prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Enligt huvudregeln i 10 kap. 4 § andra stycket hör andel och rättighet som avses i första stycket automatiskt till stamfastigheten i den mån inte annat bestämts vid avstyckningen eller följer av 2 kap. 5 § eller särskilda föreskrifter. I 11 kap. 5 § första stycket finns fördelningsbestämmelser liknande de i 10 kap. 4 § för klyvningsfallet. Dessa innebär att rättigheten skall i sin helhet läggas till en av lotterna eller fördelas mellan lotterna eller vissa av dem. Rättighet som inte är lämplig att fördela får läggas till flera lotter gemensamt. Enligt en bestämmelse i andra stycket gäller att rättighet som avses i första stycket hör till klyvningslotterna gemensamt om inte annat bestämts vid klyvningen eller följer av 2 kap. 5 § eller särskilda före- skrifter. Enligt 7 kap. 12 § FBL får lantmäterimyndigheten vid överföring av mark från en fastighet till vilken hör servitut eller annan särskild rättighet förordna att rättigheten skall tillhöra båda de fastigheter som berörs av fastighetsregleringen eller en av dem. Meddelas inte något förordnande gäller den automatiskt verkande regeln i 2 kap. 5 §. Till särskilda rättigheter som avses med nu nämnda bestämmelser räk- nas servitutsliknande rättigheter som är knutna till fastigheter. Bestäm- melserna gäller alltså rätt till anläggning enligt AL och 2 och 4 kap. EVL. 5.6 Väglagen (1971:948) Väglagen (1971:948, VägL) gäller allmän väg. Vad som är allmän väg definieras i 1 §. Som allmän väg räknas väg som anläggs enligt VägL eller enligt lagen förändras till allmän, sådan för allmän samfärdsel upp- låten väg som av ålder ansetts som allmän eller enligt äldre bestämmelser anlagts som eller förändrats till allmän väg, och som vid VägL:s ikraft- trädande hölls av staten eller kommun. Till väg hör vägbana och övriga väganordningar. Anordning, som stadigvarande behövs för vägens be- stånd, drift eller brukande och som kommit till stånd genom väghållarens försorg eller övertagits av denne är väganordning. Den mark, som tagits i anspråk för väganordning, utgör vägområde. Enligt 4 § omfattar väghåll- ning såväl byggande av väg som drift av väg. Väghållningen ankommer på staten såvida det inte förordnats att kommun i stället för staten skall vara väghållare inom sitt område eller del därav. Regler om anslutning av enskild väg till allmän väg finns i 39 42 §§. Enskild körväg får enligt 39 § första stycket inte anslutas till allmän väg eller anslutningen ändras utan väghållningsmyndighetens tillstånd. Väg- hållningsmyndigheten kan vidare enligt 40 § förordna att enskild vägs anslutning till allmän väg skall spärras av eller ändras och verkställa för- ordnandet, om det är nödvändigt med hänsyn till trafiksäkerheten och framkomligheten. Enligt 41 § kan väghållningsmyndigheten i samband med tillstånd en- ligt 39 § eller i stället för förordnande enligt 40 § eller i samband med förordnande enligt sistnämnda paragraf meddela trafikföreskrifter som förbjuder eller inskränker trafik med motordrivna fordon på den enskilda vägen eller del av denna. Om det finns särskilda skäl kan väghållnings- myndigheten medge undantag från sådana trafikföreskrifter. Av 42 § framgår att bestämmelserna i 39 41 §§ inte gäller enskilda vägar som är redovisade i detaljplan eller förutsatta i områdesbestämmel- ser. Enligt 43 och 44 §§ får inom vägområde inte utan väghållningsmyn- dighetens tillstånd vidtas byggnadsåtgärder och andra åtgärder som kan inverka menligt på trafiksäkerheten eller vara till olägenhet för vägens bestånd, drift, eller brukande m.m. Det krävs tillstånd för att intill ett vägområde vidta byggnadsåtgärder och andra åtgärder som kan vara till olägenhet för vägens bestånd, drift eller brukande eller att sätta upp ljusanordningar som försämrar ljusförhållandena för trafiken på vägen. Bestämmelserna gäller inte inom områden med detaljplan och inte heller i fråga om åtgärder för vilka bygglov krävs. Med vissa undantag får enligt 46 § inte skyltar eller därmed jämförliga anordningar sättas upp utomhus inom ett avstånd av från vägområdet utan tillstånd. I 47 § finns en bestämmelse om ''''''''byggnadsfritt avstånd'''''''' intill vägområde, dvs. att inom ett avstånd av från vägområde får inte utan tillstånd vidtas bygg- nadsåtgärder eller andra åtgärder som kan inverka menligt på trafik- säkerheten. kan, om det är nödvändigt med hänsyn till trafiksäkerheten, föreskriva att avståndet ökas, dock högst till femtio meter. I samma paragraf regleras förhållandena vid korsning i samma plan mellan bl.a. allmän väg och enskild väg som i större utsträckning används av allmänheten för trafik. tillstånd krävs för åt- gärder som inverkar menligt på trafiksäkerheten. Krav på tillstånd gäller inte inom område med detaljplan eller i fråga om åtgärd som kräver bygglov. Enligt 51 § gäller inte förbud enligt 45 48 §§ i fråga om byggnader, andra anläggningar eller anordningar eller åtgärder som lagligen har på- börjats innan förbudet började gälla. Med undantag för område inom detaljplan gäller enligt 52 § att om en byggnad, annan anläggning eller anordning som är belägen inom område som avses i 45 47 §§ på grund av ändrade förhållanden eller av annan anledning har kommit att medföra sådana olägenheter att begäran om tillstånd skulle ha avslagits, får läns- styrelsen meddela föreläggande att ta bort den eller vidta någon åtgärd med den. I fråga om byggnader gäller bestämmelserna bara om byggna- den kan flyttas utan svårighet eller är av ringa värde. Vidare finns det i 53 § en bestämmelse som reglerar borttagande av träd eller buskar intill vägområde om dessa medför olägenheter för trafiksäkerheten. kan besluta att träden eller buskarna skall avlägsnas eller kvistas genom väghållningsmyndighetens försorg. Regler om ersättnings- och inlösenskyldighet för väghållaren, dvs. staten eller nämnd, och andra frågor som hänger samman med trafiksäkerhetsbestämmelserna finns i 55 70 §§ VägL. 5.7 Bestämmelser om bidrag till enskild väghållning Förordningen (1989:891) om statsbidrag till enskild väghållning Den statliga bidragsgivningen till enskild väghållning regleras i förord- ningen (1989:891) om statsbidrag till enskild väghållning. har bemyndigats att meddela verkställighetsföreskrifter. Enligt 1 § i förordningen kan bidrag lämnas till såväl byggande som drift av enskilda vägar. Av bestämmelsen i 2 § framgår att bidrag lämnas för enskilda vägar som inte är av obetydlig längd och som tillgodoser kommunikationsbehov för fast boende, näringslivet eller det rörliga fri- luftslivet. Bidrag lämnas också för vägar som är av väsentlig betydelse som genomfartsvägar eller som uppsamlingsvägar för fritidsbebyggelse. har ansvaret för hur statsbidraget skall fördelas mellan byggande och drift samt mellan länen. Det är vidare som betalar ut bidragen och som har tillsynsansvar för att de utbetalda bi- dragen används på lämpligt sätt och för avsedda ändamål. Enligt 5 § är det som är ansvarig för prövningen om bidrag skall utgå och som upprättar och fastställer en femårsplan för byggande av enskilda vägar inom länet för vilka statsbidrag kan lämnas. Planen upprättas på grundval av inkomna ansökningar om bidrag. För att en väg skall få statsbidrag måste denna uppfylla vissa krav en- ligt förordningen och de föreskrifter som meddelat. Dessa krav är bl.a. att - vägen skall ha en viss längd - vägen är ändamålsenlig - vägen kan klassas in i någon vägkategori - väghållningskostnaderna är rimliga - väghållningen är ordnad i någon form av organisation. Bidrag kan lämnas som byggnadsbidrag och som driftbidrag med högst vissa procentsatser av kostnaderna i mån av tillgång på medel. Bygg- nadsbidrag kan lämnas med högst av byggnadskostnaderna om särskilda skäl finns och annars med högst . Driftbidrag för vägar kan utgå beroende på vägens funktion, med högst 40 av kostnaderna. Enligt 27 § bidragsförordningen skall vägar till vilka årliga driftbidrag lämnas hållas öppna för trafik och underhållas väl. Om en väg stängts av för trafik utan väg- och trafikregions medgivande eller om underhållet eftersatts får väg- och trafikregionen besluta att beviljat årligt driftbidrag inte skall betalas ut. Även kommunerna lämnar bidrag till enskild väghållning. Varje enskild kommun avgör om bidrag skall lämnas och villkoren för dessa. Reglerna för denna bidragsgivning varierar därför mellan kommunerna. 5.8 Förmånsrätt När vägar och andra gemensamhetsanläggningar av större omfattning skall anläggas eller iordningställas i egen regi av en samfällighet kan det bli aktuellt med lånefinansiering. Långivarens fordran säkerställs genom att samfälligheten har förmånsrätt för sina fordringar. Om t.ex. en väg- förening är låntagare behöver långivaren endast kräva föreningen på betalningen, som i sin tur kan ta ut beloppet ur de deltagande fastig- heterna med förmånsrätt. Bestämmelser om detta finns i lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda vägar och lagen (1973:1152) om förmånsrätt för fordringar enligt lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter. Förmånsrätten gäller enligt 6 § 1 förmånsrättslagen (1970:979), vilket innebär förmånsrätt närmast före den förmånsrätt som tillkommer inteckningar i fastigheten. Den avser i vederbörlig ordning uttaxerat bidrag till samfällighetens eller vägföreningens utgifter. Belop- pet får inte ha varit obetalt än . Enligt 3 kap. 1 § första stycket 7 utsökningsbalken (UB) får verkställig- het ske på grund av handling som enligt särskild föreskrift får läggas till grund för verkställighet. Av 3 kap. 20 § andra stycket UB framgår, att i fråga om verkställighet på grund av sådan handling gäller vad som är särskilt föreskrivet. Sådana särskilda föreskrifter som gör att en handling kan läggas till grund för verkställighet utan föregående prövning av en domstol eller motsvarande finns för debiteringslängd som upprättats för en vägsam- fällighet i 63 § andra stycket och för en vägförening i 89 § andra stycket EVL. Belopp som uttaxerats i debiteringslängden kan, trots att klander- talan väckts enligt 63 § eller rättelse av debiteringen begärts enligt 89 §, verkställas såsom lagakraftägande dom, om inte rätten resp. förordnar om inhibition. Motsvarande bestämmelser för samfälligheter som förvaltas av en samfällighetsförening finns i 46 § andra stycket SFL. Den omedelbara verkställigheten på grund av debite- ringslängd kan enligt NJA 1987 s. 46 inte omfatta indrivningskostnader och dröjsmålsränta. I kronofogdemyndighetens roll ligger att självmant pröva om exeku- tionstiteln är giltig (m.fl. Utsökningsbalken 2 uppl. s. 90 f.). I fråga om en vägförenings debiteringslängd innebär det att kronofogde- myndigheten kontrollerar att längden kommit till i den ordning som EVL eller samfällighetens stadgar anger. Även andra enskilda handlingar än debiteringslängder kan verkställas som lagakraftägande dom, t.ex. utlåtande av synemän enligt 32 § lagen (1933:269) om ägofred och enligt 40 § EVL samt beträffande ersättning och avträdande av mark enligt 32 a § AL. Debiteringslängder enligt EVL och SFL torde dock utgöra merparten av de enskilda exekutionstitlarna enligt 3 kap. 1 § första stycket 7 UB. 5.10 Rätt för allmänheten att använda enskild väg Enligt 151 § första stycket vägtrafikkungörelsen (1972:603, VTK) är det ägaren av en enskild väg som avgör om den får användas för trafik med motorfordon. Ändamålet med bestämmelsen är att skydda ägaren från att vägen slits eller skadas. Den som utan medgivande tillfälligt använder vägen kan bli skyldig att ersätta slitage på vägen och annan skada som trafiken medfört. Om ett förbud att använda en väg utmärkts med väg- märke eller på annat tydligt sätt, kan den som bryter mot förbudet att an- vända vägen straffas med böter enligt 164 § första stycket VTK. Däremot har allmänheten med stöd av allemansrätten i princip rätt att gå, cykla, åka skidor, rida samt köra med häst och vagn på enskilda vägar. Beträffande ridning och körning med häst och vagn påpekar (Allemansrätten s. 20) att det anses att ägaren till enskild väg kan förbjuda sådan användning, om vägen tar allvarlig skada av det och att ägaren har rätt till skadestånd om skada uppstår. Om statsbidrag utgår till väghållningen gäller enligt 27 § förordningen om statsbidrag till enskild väghållning (1989:891), och för skogsvägar i vissa fall enligt 20 § förordningen om statligt stöd till skogsbruket (1972:792), att väghållaren måste hålla vägen öppen för motortrafik. Motsvarande regler gäller om väghållaren får kommunala bidrag 6 Utgångspunkter för en ny författningsreglering av enskilda vägar Utgångspunkten för regeringens förslag är att lagen (1939:608) om en- skilda vägar (EVL) skall avskaffas i de delar den alltjämt får tillämpas och att enskilda vägar i fortsättningen helt skall inrättas enligt anlägg- ningslagen (1973:1149, AL) samt förvaltas enligt reglerna i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL). konstaterade att AL och SFL fungerar tillfreds- ställande även inom områden med tätare bebyggelse och inriktade sitt arbete på att undersöka dels om det ändå finns bestämmelser om tätorts- vägar i EVL som lämpligen borde föras över till AL eller till SFL, dels om det i övrigt fanns behov av att komplettera dessa lagar med bestäm- melser som gör dem mer lämpade för gemensamhetsanläggningar som avser vägar. Frågan hur kostnader för väghållningen bör fördelas mellan stat, kom- mun och enskilda, en fråga som har betydelse inte minst för vägnätets tillgänglighet, berörs inte i denna proposition. Här framlagda förslag är neutrala i förhållande till sådana frågor som statlig och bidragsgivning. Inte heller berörs i detta sammanhang frågan om kommunen eller någon annan skall vara huvudman för allmän platsmark, t.ex. gatu- och vägnätet inom kommunen. I betänkandet (SOU 1996:46 s. 137) har frågan om debiteringslängders omedelbara verkställighet tagits upp. har konstaterat det finns nackdelar med nuvarande ordning men att ett slopande av möj- ligheten till direkt verkställighet i sin tur skulle medföra olika olägen- heter för samfälligheterna. Utredningen har stannat för att inte föreslå några ändringar av gällande regler. Regeringen delar denna be- dömning. berör också i betänkandet (s. 74 och s. 85) att det numera, efter en ändring av 2 kap. 18 § regeringsformen, finns ett skydd mot expropriation och liknande tvångsingripanden i andra fall än när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Utredningen konstaterar att man säkert kan ifrågasätta om de möjligheter till tvångs- upplåtelser som AL innehåller i alla lägen kan anses förenliga med grundlagen, men att vägar praktiskt taget alltid tillgodoser ett angeläget allmänt intresse och detta även i fall då vägen tillgodoser en enstaka fastighets behov. Utredningen påpekar särskilt behovet av att fastigheter är tillgängliga för social service av olika slag, räddningstjänst m.m. Regeringen instämmer i denna bedömning, varför frågan om grundlags- enlighet inte behandlas vidare i propositionen. 7 Anslutningsprincipen Regeringens förslag: Nuvarande anslutningsprinciper i anläggnings- lagen skall gälla även för vägföreningar. Systemet med områdesavgräns- ning försvinner. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt i frågan. stöder det resonemang som utred- ningen för och som leder fram till slutsatsen att den nuvarande anslut- ningsprincipen i AL bör räcka för att tillgodose de allmänna intressena av att kunna få till stånd nödvändiga gemensamhetsanläggningar avseende vägar. anser att möjligheten till områdesvisa av- gränsningar för enskild väghållning i tätorter bör övervägas. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande system i EVL Anslutningsprincipen för vägföreningar enligt lagen (1939:608) om en- skilda vägar (EVL) bygger på dels en områdesavgränsning, dels obliga- torisk anslutning. Detta innebär att alla fastigheter som är belägna inom ett geografiskt bestämt område är skyldiga att ingå i vägföreningen. Tanken bakom detta är att vägnätet inom tätbebyggda områden är av be- tydelse för alla fastigheter inom området som utfartsvägar eller för- bindelseleder mellan olika delar inom området. Ett utbyggt enskilt vägnät medför vidare nytta för alla fastigheter inom området, oavsett om dessa använder vägarna eller inte, genom att utbyggnad och underhåll i sig leder till en värdestegring för fastigheterna. Frågan om anslutningsprincipen enligt 3 kap. EVL bör behållas eller inte har tidigare behandlats av bl.a. väghållningsutredningen i bilagan Enskilda vägar (SOU 1987:26). Man hänvisade då till den ställning som vägutredning tagit i betänkandet och enskild väg- hållning (SOU 1977:12), nämligen att det inte var tillräckligt att låta en- bart väsentlighets- och båtnadsvillkoren enligt anläggningslagen (1973:1149, AL) reglera frågan om inrättande av en vägförening eller att anknyta bestämmelserna om en vägförenings omfattning till plansituatio- nen. delade i huvudsak vägutredningens upp- fattning men framhöll att i de flesta fall var tillräckligt effek- tiva för att tillgodose behovet av en reglering av enskilda vägar. Utred- ningen kunde emellertid inte utesluta att förhållandena ibland var sådana att det fanns fördelar med obligatoriskt deltagande för de fastigheter som ligger inom en gemensamhetsanläggnings verksamhetsområde. Utred- ningen föreslog därför att en motsvarighet till vägföreningsinstitutet skulle föras in i AL under beteckningen områdesanläggning. Regeringen konstaterar, i likhet med , att numera endast få vägföreningar nybildas. har fungerat i huvudsak väl för vägar i såväl tätort som glesbygd. Om de dubbla regelsystemen försvinner när EVL upphävs skapas större möjligheter till en rationell hantering för de handläggande myndigheterna och större be- griplighet för fastighetsägarna. En rimlig utgångspunkt för lagstiftning om fastighetssamverkan bör även vara att ändamålet skall tillgodoses med så lite tvångsinslag som möjligt. Mot detta talar att anslutningsprincipen enligt 3 kap. EVL har varit effektiv. Den är enkel att tillämpa för de handläggande myndigheterna även i fall då ett stort antal fastigheter är inblandade eftersom man und- viker avvägningar av den individuella nyttan. Områdesavgränsningen medför att nybildade fastigheter inom vägföreningsområdet automatiskt ansluts till vägföreningen, något som givetvis också gör det enklare för handläggande myndigheter. Förutsättningarna för samhällsbildning och bebyggelseplanering har otvivelaktigt förändrats sedan EVL tillkom. Det handlar numera mindre om framväxt av nya tätorter och mer om utbyggnad och förtätning av dem som redan finns. Utbyggnad och förtätning sker relativt sällan inom en vägförenings område utan det är vanligare att randområdet exploa- teras. Vid fastighetsbildning måste man därför ändå ta ställning till vilka vägar som vägföreningsområdet skall utökas med och hur frågor om iordningställandet av behövliga vägar skall lösas. Det automatiska medlemskapet kan vidare medföra problem när ett färre antal fastigheter skall anslutas till en befintlig vägförening och de nytillträdande vill ha en ny väganslutning. Det blir diskussioner huruvida det är rättvist att alla är med och svarar för kostnaderna för en sådan an- slutning. De gamla medlemmarna brukar inte vara intresserade av att dela på sådana kostnader. Ett annat förhållande som i viss mån förtar den positiva effekten av att nybildade fastigheter ansluts med automatik är att det trots allt krävs att vägföreningarna på eget initiativ håller sig à jour med förändringar i fastighetsindelningen. Vägföreningarna underrättas inte om ändringar i fastighetsindelningen och de flesta är heller inte särskilt aktiva i sin för- valtning. Lämnas dessutom bidrag till väghållningen, har automatiken inte så stor praktisk betydelse. Områdesavgränsning med obligatorisk anslutning har ansetts som en fördel vid en långsam eller successiv exploatering. Enskilda vägar är dock numera inte i större utsträckning än andra anläggningar långtids- projekt. Detta har samband dels med utvecklingen mot detaljplaner för allt mindre områden, dels med att det är vanligt att det vid exploatering upprättas särskilda exploateringsavtal, som effektivt ser till att det nöd- vändiga vägnätet byggs. Utgångspunkten för inrättande av en gemensamhetsanläggning enligt AL är att sakägarna är överens. Det är den individuella nyttan för varje fastighet som är grunden för deltagande i en gemensamhetsanläggning. Även enligt AL finns emellertid regler om tvångsanslutning, men vissa villkor till skydd för den enskilde måste vara uppfyllda för att en fastig- hetsägare skall bli skyldig att delta i en gemensamhetsanläggning. Dessa villkor är båtnadsvillkoret, opinionsvillkoret och väsentlighetsvillkoret. Enligt 6 § AL får en gemensamhetsanläggning inrättas endast om förde- larna av anläggningen överväger de kostnader och olägenheter som an- läggningen medför. Detta båtnadsvillkor innebär alltså ett krav på att för- bättringar uppnås med anläggningen. Syftet med villkoret är att skydda sakägarna mot ofördelaktiga investeringar. Någon typ av kalkyl över an- läggningens lönsamhet måste därför göras. Som fördel räknas varje för- bättring av möjligheterna att använda de fastigheter som deltar i anlägg- ningen. Hänsyn skall däremot inte tas till fastighetsägarens rent person- liga intressen. I allmänhet ökar fastighetsvärdena till följd av sådana för- bättringar som avses. Det är emellertid ingen förutsättning att förbätt- ringen slår igenom på fastighetsvärdet. Fördelar av social natur för såväl fastighetsägare som hyresgäster eller andra brukare skall beaktas. I kalkylens utgiftssida inräknas endast sådant som belastar fastighets- ägaren. Som utgifter räknas inte bara kostnader för utan också arbete till följd av utförande, underhåll och drift. Även förrättningskostnader och fullföljdskostnader skall räknas in. För att syftet med att inrätta en gemensamhetsanläggning inte skall mot- verkas har det ansetts olämpligt att inrätta en sådan i strid mot en mer allmän fastighetsägaropinion. 7 § AL innehåller ett opinionsvillkor som innebär att en gemensamhetsanläggning inte får inrättas om fastighets- ägarna och hyresgästerna i de fastigheter som skall delta mera allmänt motsätter sig åtgärden och har beaktansvärda skäl för det. Vid opinionsprövningen skall deras mening beaktas som har störst nytta av anläggningen. I 7 § andra stycket föreskrivs ett undantag från opinions- villkoret om behovet av en gemensamhetsanläggning är synnerligen angeläget. Ytterst är det det allmänna intresset av en ändamålsenlig markanvändning som motiverar detta undantag (prop. 1973:160 s. 193). Det kan bli aktuellt att tillämpa undantagsbestämmelsen i fråga om en gemensamhetsanläggning som är förutsatt i plan eller som har samband med saneringsföretag. uppfattning i fråga om behovet av anläggningen bör tillmätas stor och, som regel, avgörande betydelse. Väsentlighetsvillkoret enligt 5 § AL innebär att en gemensamhetsanlägg- ning inte får inrättas för annan fastighet än sådan för vilken det är av väsentlig betydelse att ha del i anläggningen. Med väsentlig betydelse förstås att det avgörande i princip bör vara om det föreligger ett påtagligt behov för fastigheten av att ha tillgång till den nyttighet som gemensam- hetsanläggningen avser, se prop 1973:160 s. 151 och 152. Kan nyttig- heten inte med samma fördel för fastighetsägaren tillgodoses med en separat anläggning bör det räcka med att konstatera detta för att ett sådant behov skall anses föreligga. Endast om fastighetsägaren kan göra sanno- likt att den separata anläggningen är fördelaktigare för honom och att det finns ekonomiska, tekniska och rättsliga förutsättningar för inrättande av en sådan bör fastigheten lämnas utanför gemensamhetsanläggningen. Enligt 16 § första stycket AL kan fastighetsägaren medge anslutning trots att väsentlighetsvillkoret inte är uppfyllt. Beaktandet av allmänna intressen