet förordna att bestämmelserna i 43, 45 47, 51 53, 61, 64 69, och 72 §§ väglagen (1971:948) skall gälla i tillämpliga delar. Vad som i 45 47, 52, 53, 64 och 72 §§ väglagen sägs om läns- styrelsen skall i stället avse väg- hållningsmyndigheten. Vad som i väglagen sägs om väghållare i 61 §, i 63 § andra stycket såvitt avser föreläggande som har meddelats med stöd av 52 §, i 65 § såvitt avser ersättning enligt 61 § samt i 66 och 69 §§ skall i stället avse staten. Beslut som väghållningsmyn- digheten fattat enligt 56 § får överklagas hos allmän förvalt- ningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Beslut av väghållningsmyndig- heten gäller , såvida inte något annat bestäms i be- slutet. Denna lag träder i kraft . 2.5 Förslag till lag om ändring i (1987:10) Härigenom föreskrivs att 6 kap. 30 § och 14 kap. 1 § skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 6 kap. 30 § Kommunen skall svara för underhållet av gator och sådana andra all- männa platser som kommunen är huvudman för. Denna underhållsskyl- dighet består även om detaljplanen för området upphävs. Är staten väghållare inom område med detaljplan, skall, med den be- gränsning som anges i 29 § andra stycket, staten svara för underhållet av allmän väg i enlighet med föreskrifterna i väglagen (1971:948). Om underhåll av vägar och andra allmänna platser med enskilda väghållare finns bestämmelser i lagen (1939:608) om enskilda vägar och anläggningslagen (1973:1149). Om underhåll av vägar och andra allmänna platser med enskilda väghållare finns bestämmelser i anläggningslagen (1973:1149). 14 kap. 1 § som enligt en detaljplan skall användas för allmänna plat- ser för vilka kommunen är huvudman samt annan mark som enligt planen skall användas för annat än enskilt bebyggande är kommunen skyldig att lösa, om fastighetsägaren begär det. som enligt planen skall användas för allmänna platser för vilka någon annan än kommunen är huvudman, är väghållaren skyldig att förvärva med äganderätt, nyttjanderätt eller annan särskild rätt, om fastighetsägaren begär det. Väghållaren får bestämma om förvärvet skall avse ägande- rätt, nyttjanderätt eller annan sär- skild rätt. som enligt en detaljplan skall användas för allmänna plat- ser för vilka kommunen är huvudman samt annan mark som enligt planen skall användas för annat än enskilt bebyggande är kommunen skyldig att lösa, om fastighetsägaren begär det. som enligt planen skall användas för allmänna platser för vilka någon annan än kommunen är huvudman, är den samfällighet som finns eller skall bildas för ändamålet skyldig att förvärva med äganderätt, nyttjanderätt eller annan särskild rätt, om fastighets- ägaren begär det. Motsvarande skyldighet gäller för staten eller kommunen som väghållare enligt väglagen (1971:948). Samfällig- heten eller väghållaren får be- stämma om förvärvet skall avse äganderätt, nyttjanderätt eller annan särskild rätt. Om detaljplanen medger tillfällig användning av mark, skall första stycket inte tillämpas beträffande marken då sådan använd- ning får pågå. I fråga om mark som är belägen inom ett samverkansområde enligt lagen (1987:11) om exploateringssamverkan gäller särskilda bestämmel- ser. Denna lag träder i kraft . 2.6 Förslag till lag om ändring i jordabalken Härigenom föreskrivs att 9 kap. 33 § jordabalken skall ha följande lydelse Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 9 kap. 33 § Har jordägaren utgivit ersättning för markavvattning enligt vattenlagen (1983:291) eller för byggande av enskild väg enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar eller anläggningslagen (1973:1149), får jordägaren upp- säga avtalet, om arrendatorn icke medger skälig höjning av arrende- avgiften. Uppsägning skall ske från det företaget full- bordades. Har jordägaren utgivit ersättning för markavvattning enligt vattenlagen (1983:291) eller för byggande av enskild väg enligt anläggningslagen (1973:1149), får jordägaren uppsäga avtalet, om arrendatorn icke medger skälig höjning av arrendeavgiften. Upp- sägning skall ske från det företaget fullbordades. Denna lag träder i kraft . 9 kap. 33 § i dess äldre lydelse skall fortfarande gälla i fall då en jordägare har utgivit ersättning för byggande av enskild väg enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar. 2.7 Förslag till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300) Härigenom föreskrivs att 42 kap. 13 § kyrkolagen (1992:300) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 42 kap. 13 § Ur kyrkofonden får lån lämnas för 1. åtgärder som syftar till att rationalisera driften av prästlöne- fastigheter, 2. förvärv av jordbruksfastighet som prästlönefastighet, om för- värvet syftar till en rationalisering av det kyrkliga jordinnehavet i stiftet, och 3. kostnader till följd av fastig- hetsbildningsförrättning eller företag enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar, anläggnings- lagen (1973:1149) eller vatten- lagen (1983:291) som en präst- lönefastighet skall belastas med. Ur kyrkofonden får lån lämnas för 1. åtgärder som syftar till att rationalisera driften av prästlöne- fastigheter, 2. förvärv av jordbruksfastighet som prästlönefastighet, om för- värvet syftar till en rationalisering av det kyrkliga jordinnehavet i stiftet, och 3. kostnader till följd av fastig- hetsbildningsförrättning eller företag enligt anläggningslagen (1973:1149) eller vattenlagen (1983:291) som en prästlöne- fastighet skall belastas med. Närmare föreskrifter om lån ur kyrkofonden meddelas av regeringen. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning beslöt regeringen att en särskild utredare skulle göra en översyn av lagstiftningen om enskilda vägar och utarbeta förslag till den författningsreglering som behövs. Departementschefen förordnade hovrättslagmannen till särskild ut- redare. Utredningen antog namnet . Utredningen överlämnade sitt betänkande (SOU 1996:46) Enskilda vägar. Betänkandets lagförslag finns i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissin- stanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena och en sammanställning av dem finns tillgängliga i ärende K96/1188/RS. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet har lämnat ett antal synpunkter på utformningen av lagtexten, framför allt beträffande utformningen av den föreslagna lagen om upp- hävande av lagen om enskilda vägar. Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. 4 Bakgrund Det svenska vägnätet består av dels allmänna vägar, för vilka staten eller en kommun är väghållare, dels enskilda vägar beträffande vilka väghåll- ningsskyldigheten i princip ligger på de fastigheter som har nytta av vägen. Statsbidrag kan lämnas för byggande och drift av enskilda vägar. Dessutom brukar kommunerna engagera sig såväl praktiskt som ekono- miskt i väghållningen beträffande de enskilda vägarna. fanns den rättsliga regleringen av det enskilda vägnätet i sin helhet i lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL). I samband med tillkomsten av anläggningslagen (1973:1149, AL) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL) infördes emellertid den begräns- ningen att förrättningar av inrättningar av landsbygdsvägar och skogs- vägar enligt EVL (2 och 4 kap.) inte fick påbörjas efter utgången av . Inrättandet av sådana vägar skulle i fortsättningen ske enligt AL. om förvaltningen av vägar som inrättats enligt den lagen gäller dock fortfarande, med möjlighet till övergång till det system som anvisas i SFL. När det gäller tätortsvägar (3 kap. EVL) skedde inte någon mot- svarande förändring. Sådana vägar kan därför inrättas såväl enligt EVL som AL. Beträffande tätortsvägar gäller således dubbla regelsystem såväl beträffande inrättande som förvaltning. Lagstiftningen om enskilda vägar har setts över tidigare. En anledning till att inte EVL i sin helhet arbetades in i AL vid den lagens tillkomst var att EVL var föremål för översyn av vägutredning. I sitt slutbe- tänkande och enskild väghållning (SOU 1977:12) föreslog vägutredningen bl.a. att kommunerna skulle ta över en del av den en- skilda väghållningen, att bestämmelserna i 3 kap. EVL med vissa änd- ringar skulle föras över till AL och SFL och att nya ordnings- och säker- hetsföreskrifter motsvarande de i väglagen (1971:948) skulle tas upp i AL. förslag genomfördes inte. Ett nytt förslag om hur EVL skulle inarbetas i AL och SFL lades fram av väghållningsutredning i bilagan Enskilda vägar (SOU 1987:26). Enligt förslaget skulle EVL upphävas. En motsvarighet till vägförening enligt 3 kap. EVL med dess obligatoriska anslutning inom ett visst geografiskt område skulle tas upp i AL under benämningen områdesanläggning. Befintliga vägföreningar skulle anses inrättade som områdesanläggningar. Enligt förslaget överfördes vidare bestämmelserna om trafiksäkerhet i 5 kap. EVL till AL med i huvudsak redaktionella ändringar. Inte heller väghållningsutredningens förslag ledde till lagstift- ning. Enligt direktiven till utredningen om översyn av lagstiftningen om en- skilda vägar (dir. 1994:22) skulle utredningen, mot bakgrund av vissa redovisade problem, utarbeta de förslag till bestämmelser rörande en- skilda vägar som kan behövas. Utredningen skulle därvid inte vara bunden av någon särskild lösning rörande den lagtekniska utformningen på annat sätt än att förslaget skulle innebära att EVL upphävs i de delar så inte redan har skett. De problem med nuvarande ordning som redovisas i direktiven är i huvudsak följande. - EVL är i jämförelse med annan lagstiftning som reglerar samma eller närliggande frågor, t.ex. AL och fastighetsbildningslagen (1970:988, FBL), både föråldrad och svårtillgänglig. - Inom tätbebyggda områden tillämpas i stor utsträckning AL och SFL, trots att 3 kap. EVL i och för sig är tillämpligt. Orsaken till detta anges vara att EVL inte ger möjlighet att ansluta andra gemensamma an- läggningar, såsom vatten- och avloppsanläggningar, TV-antenner etc. Inom områden där EVL redan gäller eller där man valt att lösa den en- skilda väghållningen enligt EVL och det finns behov av annan gemen- sam fastighetssamverkan, medför gällande ordning behov av två skilda förvaltningar. - Olägenheterna med dubbla regelsystem är påtagliga såväl för enskilda fastighetsägare som för berörda myndigheter, bl.a. därför att de sist- nämnda måste upprätthålla dubbla kompetenser med ökade kostnader som följd. - Enligt EVL bildas en vägförening i två steg, det första genom förrätt- ning där verksamhet, verksamhetsområde och föreningsbildning be- slutas och det andra genom reglering av ersättningsfrågor. Att ersätt- ningsfrågan enligt EVL inte, till skillnad mot vad som gäller enligt AL, kan prövas vid förrättningen har visat sig olyckligt i många fall. - Det finns ofta behov av att samordna förvaltningen av olika typer av gemensamma anläggningar. Det finns emellertid inte någon legal möjlighet att upplösa en existerande vägförening för att i stället låta förvaltningen av vägen ske på samma sätt som för andra gemensamma anläggningar. Visserligen kan förvaltningen ändå i en del fall skötas gemensamt, men detta går bra bara så länge man är överens. Uppstår oenighet måste verksamheten delas upp i två delar, en vägförening enligt EVL och en samfällighetsförening enligt SFL. - Besvärsordningen inom de båda systemen är olika och innebär i princip att talan enligt EVL förs hos medan fastighets- domstolen är rätt besvärsinstans enligt AL. Förutom de redovisade nackdelarna med nuvarande ordning tar direktiven också upp en del särskilda frågor som utredningen har att överväga. Dit hör roll enligt EVL. Dit hör också frågan om den obligatoriska anslutning av alla fastigheter inom ett visst avgränsat område som EVL utgår från. AL har i detta hänseende en annan lösning och lägger i stället den individuella nyttan för varje fastighet till grund för anslutning. Utredningen skulle därför särskilt uppmärksamma om anslutning genom områdesavgränsning bör förekomma även fortsätt- ningsvis 5 Gällande rätt 5.1 Lagen (1939:608) om enskilda vägar Lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) inleds med bestämmelser om tillämpningsområdet och vissa definitioner (1 kap.). Lagen avser sålunda enskilda vägar som är till nytta för en eller flera fastigheter. Med fastighet jämställs gruva och vissa industriella anläggningar på ofri grund (1 §). Någon definition av begreppet enskild väg finns inte. Därmed torde emellertid avses alla vägar som inte enligt 1 § väglagen (1971:948) är att anse som allmänna, dvs. i praktiken vägar för vilka inte staten eller en kommun är väghållare. I övrigt anges i 1 kap. vad som skall anses höra till väg (2 §). Dit hör sålunda vägbanan och de områden intill som stadigvarande behövs för vägens bestånd och underhåll och anordningar som utförts för vägens bestånd eller brukande. Med väg jämställs till vägen ansluten brygga, bro eller färja med färjläge. Vidare anges i 1 kap. vad som förstås med väghållning (3 §) och riktlinjer för hur en väg skall byggas (4 §). Utmärkande är att rättigheter och skyldigheter tillkommer fastigheter, inte enskilda personer. Det har därför särskilt reglerats vem som svarar för fullgörande av väghållningsskyldighet eller annan för- pliktelse som åvilar fastighet (5 §). Bestämmelserna i 1 kap. EVL är tillämpliga på alla enskilda vägar oavsett om de tillkommit genom förrättning eller på annat sätt. Tre typer av enskilda vägar regleras särskilt i lagen, nämligen enskilda vägar i all- mänhet (landsbygdsvägar, 2 kap.), vissa vägar inom områden med tätare bebyggelse (tätortsvägar, 3 kap.) och skogsvägar (4 kap.). Vad som regleras är främst rätten att ta i anspråk annans mark för vägen, väghåll- ningen och hur denna skall finansieras samt förvaltningen av vägen. Be- stämmelser finns sålunda om förrättning för inrättande av den enskilda vägen, vilka frågor som skall prövas vid förrättningen och hur denna skall gå till. Förvaltningen av den enskilda vägen handhas av en juridisk person. Denna benämns beträffande vägar som inrättats enligt 2 eller 4 kap. vägsamfällighet och beträffande vägar enligt 3 kap. vägförening. I 5 kap. EVL finns bestämmelser till främjande av trafiksäkerheten, såsom förbud mot att uppföra byggnader och anordningar nära vägen om de kan medföra fara för trafiken. Inom områden med detaljplan där kommunen är huvudman för all- männa platser gäller inte 2 4 kap. (1 § 3 st.). 5 kap., som i likhet med 1 kap. i princip är tillämpligt beträffande alla enskilda vägar, gäller inte inom områden med detaljplan (1 § 4 st.). Efter ikraftträdandet av anläggningslagen (1973:1149, AL) får, med visst undantag som här kan bortses från, förrättningar enligt 2 och 4 kap. EVL inte längre påbörjas, 9 § lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (ALp). Nya enskilda vägar av den typ som avses i 2 och 4 kap. EVL inrättas i stället enligt AL. Bestämmelserna i 2 och 4 kap. EVL har därför numera begränsad betydelse. De gäller dock i princip fortfarande i fråga om förvaltningen av vägsamfälligheten. En vägsamfällighet kan emellertid besluta att samfälligheten skall ombildas till en samfällighetsförening enligt lagen (1974:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL), se 19 § första och tredje stycket ALp. Beträffande de bestämmelser om landsbygdsvägar i EVL (2 kap.) som fortfarande har betydelse kan anmärkas följande. Väghållningsskyldig- heten fördelas mellan fastigheterna med hänsyn till den omfattning vari de beräknas komma att använda vägen. Ingen fastighet får åläggas större andel än som svarar mot fastighetens nytta av vägen (11 §). Arbetet med byggande av väg, vägunderhåll och vinterväghållning kan utföras gemen- samt eller efter vägdelning (12 §). Vägdelning, som är ovanligt, innebär att en eller flera fastigheter svarar för en viss vägsträcka, en väglott. I andra fall bestäms visst andelstal efter vilket fastigheten skall delta i kostnaderna. Enligt 9 § andra stycket kan ägare till fastighet som får rätt att använda befintlig väg under vissa förutsättningar bli ersättningsskyldig för kost- nader som lagts ned på vägen . Av motiven (prop. 1939:250 s. 123) framgår att bestämmelsen är avsedd att förhindra att den, som redan när en väg byggdes hade ett så stort intresse av vägbygget att han egentligen borde ha bidragit till kostnaderna, senare skall kunna dra nytta av vägen. Av 9 § tredje stycket följer att en fastighet som har rätt att använda väg utan att behöva delta med viss andel i väghållningen skall betala ersättning för det slitage som fastighetens användning av vägen medför. Har det genom förrättning eller dom bestämts att väghållning skall ut- föras gemensamt, utgör de deltagande fastigheterna en vägsamfällighet (50 §). Vägsamfälligheten skall anta stadgar och utse styrelse. Stadgarna skall granskas och fastställas av . Detsamma gäller vid änd- ring av stadgarna (51 § sista st.). Styrelsen företräder samfälligheten och förvaltar dess angelägenheter (54 §). Delägarnas rätt att besluta i sam- fällighetens angelägenheter utövas på sammanträde (50 § 2 st.). Vägsam- fällighetens medelsbehov skall, om det inte täcks på annat sätt t.ex. genom statliga eller kommunala bidrag, täckas genom uttaxering på grundval av en upprättad debiteringslängd (60 och 63 §§). Debiterings- längden får verkställas av kronofogdemyndigheten såsom laga- kraftägande dom även om den klandras. Tingsrätten kan emellertid för- ordna om inhibition. Vad som har bestämts vid förrättning kan om- prövas vid ändrade förhållanden. Därvid gäller emellertid bestämmel- serna i 35 och 37 40 §§ AL (10 § ALp). Beslutas vid omprövning änd- ring av vad som tidigare bestämts, anses vägen därefter inrättad enligt AL (11 § ALp). 3 kap. EVL innehåller en specialreglering för vägar i områden där tätare bebyggelse har uppkommit eller kan väntas uppkomma inom nära före- stående tid. Medan regleringen i 2 och 4 kap. bygger på principen att fastigheterna får ordna väghållningen efter bästa förmåga, grundar sig bestämmelserna i 3 kap. på uppfattningen att det vid tätare bebyggelse finns ett allmänt intresse av att ordna väghållningen på ett ändamålsenligt sätt, kopplat till själva samhällsbildningen och bebyggelseplaneringen. har tillagts ett stort inflytande över dessa vägar. Områdesavgränsning och obligatorisk anslutning Vid förrättning av inrättning av tätortsväg enligt 3 kap. EVL bestäms att väghållningen inom ett visst geografiskt område skall skötas av en annan typ av samfällighet än den vägsamfällighet som regleras i 2 kap. och 4 kap. De grundläggande reglerna om denna samfällighet, som benämns vägförening, finns i 71 och 72 §§ EVL. Alla fastigheter som helt eller delvis ingår i vägområdet är skyldiga att delta i vägföreningen. Undantag finns för fastigheter som helt och hållet är avsedda för kommunikations- ändamål. Den obligatoriska anslutningen bygger på antagandet att det enskilda vägnätet inom tätbebyggda områden medför nytta för alla fastigheterna på grund av att vägnätets utbyggnad och underhåll leder till värdestegring. Väghållningen inom vägföreningens område omfattar enligt 71 § andra stycket även iordningsställande och underhåll av mark som i detaljplan där kommunen inte är huvudman för allmänna platser har avsatts till annan allmän plats än väg. skall i princip hålla de vägar som krävs för utfart från området och för trafiken mellan olika delar av detta (73 §). En befintlig väg får i princip inte ingå i föreningens område, om vägen inte kan anses lämplig för områdets ändamålsenliga ordnande och bebyggande. När det slutligen har blivit avgjort att en väg skall byggas eller tas i an- språk som föreningens väg, får föreningen mot ersättning för markupp- låtelsen lösa till sig rätten att använda marken för vägändamål (75 §). Rätten att ta i anspråk marken inträder först när förrättningsutlåtandet har vunnit laga kraft. Innan marken tas i anspråk skall ersättningsfrågan vara klar. I princip skall expropriationslagens grunder användas när ersätt- ningen bestäms. 75 § EVL innehåller emellertid en särskild bestämmelse om att hänsyn skall tas till den nytta som den ersättningsberättigade har av att vägföreningen anlägger eller tar över vägen. Ett övertagande av en befintlig väg anses så gott som alltid innebära nytta för medlem i väg- föreningen som tidigare skött vägunderhållet. Ersättning för markupp- låtelsen skall då inte utgå annat än om det finns särskilda skäl. Bestämmelserna om inrättande av tätortsvägar (3 kap. EVL) utgår från att parterna skall träffa överenskommelser om eventuell ersättning vid upplåtelse eller annat intrång. Kan överenskommelse inte träffas, prövas enligt 86 § ersättningsfrågan av fastighetsdomstolen. Upplåtelse- och ersättningsfrågorna är alltså skilda från varandra. Skälet till detta är att en vägförenings verksamhet har karaktären av långtidsprojekt inom de ramar som förättningsutlåtandet ger. Såväl planläggning som genom- förande kan ta . Viss mark behöver kanske inte tas i anspråk förrän efter det att vägföreningen bildades. En värdering vid bil- dandet skulle innebära att hänsyn inte kan tas till de förhållanden som gäller när marken kommer att tas i anspråk och ersättningen skall betalas, se prop. 1954:76 s. 57. De fastigheter som ingår i vägföreningen skall enligt huvudregeln i 76 § bidra till föreningens utgifter i förhållande till senast fastställda taxe- ringsvärden. Det finns emellertid en bestämmelse som ger möjlighet att ersätta taxeringsvärdena med annan lämplig norm, om det med hänsyn till fastighetens nytta och bärkraft är mindre lämpligt att lägga taxerings- värdet till grund för beräkningen av andelstalet (76 § andra stycket). Den norm som sätts i stället för taxeringsvärdena skall vara rörlig och auto- matiskt verkande.