prop · GK0365 · 1997-01-01 00:00:00 — Om det av underrättelsen framgår att institutet avser att bedriva kreditupplysningsverksamhet och den behöriga myndigheten i hemlandet har förklarat att verksamheten omfattas av institutets grundläggande tillstånd, bör Datainspektionen få del av dessa uppgifter. En bestämmelse om skyldighet att vidarebefordra information av angivet slag till Datainspektionen bör införas i kreditupp- lysningsförordningen (1981:955). Det finns i detta sammanhang anledning att peka på att det i artikel 19.4 i EG:s andra banksamordningsdirektiv sägs att en behörig myndighet i ett värdland kan ange under vilka villkor - motiverade av hänsyn till det allmännas bästa (the general good) - filialer av nu aktuellt slag får bedriva verksamhet i värdlandet. Datainspektionen bör liksom ha möjlighet att återkalla tillstånd för kreditupplysningsverksamhet. Någon motsvarande återkallelserätt bör inte finnas när det gäller banker och andra kreditinstitut (se avsnitt 6.2). I stället bör Datainspektionen underrätta eller motsvarande myndighet i institutets hemland när anledning till det uppkommer. Lagrådsremissens förslag innebar i denna del (4 §) att ordet föreskrift skulle bytas ut mot villkor och i övrigt att en mindre justering av lagtexten skulle göras i syfte att anpassa bestämmelsen till det förhållandet att vissa företag inte behöver ett särskilt tillstånd från Datainspektionen. Bakgrunden till att ordet villkor valdes var att Lagrådet i ett lagstiftningsärende rörande övervakningskameror (se prop. 1989/90:119 s. 80) förordat att ordet i princip skulle användas bara när det var fråga om normgivning. Lagrådet har i detta lagstiftningsärende anfört att det för den situationen att reglering skall ske i samband med tillståndsgivning finns samma skäl som i ärendet om övervakningskameror att använda uttrycket villkor i stället för föreskrift. När Datainspektionen fristående från tillståndsgivning skall kunna besluta om hur kreditupplysningsverksamhet skall bedrivas m.m. är det, enligt vad Lagrådet vidare anfört, inte på samma sätt naturligt att generellt hänföra besluten till ställningstaganden i särskilda fall, även om ett sådant beslut kan rikta sig till ett visst företag som gjort anmälan om sin verksamhet och beslutet kanske har liknande innehåll som villkor som meddelats ett annat företag i samband med tillståndsgivning. Det ligger i stället enligt Lagrådet närmare till hands att betrakta bestämmelsen i aktuell del som ett bemyndigande att besluta om bindande normer av i princip generell karaktär. För denna normgivningssituation är enligt Lagrådet ordet föreskrift adekvat. Med utgångspunkt i att den ifrågavarande lagbestämmelsen sålunda med Lagrådets synsätt till viss del handlar om normgivning blir den inte i föreslagen utformning väl förenlig med 8 kap. 11 § regeringsformen, som ju inte ger stöd för delegation av normgivningsmakt direkt från till en förvaltnings- myndighet som lyder under regeringen. Lagrådet har således i yttrandet utgått från att den föreslagna bestämmelsen avses lämna ett utrymme för Datainspektionen att besluta om bindande normer beträffande företag som inte behöver ett särskilt tillstånd att bedriva kreditupplysningsverksamhet. Regeringens avsikt har dock inte varit att ge Datainspektionen någon normgivningsrätt. Tanken har endast varit att inspektionen skall kunna meddela ett beslut riktat till ett speciellt företag för att lämna anvisningar om hur detta företag skall bedriva sin verksamhet. Sådana beslut är tänkta att meddelas i samband med tillståndsprövning eller i anslutning till att ett företag som inte behöver ett särskilt tillstånd anmält att det avser att bedriva kreditupplysningsverksamhet med stöd av sitt grundläggande tillstånd. Men besluten skall också kunna meddelas fristående från en tillståndsprövning eller ett anmälningsförfarande, exempelvis som en följd av ett klagomål eller av att någon bristfällighet upptäckts vid en inspektion hos ett företag. I syfte att klargöra att bestämmelsen endast skall ge utrymme för beslut för enskilda företag och inte generellt för kreditupplysningsverksamhet har bestämmelsen omformulerats något. Se närmare härom i författningskommentaren till 4 §. Ordet villkor för, i sammanhang som det nu aktuella, närmast tankarna till förutsättningar som skall vara uppfyllda för att ett tillstånd till en viss verksamhet skall beviljas. Ordet har emellertid inte någon klart definierad betydelse och används i skilda sammanhang. Det bör därför inte finnas något hinder mot att ordet villkor används även då beslutet meddelas fristående från tillståndsprövning. Det är vidare en klar fördel om samma uttryck kan användas i förhållande till alla företag som driver kreditupplysningsverksamhet och oberoende av i vilket sammanhang besluten meddelas. Detta gäller särskilt som besluten i betydande utsträckning torde bli likartade i fråga om utformning och innehåll. Till detta kommer att sanktionssystemet vid överträdelser i betydande grad skall vara detsamma för alla typer av företag. Med hänsyn till det anförda bör enligt regeringens mening ordet villkor användas i lagtexten som beteckning på innehållet i de nu ifrågavarande besluten av Datainspektionen. 7 Vissa känsliga personuppgifter -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om att känsliga | | uppgifter om fysiska personer inte får användas i kreditupplys- | | ningssammanhang kompletteras för att anpassas till EG:s data- | | skyddsdirektiv. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag med undantag för att utredningen också föreslagit att Datainspektionens nuvarande dispensmöjlighet skall tas bort (se betänkandet s. 145 f.). Remissinstanserna: Förslaget om vissa tillägg till bestämmelsen om känsliga uppgifter och om undantagsregelns omfattning tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Flera instanser - däribland , , , , i , Upplysningscentralen och Soliditet - anser att vissa slag av uppgifter om ekonomisk brottslighet bör få användas i kreditupplysningar. Skälen för regeringens förslag: I 6 § kreditupplysningslagen föreskrivs att vissa känsliga uppgifter om fysiska personer inte får användas i kreditupplysningssammanhang. Uppgifter om politisk eller religiös uppfattning, ras eller hudfärg får över huvud taget inte komma till användning. Uppgifter om brottslighet, omhändertagande och liknande uppgifter får användas endast efter medgivande av Datainspektionen. Sådant medgivande får lämnas endast om synnerliga skäl föreligger. Detsamma gäller beträffande uppgifter om sjukdom, hälsotillstånd och liknande. I paragrafens fjärde stycke anges att bestämmelsens förbud inte hindrar att uppgifter om näringsförbud insamlas, lagras eller vidarebefordras i kreditupplysningsverksamhet. Reglerna i 6 § tar sikte på alla fysiska personer, alltså även sådana som är näringsidkare eller näringsanknutna. EG:s dataskyddsdirektiv innehåller bl.a. i artikel 8 bestämmelser om behandling av känsliga uppgifter. I artikel 8 punkt 1 anges att medlemsstaterna skall förbjuda behandling av personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening samt uppgifter som rör hälsa och sexualliv. I artikel 8 punkterna 2-4 ges möjligheter till undantag från förbudet. Av punkt 5 framgår att behandling av uppgifter om lagöverträdelser, brottmålsdomar eller säkerhetsåtgärder som huvudregel får utföras endast under kontroll av en myndighet. arbetar med frågan på vilket sätt direktivet skall genomföras i svensk rätt (se avsnitt 3 och 4.2). Några mer ingående ändringar i 6 § bör mot denna bakgrund inte övervägas i detta lagstiftningsärende. Utredningens förslag att Datainspektionens dispensmöjlighet skall avskaffas bör därför inte tas upp . Inte heller bör frågan om användandet av uppgifter om ekonomisk brottslighet nu behandlas ur ett bredare perspektiv. Här kan nämnas att det ingår i uppdraget till (Ju 1996:06) att utreda om registeruppgifter om brottmålsdomar, i första hand rörande ekonomisk brottslighet, bör göras tillgängliga i samband med kreditupplysning eller på annat sätt i samband med s.k. affärskontroll (dir. 1996:55). På ett par punkter finns det dock skäl att redan nu gå fram med förslag. Det gäller dels vissa enkla anpassningar till direktivet, dels en utvidgning av undantaget i 6 § fjärde stycket kreditupplysningslagen från förbudet att använda uppgifter om brott. Som framgått överensstämmer direktivets uppräkning i stort sett med vad som gäller enligt 6 § kreditupplysningslagen. I direktivet används emellertid uttrycket religiös eller filosofisk övertygelse medan det i 6 § enbart talas om religiösa uppfattning . Uppräkningen i 6 § bör ändras så att den överensstämmer med direktivet. I detta används vidare uttrycket ras eller etniskt ursprung , vilket motsvaras av ras eller hudfärg i 6 §. Ordet hudfärg bör mot denna bakgrund ersättas av det vidare uttrycket etniskt ursprung. Även uppgifter om sexualliv anges i direktivets uppräkning och bör därför läggas till i 6 §. I direktivets uppräkning av uppgifter som inte får behandlas i dataregister finns också medlemskap i fackförening med. Frågan om även denna kategori av uppgifter bör föras in i uppräkningen i 6 § har inte övervägts av . I betänkandet finns följaktligen inget förslag som tar sikte på uppgifter av detta slag. Med tanke på att frågan om ett tillägg beträffande medlemskap i fackförening således inte remissbehandlats och med hänsyn till vad som ovan sagts om det arbete som bedriver, bör ett tillägg till uppräkningen i 6 § i denna del inte övervägas . Som tidigare angetts finns i 6 § fjärde stycket ett undantag från förbudet att använda uppgifter om bl.a. brott. I avsnitt 8.1 föreslås att detta undantag skall utvidgas till följd av vissa andra förslag som där läggs fram. 8 Uppgifter om kreditengagemang, betalningsförsummelser och kreditmissbruk 8.1 Uppgifter om betalningsförsummelser och kreditmissbruk i kreditupplysningar -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Nuvarande begränsningar behålls i fråga om | | möjligheten att använda uppgifter om betalningsförsummelser i | | kreditupplysningar om privatpersoner. Lagens 7 § byggs | | emellertid ut med en regel om att kreditupplysningar om | | privatpersoner även får innehålla uppgifter om kreditmissbruk, om| | krediten har lämnats av ett företag som står under Finansinspek-| | tionens tillsyn och kredittagaren i avsevärd utsträckning över- | | skridit gällande kreditgräns eller på annat sätt allvarligt miss-| | brukat krediten. Vidare utvidgas undantaget i 6 § från förbudet | | mot att använda uppgifter om brott. Utvidgningen innebär att | | uppgifter om betalningsförsummelser, kreditmissbruk och närings-| | förbud får användas även om det av uppgifterna framgår att någon har| | begått ett brott. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag med den skillnaden att utredningen anser att uppgifter om grava kreditmissbruk skall få tas in i kreditupplysningar om privatpersoner endast om krediten har lämnats av en bank eller ett annat kreditinstitut. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: När det gäller betalningsförsummelser anges i 7 § kreditupplysningslagen att personupplysningar inte får innehålla uppgifter om andra betalningsförsummelse än sådana som har fastslagits av domstol eller en annan myndighet eller som har lett till inledande av skuldsanering, be- talningsinställelse, konkursansökan eller ackord. Uppgifter om andra betalningsförsummelser får inte heller lagras. I paragrafens andra stycke stadgas att regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Datainspektionen får föreskriva undantag från förbudet under förutsättning att det föreligger särskilda skäl. Förbudet i paragrafen tar sikte endast på upplysningar om privatpersoner. Kreditupplysningar om fysiska personer som är näringsidkare eller näringsanknutna omfattas alltså inte av bestämmelsen. Förbudet gäller inte heller kreditupplysningar om juridiska personer. Datainspektionen har med stöd av 7 § andra stycket gett Upplysningscentralen och Soliditet tillstånd att föra register över beviljade krediter samt över missbruk av checkkrediter, personkonton och kontokortskrediter. Med stöd av medgivandet får företagen i viss omfattning låta uppgifter om gravt missbruk av sådana krediter ingå i kreditupplysningar om privatpersoner. Med kreditmissbruk avses i detta sammanhang att någon utnyttjar en kredit utan att vara berättigad till det. De bankkonton som enligt tillstånden kan komma i fråga för missbruks- registrering är alltså personkonton och checklönekonton. Uppgifter om missbrukade kontokortskrediter får inhämtas från kreditmarknadsbolag och andra kontokortsgivande företag som kreditupplysningsföretaget har bedömt som seriösa. Datainspektionen har också meddelat närmare föreskrifter om vilka kriterier som skall var uppfyllda för att ett kreditmissbruk skall bedömas som gravt. Enligt föreskrifterna får uppgifterna om kreditmissbruk bara lämnas ut inom en sluten användargrupp. Bestämmelsen i 7 § kreditupplysningslagen tar sikte på upplysningar om privatpersoner. I förarbetena till kreditupplysningslagen (prop. 1973:155 s. 89 och 97) betonades att det med tanke på den stora betydelse som tillmäts uppgifter om betalningsförsummelser är särskilt angeläget att just sådana uppgifter inte är oriktiga eller missvisande. Det framhölls att behovet av skydd för den kreditsökande gör sig mindre starkt gällande när kreditupplysningen avser ett företag. Med hänsyn till den stora vikt som kreditupplysningar har för kreditgivningen inom näringslivet ansågs det angeläget att upplysningarna om företag är så uttömmande som möjligt. Departe- mentschefen menade att företag därför måste finna sig i att kreditupplysningar beträffande dem kan innehålla uppgifter som är behäftade med ett visst mått av osäkerhet. likställdes företagare och företag närstående personer. När det gäller privatpersoner bör mot denna bakgrund huvudprincipen liksom vara att kreditupplysningar inte får innehålla uppgifter om andra betalningsförsummelser än sådana som har slagits fast av domstol eller någon annan myndighet eller som har lett till inledande av skuldsanering, betalningsinställelse, konkursansökan eller ackord. Så länge en betalningsförsummelse av en privatperson endast har lett till ett kravbrev eller till en stämningsansökan eller en ansökan om betalningsföreläggande bör den alltså inte få förekomma i kreditupplysningssammanhang. Som utredningen föreslagit finns det emellertid skäl att bygga ut 7 § så att paragrafen även reglerar vad som kan betecknas som kreditmissbruk. Härmed avses, som nämnts, att någon utnyttjat en kredit utan att vara berättigad till det. En vanlig form av kreditmissbruk är övertrassering av en kreditgräns. Det är givet att inte varje sådant missbruk som en privatperson gjort sig skyldig till kan få registreras och spridas som en kreditupplysning om personen. De skäl som i det föregående anförts för att begränsa möjligheten att använda uppgifter om betalningsförsummelser gör sig också gällande i fråga om uppgifter om kreditmissbruk. Sådana uppgifter bör kunna läggas till grund för kreditupplysningar endast om missbruket är av mer kvalificerat slag samt om uppgifterna inte är oriktiga eller missvisande. När det gäller kreditmissbruk finns det inte någon möjlighet att som i fråga om betalningsförsummelser knyta an till domstolars eller andra myndigheters avgöranden. Kraven på uppgifternas tillförlitlighet och vikt måste i stället utformas med utgångspunkt från andra kriterier. En tillfredsställande ordning synes kunna uppnås om det i lagen ställs upp ett krav på att missbruket skall vara allvarligt, t.ex. genom att gällande kreditgräns har överskridits i avsevärd mån. Ett sådant krav ligger i linje med vad som gäller enligt Datainspektionens dispens, även om det där talas om gravt missbruk. Om lagen begränsar den generella tillåtelsen att använda uppgifter om kreditmissbruk till krediter hos företag som står under tillsyn, erhålls vidare en viss garanti för att informationen är korrekt. Det kan visserligen diskuteras om inte också annat kreditmissbruk än sådant som förekommit hos företag under tillsyn borde kunna läggas till grund för kreditupplysningar om privatpersoner. Det gäller framför allt missbruk av kontokortskrediter lämnade av sådana företag inom handeln som inte är kreditmarknadsbolag. Sådana former av kreditmissbruk faller delvis under den dispens som Datainspektionen har meddelat. Risken för att information om det sist berörda slaget av kreditmissbruk blir oriktig talar emellertid mot att det blir generellt tillåtet att ta in sådan information i kreditupplysningar om privatpersoner. Till detta kommer att de flesta företag inom handeln lämnar sina krediter genom kreditmarknadsbolag och att övriga krediter är i sammanhanget mindre betydelsefulla. En särskild fråga är om dispensmöjligheten enligt 7 § andra stycket bör behållas. Det kan finnas skäl att från fall till fall tillåta att kreditupplys- ningar om privatpersoner innehåller uppgifter om missbruk av krediter hos andra företag än sådana som står under tillsyn. Det kan också uppstå situationer då paragrafens restriktioner beträffande betalningsförsummel- ser framstår som alltför stränga. Dispensmöjligheten bör därför behållas. Lagrådet har föreslagit att dispensbestämmelsen liksom skall ges formen av ett bemyndigande för regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Datainspektionen att meddela föreskrifter om undantag. Avsikten är emellertid inte att Datainspektionen skall ges normgivningsrätt utan endast få möjlighet att meddela dispens för särskilda företag, om än dispensen skall kunna göras generellt giltig för det berörda företaget (jfr avsnitt 6.4 angående inspektionens rätt att meddela villkor). Det är också så som dispensmöjligheten för Datainspektionen har fungerat (jfr 5 § kreditupplysningsför- ordningen, 1981:955). Mot den bakgrunden bör bestämmelsen innefatta en delegering av dispensrätten direkt till Datainspektionen. För tydlighets skull bör dock lagtexten justeras något jämfört med förslaget i lagrådsremissen. Regeringen återkommer i författningskommentaren något till kravet att kreditmissbruket skall vara allvarligt. I avsnitt 7 har bestämmelsen i 6 § kreditupplysningslagen behandlats. Bestämmelsen innebär bl.a. att uppgifter om brottslighet får användas endast efter medgivande av Datainspektionen. Som framhållits tidigare kan ett kreditmissbruk utgöra brottsligt förfarande, t.ex checkbedrägeri. Detta bör inte hindra att informationen tas in i kreditupplysningar i enlighet med vad som har förordats. Det bör sålunda vara generellt tillåtet att låta kreditupplysningar innehålla uppgifter om allvarliga missbruk av bankkonton och vissa andra krediter. Och det bör gälla även om det av uppgifterna framgår att den omfrågade personen har begått brott. När det gäller kreditupplysningar om juridiska personer och om näringsidkare och därmed likställda har inte integritetshänsynen samma betydelse som vid kreditupplysningar om privatpersoner. Här är det särskilt viktigt att kreditup- plysningarna kan baseras på ett så fylligt underlag som möjligt. Även om det självfallet måste eftersträvas att den information som lämnas om ett företag är korrekt och rättvisande, får det inom företagssektorn accepteras att kreditupp- lysningarna innehåller uppgifter som är behäftade med en viss osäkerhet. Med hänsyn till det anförda finns det inte, lika litet som vid kreditupp- lysningslagens tillkomst, anledning att i lagen ställa upp några särskilda begränsningar i kreditupplysningsföretagens möjligheter att använda sig av uppgifter om betalningsförsummelser och kreditmissbruk som juridiska personer och näringsidkare har gjort sig skyldiga till. Exempelvis uppgifter om ansök- ningar om betalningsföreläggande bör således liksom kunna användas. Det finns beträffande denna grupp inte heller anledning att kräva att ett kreditmissbruk skall vara allvarligt för att information skall få lämnas om det. 8.2 Utlämnande för kreditupplysningsändamål av uppgifter för vilka tystnadsplikt gäller -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I kreditupplysningslagen införs en bestäm- | | melse om att regler om tystnadsplikt i bankers, | | kreditmarknadsbolags och värdepappersbolags verksamhet inte | | hindrar att uppgifter om kreditengagemang, | | betalningsförsummelser och kreditmissbruk utväxlas för | | kreditupplysningsändamål inom en krets som i huvudsak utgörs av | | dessa företag samt kreditupplysningsföretag. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag med den skillnaden att den krets inom vilken informationen får utväxlas enligt utredningen bör vara något mer begränsad (se betänkandet s. 151 f.). Remissinstanserna: Flera remissinstanser - däribland , , Upplysningscentralen och Soliditet - tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Andra remissinstanser anser att förslaget borde ha varit mer långtgående. Sålunda menar bl.a. , och att även företagen inom handeln bör få tillgång till dessa uppgifter. Därvid framhålls att ett system liknande det som finns i - den s.k. Schufa-modellen - bör kunna prövas. Även anser att en Schufa-modell bör övervägas. , och menar att hypoteksinstituten, försäkringsbolagen och värdepappersbolagen bör inkluderas i den krets inom vilken informationen får utväxlas. Skälen för regeringens förslag: I kreditupplysningslagen finns inga bestämmelser som begränsar kredit- upplysningsföretagens möjligheter att samla in och lämna ut uppgifter om kreditengagemang. Uppgifter om vad den som söker en kredit har för kreditengagemang kan i viss utsträckning hämtas ur allmänt tillgängliga källor. Sålunda kan uppgifter om fastighetsinteckningar erhållas från inskrivnings- myndigheterna och uppgifter om underskott i förvärvskälla från skattemyndig- heterna. Uppgifter om juridiska personers kreditengagemang kan också erhållas via företagens årsredovisningar. Uppgifter om krediter som har beviljats fysiska personer utan säkerhet i fastighet eller motsvarande är emellertid inte allmänt tillgängliga. Det gäller exempelvis information om banklån och kontokortskrediter. Som har nämnts i avsnitt 8.1 har Datainspektionen med stöd av 7 § andra stycket gett Upplysningscentralen och Soliditet tillstånd att föra register beträffande kreditengagemang av detta slag. I realiteten har endast Upplysningscentralen kunnat upprätta ett kredit- engagemangsregister. Detsamma gäller för övrigt beträffande register över kreditmissbruk. Anledningen härtill är att bl.a. bankerna ansett sig förhindrade att lämna ut uppgifter av detta slag till Soliditet av det skälet att den tystnadsplikt som följer av kreditupplysningslagen, enligt deras mening, är svagare än den tystnadsplikt som följer av bestämmelserna i bankrörelselagen, den s.k. banksekretessen. I bestämmelsen om tystnadsplikt i 14 § kreditupplysningslagen stadgas att den som är eller har varit verksam i kreditupplysningsverksamhet inte obehörigen får röja vad han till följd därav fått veta om enskildas personliga förhållanden eller om yrkes- eller affärshemligheter. Bankrörelselagens (1987:617) bestämmelse om tystnadsplikt finns i lagens 1 kap. 10 §. I bestämmelsen sägs att enskildas förhållande till banker inte får obehörigen röjas. På motsvarande sätt anges i 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag att enskildas förhållande till kreditmarknadsbolag inte får obehörigen röjas. I den tidigare gällande lagen (1988:606) om finansbolag angavs att den som är eller har varit verksam i ett finansbolag inte får obehörigen röja vad han därvid fått veta om någon annans affärsförhållande eller personliga förhållande (26 §).