prop · GK033 · 1997-01-01 00:00:00 — Staten har en formande roll för kulturarvet genom bl.a. den lagstiftning som finns för kulturmiljön och myndighetsarkiven och det insamlingsarbete som de statliga och statsfinansierade museerna utför. Verksamheterna måste bedrivas på ett ännu mer medvetet sätt än . Sektorn skall sprida de särskilda kunskaper och perspektiv som kulturarvet möjliggör. Den skall ta aktiv del i samhällsdebatten och bidra till en långsiktigt hållbar utveckling. Skolan har härvid en viktig roll, både som användare och som idégivare till ny verksamhet. En samlad behandling av kulturarvssektorn Organisationen av kulturarvssektorn i arkiv, museer och utställningar samt kulturmiljö utgår i huvudsak från de olika typer av fysiska företeelser som bevaras. Vad kulturarvet ytterst handlar om är dock att möjliggöra sådana perspektiv på historien som kan ge nya kunskaper och insikter om människan och hennes miljö. För att göra detta möjligt och för att kunna utnyttja resurserna på bästa sätt krävs en överblick och en samlad politik. Genom detta kan kulturarvet få en tydligare identitet i kulturpolitiken. Det motsvarar det intresse kulturarvet röner bland medborgarna. Samhällsuppgiften kan formuleras på ett klarare sätt och institutioner, myndigheter och andra aktörer får lättare att samarbeta och finna gemensamma arbetsområden. Som exempel på fördelar med en samlad behandling kan tas äldre industri- och boendemiljöer, som ingår i kulturarvet. För att de skall "hållas vid liv" måste de användas. I kulturmiljön finns de platser där möten kan uppstå och i arkiv och museer förvaras handlingar och föremål som kan berätta om människoöden och platsens ekonomiska och sociala historia, liksom om de förutsättningar den omgivande naturens resurser har givit för utvecklingen. Platsers historia kan bilda utgångspunkt för skådespel uppförda i autentisk miljö med både professionella skådespelare och amatörer. Här finns en koppling till konstarterna och lyckade satsningar bygger i allmänhet på en bred samverkan mellan olika parter. Detta skapar inte sällan en grund för kulturturism. Kulturarvsfrågor är ofta en utmärkt utgångspunkt när det t.ex. gäller insatser för att främja regional utveckling. 14.2 Handlingsprogram om kulturarv och främlingsfientlighet Regeringens förslag: I budgetpropositionen för föreslår regeringen att anvisas för bidrag till institutioner som vill arbeta aktivt med frågor som rör kulturarv och främlingsfientlighet. Skälen för regeringens förslag: kulturpolitiska proposition användes begreppet kulturarvet sparsamt. Den behandlingen kan kanske bäst förstås mot bakgrund av efterkrigstidens utvecklingsoptimism då kulturarv och traditioner ibland förknippades med tillbakablickande eller t.o.m. bakåtsträvande. I dagens mångetniska och medieintensiva samhälle kan det finnas skäl att tydligare uppmärksamma det samhälleliga värde som ligger i ett insiktsfullt nyttjande av kulturarvet. De institutioner som värnar om kulturarvet bör därför medvetet verka för att det inte oemotsagt skall kunna användas av enskilda eller organisationer för att underblåsa rädsla och främlingsfientlighet. Regeringen gav i regleringsbrevet för /96 i uppdrag att utarbeta ett handlingsprogram för att motverka bruket av forntida symboler i främlingsfientliga och antidemokratiska sammanhang. Det av museet upprättade förslaget Kunskap som kraft. Handlingsprogrammet för hur museerna med sitt arbete kan motverka främlingsfientlighet och rasism, vilket regeringen har för avsikt att publicera i särskild ordning, består bl.a. av utställningar med anslutande programverksamheter som produceras vid centrala och regionala museer. Dessa i sin tur samverkar med skolor, studieförbund, invandrarorganisationer m.fl. runt om i landet. Verksamheterna samordnas centralt och åtgärderna riktar sig till allmänheten. Syftet med ett handlingsprogram är bl.a. att motverka bruket av forntida kultur och symboler i främlingsfientliga och rasistiska sammanhang. Enstaka grupper i samhället skall inte kunna lägga beslag på det kulturarv som tillhör oss alla. Det är en angelägen uppgift för kulturarvssektorn att med sin samlade sakkunskap bemöta vantolkningar och missbruk. Framför allt är det viktigt att nå unga människor med motbilder. Ett på lång sikt framgångsrikt arbete med dessa frågor kräver emellertid att även förmedlingens villkor diskuteras. Lika angeläget som det är att främja ett mångsidigt och allmänt bruk av kulturarvet, lika viktigt är det att det sker med eftertanke och insiktsfullhet. Kulturarvssektorns institutioner har möjlighet att utvecklas till mer betydelsefulla samhällsinstitutioner än vad de är . För att möjliggöra ett vidare arbete med dessa frågor lämnar regeringen förslag i budgetpropositionen (prop. 1996/97:1) om att ett belopp om skall anvisas för detta ändamål. 14.3 SESAM - öppna museisamlingarna För kännedom vill regeringen lämna följande rapport om SESAM- projektet. För sysselsättningsinsatser på kulturområdet beviljade sammanlagt att användas till att bevara och öppna kulturskatterna i främst de statligt stödda museerna (prop. 1994/95:100, bil. 12, bet. 1994/95:KrU18, rskr. 1994/95:251). I de statliga museernas och länsmuseernas samlingar finns cirka 38 miljoner föremål. Många är i dåligt skick och behöver registreras, vårdas och konserveras för att göras tillgängliga. Räddningsaktionen men kunde även omfatta andra samlingar, exempelvis arkivalier vid de statligt stödda arkiven eller föremål, uppteckningar och ritningar inom hemslöjdens område. Även andra angelägna sysselsättningsinsatser inom kultur- och kulturmiljöområdena kunde komma ifråga. Bidrag från SESAM har fördelats , ett och ett . Bidrag har lämnats för av lönekostnaderna för personer som anställs med anledning av projektet, under förutsättning att de egna insatserna för projektets totalkostnad uppgår till för statliga museer och arkiv, för statsunderstödda museer samt för övriga institutioner m.m. Till ansökan skulle institutionerna presentera en plan för sitt mål med samlingarna. Sammanlagt inkom ansökningar för från ett hundratal institutioner. Av de beviljade medlen tilldelades centrala museer och arkiv , regionala museer med statsbidrag (inklusive hembygdsrörelsen) samt övriga institutioner . Vid fördelningen har sådana projekt prioriterats som innebär ökad tillgänglighet för allmänheten eller forskningen, liksom projekt som innebär samordning eller främjande av nätverk mellan flera institutioner. Bidrag har i första hand lämnats till registrering och digitalisering samt förbättring av förutsättningarna för föremålsförvaring och där projekten också innebär för- ändrade och förbättrade magasin. Bidrag har också lämnats till projekt som främjar barn- och ungdomsverksamhet. Vid fördelningen har kvalitetsaspekterna beaktats. Sysselsättningsintensiva projekt har prioriterats, liksom en regional fördelning över landet. Bidragen har i huvudsak avsett löner till tillfälligt anställda. I den andra fördelningen av medel gjordes en särskild satsning på hembygdsrörelsen genom att länsmuseerna får möjlighet att anställa minst en person under för att ta hand om hembygdsföreningarnas samlingar. Samtliga projekt som tilldelats medel skall vara avslutade senast utgången av . Sammanlagt bör SESAM då ha skapat sysselsättning åt cirka 400 unga, arbetslösa akademiker och hantverkare. Projektet har dessutom gjort det möjligt för bl.a Svensk arkivinformation inom att anställa cirka 100 personer på ALU-tjänster. Regeringen erfar att SESAM dessutom har genererat ytterligare sysselsättning genom att andra finansiärer gått in och stöttat vissa av projekten. Regeringen avser att följa och utvärdera projektet både ur sysselsättningssynpunkt och vad gäller samlingarnas långsiktiga bevarande liksom tillgängliggörandet av dem. Analys av museisamlingarna aktualiserar inte bara frågor om samlingarnas fysiska status, utan också deras innehåll - vad de består av. Under har medvetenheten ökat om att bevarandet och förmedlandet av olika gruppers kulturarv har varit orättvist fördelat. Kulturarvssektorn liksom forskningen och historieböckerna har i det förflutna skildrat kulturarvet ur ett begränsat perspektiv. I den traditionella historieskrivningen har t.ex. kvinnornas historia ofta fått stå tillbaka till förmån för männens. Samma sak har påtalats vad gäller andra resurs- och röstsvaga grupper i samhället. Dessa urvalskriterier är djupt rotade och ofta omedvetna. Om vi inte i högre grad uppmärksammar frågor kring vems kulturarv som bevaras och förmedlas riskerar vi att få liknande luckor i framtidens minnesbank. har på sina håll en livlig diskussion om könsperspektivet förts inom kulturarvssektorn. Sektorn har också i ökad utsträckning strävat efter att inkludera kvinnornas historia i sina samlingar, utställningar, register m.m. Ändå är det många som menar att kvinnan, även om hon är mera synlig än tidigare, fortfarande behandlas som komplement till den traditionella hisotrieskrivningen. Genom att historien inte på djupet analyseras och problematiseras bekräftas i stället den rådande könsuppdelningen och den patriarkala ordningen. Det är hög tid att också kulturarvssektorn tar frågor om kön och jämställdhet på allvar. Även svenskar med olika etnisk bakgrund måste få ges ökad uppmärksamhet. är ett mångkulturellt samhälle där en stor del av befolkningen har invandrarbakgrund. Invandringen liksom det mångetniska är en del av det svenska kulturarvet och får inte glömmas bort när vi står inför uppgiften att samla in och dokumentera . Det är mot bakgrund av detta väsentligt att fundera kring själva samlandet och dokumentationen. Vad är det för utgångspunkter som har styrt och ännu styr detta arbete? Vilka gruppers kulturarv är det man valt att bevara i det förflutna? Vilka gruppers kulturarv lyfts fram i utställningar och annan programverksamhet ? Hur ser luckorna i samlingarna ut? Det är av stor vikt att arbetet med kulturarvet kopplas till en analys ur olika sociala perspektiv (t.ex. med utgångspunkt i teman som klass, kön, kulturell bakgrund och generation) så att olika gruppers kulturarv dokumenteras, bevaras och förmedlas till allmänheten, detta bl.a. som en del i arbetet med att höja kvaliteten på museisamlingarna som helhet. En analys ur något av dessa perspektiv kan dels bidra till kulturarvssektorns arbete med att utveckla planer för den fortsatta insamlingen och dokumentationen, dels leda till intressanta utställningar och annan programverksamhet. Det är av nationellt intresse att de statliga och statsfinansierade museernas samlingar har en så optimal sammansättning som möjligt, dvs. att de består av såväl rätt sorts som rätt antal föremål. För att de gemensamma resurserna skall användas effektivt krävs ansvarsfördelning och samarbete inom museiväsendet, riktlinjer för urval vid egen insamling samt gallring i befintliga samlingar. Det är nödvändigt att varje enskilt museum upprättar en tydlig insamlingsplan och att överenskommelser museer emellan kommer till stånd så att inte vare sig onödiga dubbleringar eller ödesdigra luckor i samlingarna uppstår. För att bidra till att göra det möjligt för museerna att på detta sätt upprätta en insamlingsplan, samordna och arbeta aktivt med samlingarna som helhet pågår inom arbete med att ta fram ett förslag som skall ge museerna möjlighet att också avföra föremål ur samlingarna. Regeringen har för avsikt att lägga särskilda uppdrag med anknytning till samlingarna till de centrala museerna. I avsnitt 18.1.2 om reformerat bidrag till regional kulturverksamhet föreslås att av bidraget till de regionala institutionerna skall kunna avse riktade, tidsbegränsade insatser . För de regionala museerna bör dessa insatser bl.a. gälla granskningar av samlingarna med utgångspunkt i teman som klass, kön, kulturell bakgrund och generation. 14.4 Museer och utställningar finns över 200 museer enligt definitionen i museistatistiken. Med ett vidare synsätt är de avsevärt fler. En fjärdedel av dessa ligger i storstads- kommunerna . För finansieringen svarar staten, landsting, kommuner och enskilda i varierande form och omfattning. Ett antal samarbetsorgan har efterhand etablerats för t.ex. samtidsdokumentation (SAMDOK), informationssystem (INSAM) och marknadsföring (Svenskt Kulturarv). Vården av kulturarvet och kunskapsuppbyggnaden i form av insamling, dokumentation, föremålsvård, förvaring och registrering kräver avsevärda basresurser. Cirka tre fjärdedelar av centralmuseernas och hälften av läns- museernas kostnader kan hänföras till dessa funktioner. Häri ligger också länsmuseernas grundläggande uppgifter i kulturmiljöarbetet. Återstående del av resurserna läggs nästan helt på publikarbetet i form av produktion av ut- ställningar, visningar, föredrag, aktiviteter, publikationer, forskarservice m.m. av museernas reguljära kostnader används till egen forskning. Ett undantag utgör , vars kostnader till över hälften avser forskning. Denna verksamhet är i övrigt väsentligen beroende av externa projektmedel eller andra typer av särfinansiering. I betänkandet Inför ett svenskt kulturnät - IT och framtiden inom kultur- området (SOU 1996:110) konstateras att IT-utvecklingen på många håll inom museiområdet är snabb men att en övergripande IT-strategi behövs. Antalet centrala statliga museer under uppgick till arton, samlade i åtta myndigheter och två stiftelser. Härtill kommer med liknande inriktning Stiftelsen . , bestående av , Flygvapenmuseum och , fördes över från Försvarsdepartementet till . Fem av centralmuseerna är s.k. ansvarsmuseer inom olika områden. bidrar staten till produktion och spridning av vandringsutställningar samt till metodutveckling. Museiområdet ingår i uppdraget till . har det övergripande ansvaret för kulturmiljövården. Under medverkan i olika former från bl.a. och Riksanti- kvarieämbetet ges driftsbidrag till icke-statliga museer, bl.a. länsmuseer och vissa specialmuseer, samt fördelas projektmedel till forskning och utveckling inom området. Därtill kommer större engångssatsningar i likhet med det av 1995 beslutade för bevarande och tillgängliggörande av kulturarvet. De medel som ställts till förfogande som resultat av de särskilda propositionerna om forskning har givit betydande ekonomiska tillskott. Medel fördelas också via Stiftelsen och och kompetensutveckling. 14.4.1 Inriktningen på de framtida insatserna för museiområdet Regeringens bedömning: Statens framtida insatser bör syfta till att - stärka museernas förankring i samhällslivet, - inrikta museernas inre verksamhet mot förbättrad vård och registrering av föremålsbestånden, - inrikta museernas yttre verksamhet mot större spridning och delaktighet, - koncentrera redovisningen av verksamheten till kvalitet och omvärldseffekter. Skälen för regeringens bedömning: Av kulturpolitiska mål är främst målet att "garantera att äldre tiders kultur tas tillvara och levandegörs" orienterat mot den kombination av bevarande och tillgängliggörande som präglar museer, arkiv och bibliotek. På denna grundval har utvecklingen gått vidare över åttiotalets fastare etablering av länsmuseer och centralmuseer (grundbeloppssystemet, museikoncerner, ansvarsmuseer m.m.) till olika samverkansformer och en fokusering mot kvalitets- och yrkesutvecklingsfrågor (fackutbildning, föremålsvård, tillgänglighet, forskningsanknytning m.m.). Resursmässigt har museerna stärkts sett över den senaste tjugoårsperioden, särskilt genom ökade statliga insatser. Till driftsbidragen har i ökande omfattning kommit finansiering med projektmedel och externa intäkter av annat slag. Flertalet museer har sin huvudinriktning mot kulturhistoria i vid mening samt konst och hantverk. Naturvetenskaperna är företrädda vid , ett antal universitetsmuseer och kommunala museer m.fl. Områden som naturvetenskap, teknik, industrihistoria m.m. är emellertid generellt sett fortfarande mindre väl representerade, även om nya typer av institutioner som arbetslivsmuseer och ekomuseer har tillkommit. Med teknikens nya möjligheter har museernas publika uppgifter alltmer utvecklats i riktning mot bruk av IT, etablering av externt tillgängliga fakta- banker och användning av bildmedier. Denna process är överlag snabb men ojämnt fördelad mellan olika museer. Efter en svacka är andelen av befolkningen som besökt ett museum numera jämfört med . Ökningen har varit mest uttalad vid de statliga museerna, i storstadsområdena och i yrkesaktiva åldrar. Ungdomsgruppen är fortfarande sämst representerad i besöksstatistiken. Samverkan, utbildning och forskningsanknytning har utvecklats, speciellt under periodens senare del, men mycket återstår att göra. Vad gäller registrering och vård av samlingarna finns fortfarande stora eftersläpningar, även om IT- utvecklingen nu skapar nya förutsättningar för överblick och därmed möjliggör en effektivare prioritering av insatserna. Utredningen om en strategi för kulturinstitutionernas användning av informationsteknik (Ku 1995:03) har till uppgift att bl.a. finna öppna tekniska system för systematisering och katalogisering av information på ett sätt som sätter användarvänligheten i centrum. Informationens geografiska placering blir därmed också mindre viktig för användarna. Regeringen föreslår i budgetpropositionen (prop. 1996/97:1, utgiftsområde 16 Utbildning och universitetsforskning) att ett särskilt anslag förs upp i statsbudgeten för universitetsdatanätet SUNET. Förslaget innebär att SUNET uppgraderas och får en vidgad roll som möjliggör anslutning för statliga museer, länsmuseer och biblioteksområdet. För de statliga museerna skall driften bekostas från anslaget. Genom att SUNET kan användas vid bibliotek ökar åtkomsten av museernas information för många användare under förutsättning att bl.a. användarvänliga sökverktyg utvecklas. Utvecklingen av museernas inre verksamhet bör framför allt präglas av kvalitetstänkande. Häri ligger t.ex. nödvändigheten av ett snävare urvals- förfarande i förening med bättre vård och tillgänglighet, vilket också är kärnan i den av beslutade räddningsaktionen för kulturarvet (SESAM). Gallringsfrågan bör belysas närmare. Bredare kompetensförsörjning än nu liksom förstärkt vidareutbildning är andra kvalitetsfaktorer, som efterhand bör medverka även till en bättre ämnesmässig täckning. Forskning skall naturligt anses ingå i museiuppdraget. I den yttre verksamheten bör framför allt spridning och delaktighet vara ledstjärnor. I detta syfte måste man utnyttja den nya teknikens alla möjligheter i form av med digitaliserad information, multimediaprodukter, effektivare föremålsregistrering m.m. men också generösare låneförfaranden med stöd av ett breddat och förenklat system för statliga utställningsgarantier (kap. 14.4.10). Av publikgrupperna bör framför allt ungdom prioriteras. Att museerna ges ännu bättre möjligheter att öppna sig och samverka skapar större dynamik och långsiktigt bättre spridningseffekter än uppdelning av befintliga samlingar eller organisatoriska åtgärder av annat slag. ställs den museipedagogiska uppgiften i centrum. Pendelrörelsen mellan bevarande och bildning bör inte uppfattas som uttryck för konkurrerande ambitioner utan speglar snarare en helhet vars delar förutsätter varandra. Varje museum måste inom sitt ansvarsområde ha till uppgift att avväga medlen på det mest ändamålsenliga sättet. Form och innehåll i verksamhetsredovisningen behöver emellertid utvecklas för att ge tydligare uttryck åt såväl prestationernas kvalitet som effekterna i omvärlden. Den fortsatta utvecklingen av mål- och resultatdialogen på kulturområdet behandlas särskilt i avsnitt 18.2. Ett reformerat bidragssystem för regional kulturverksamhet (avsnitt 18.1.2) kommer, vad avser länsmuseerna, att förenas med en förstärkt utvärdering av effekterna av museernas arbete. Det värdefulla arbete inom området som bedrivs av ideella krafter med begränsade resurser ger många människor ytterligare möjlighet till upplevelse och delaktighet, som viktiga materiella bidrag lämnas till vården av särskilt det lokalt förankrade kulturarvet. Initiativ av typen Svenskt Kulturarv med , och som huvudmän är ett annat positivt sätt att effektivare marknadsföra museer och fasta kulturmiljöer till den breda allmänheten. Museernas verksamhet skall betraktas som en integrerad del av det omgivande samhället. Det upplever som obalanser i museernas inriktning - framför allt en slagsida åt traditionell kulturhistoria på bekostnad av natur-, teknik- och miljöfrågor samt en för stark prioritering av föremålsvård i förhållande till det publika arbetet - bör därför i första hand hanteras i samspel med de berörda samhällssektorerna. Dessa rymmer alla sin historiska dimension. För museernas fortsatta utveckling är det avgörande att ha levande kontakter med sitt ämnesområde och inte enbart i museimiljön som sådan. I detta sammanhang spelar friluftsmuseerna en viktig roll. Största möjliga förankring i samhällslivet bör vara det främsta instrumentet för att nå god balans i insatserna. Regeringens förslag på musei- och utställningsområdet har genomgående de utgångspunkter som redovisats. I budgetpropositionen för (prop. 1996/97:1) föreslår regeringen att musei- och utställningsområdet förstärks med . beräknar regeringen en förstärkning med 8,8 respektive . 14.4.2 Strukturen på museiområdet Regeringens bedömning: Strukturen på museiområdet bör utvecklas så att regeringen får bättre underlag för överblick och styrning. Regeringen kommer att överväga frågan ytterligare i ett vidare sammanhang. förslag: Utredningen föreslår etablerandet av ett museiråd, som förutsätts medverka i den centrala mål- och resultatstyrningsprocessen samt bidragsfördelningen. Centralmuseerna föreslås även i fortsättningen vara direkt underställda regeringen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ansluter sig till utredningens förslag men i vissa fall med reservationer kring museirådets sammansättning och uppgifter. anser att ett museiråd enbart bör vara rådgivande till myndighetens styrelse. () betonar att myndighetsstrukturen på museiområdet bör utgå från en samlad syn på kulturarvet. I en särskild skrivelse har revisorer fram- hållit att museiområdet organisatoriskt bör uppdelas i en vårdande och en publik del. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen delar utredningens uppfattning om behovet av bättre kompetens och kunskapsunderlag för centrala beslut inom museiområdet. Stödet till regeringen behöver stärkas vad gäller såväl bidragsfördelning som utvärdering. Fötutsättningarna att aktivt initiera utveckling, främja samverkan och utföra särskilda uppdrag från regeringen behöver förbättras. Det är angeläget att överväga uppgifter nu och i ett längre perspektiv i förhållande till museiområdet mot bakgrund av de brister som kunnat konstateras. Ökad vikt bör inom rådet läggas på dessa frågor samt samspelet med RAÄ i avvaktan på att regeringen tar ställning till en mer långsiktig lösning, som också måste beakta de uppgifter som ligger på ansvarsmuseer och olika samverkansorgan. Därvid är det viktigt att undvika de oklarheter i ställning och kompetens som var skälet till att museinämnden och övriga särskilda facknämnder inom avvecklades (prop. 1986/87:100 bil. 10 s. 333). Utöver förslag om ett museiråd har vidare framförts olika förslag till sammanförande av museerna i ett museiverk (Omprövning av statliga åtaganden, SOU 1995:93, s. 51-53) eller i större myndighetsgrupper. Frågan om den framtida myndighetsstrukturen på kulturområdet i stort behandlas i avsnitt 18.2. 14.4.3 Nationellt uppdrag till museiområdet Regeringens förslag: Ett tidsbegränsat nationellt uppdrag inrättas inom museiområdet. Regeringen avser att för ge uppdraget till Stiftelsen . I budgetpropositionen för föreslås att anvisas för ändamålet. Skälen för regeringens förslag: I denna propositions avsnitt 4.2 har regeringen förordat att nationella uppdrag ges till vissa icke-statliga institu- tioner eller verksamheter som står för utveckling och förnyelse inom en konstriktning eller verksamhetsform.