prop · GK031D4 · 1997-01-01 00:00:00 — har i sin revisionsrapport haft synpunkter på fastighetsverkets resultatredovisning och interna kontroll vilka verket nu har beaktat. Någon oren revisionsberättelse har inte förekommit. Regeringen bedömer att den begärda låneramen i om är rimlig och att nytt ställningstagande bör ske efter överlåtelserna av väntelägesfastigheterna. Ärendet och dess beredning Ett system för garanti för insättningar i bank är i kraft . Detta system finansieras genom årliga inbetalningar av avgifter från bankerna och vissa värdepappersbolag. I vårpropositionen 1996 (prop. 1995/96:150) anförde regeringen följande: För att stärka de offentliga finanserna föreslås avgiften höjas till från . Det innebär ett ökat offentligt sparande med ca . Därmed kan också systemets finansiella styrka snabbare byggas upp. I denna proposition lämnas förslag om de lagändringar som krävs för att genomföra nämnda åtgärd. Förslaget har i form av en promemoria remissbehandlats med , och . Därutöver har inkommit med yttrande. Remissyttrandena finns tillgängliga i (dnr Fi 96/3373). Det framlagda lagförslaget är av lagtekniskt enkel beskaffenhet. Ändringarna är enligt regeringens bedömning av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. Enligt rådets direktiv /19/EG av om system för garanti av insättningar (EGT nr L 135, 30.5.1994, s. 5 och Celex 394L0019) är som medlem i EU skyldigt att ha ett obligatoriskt system för garanti för insättningar i kreditinstitut. Ett sådant system är i kraft och omfattar banker och vissa värdepappersbolag. Enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti utbetalas ersättning till insättare för behållningar per person vid en konkurs. Instituten svarar för finansieringen av systemet genom betalning av avgifter. De sammanlagda årliga avgifterna för instituten uppgår till ett belopp som motsvarar av det garanterade insättningsbeloppet. Den procentuella avgiften för ett enskilt institut bestäms som en funktion av ett mått på institutets solvensgrad, i syfte att ge garantisystemet en mer marknadsmässig avgiftssättning. Kapitaltäckningsgraden har valts som fördelningsgrund för denna avgiftsdifferentiering. Ett instituts avgift skall vara lägst och högst av dess garanterade insättningsbelopp. Avgifterna placeras på konto i och påverkar därmed det offentliga sparandet positivt. Avgiftsnivån gäller till dess behållningen uppgår till den målsatta nivån av det totala garanterade insättningsbeloppet. Därefter skall avgiftsnivån sättas ned och de sammanlagda avgifterna uppgå till av det garanterade insättningsbeloppet, så länge som den målsatta nivån för behållningen inte underskrids. Vid denna lägre avgiftsnivå skall ett instituts avgift lägst vara och högst av institutets garanterade insättningar. För att systemet skall äga full trovärdighet har avgiftsuttaget kompletterats med en upplåningsrätt i . Höjd avgift till systemet för insättningsgaranti Regeringens förslag: Avgiften till systemet för insättningsgaranti fördubblas från av det garanterade insättningsbeloppet. Nivåbestämmelserna i 12 § skall gälla när fattar sitt årliga beslut om avgifter för samtliga institut. Möjlighet att bortse från nivåkravet skall dock finnas när avgiften för ett enskilt institut bestäms genom omprövning eller av domstol efter överklagande och när avgiften för ett nytt institut bestäms enligt 14 §. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: finner att garantisystemet inte är i behov av avgiftshöjning och tar inte ställning till behovet av inkomstförstärkningar för staten. finner inte heller behov av avgiftshöjning men då fondens ändamål och totala storlek bibehålls intakt finner inspektionen dock inte skäl att motsätta sig ett genomförande av förslaget. har inte någonting att erinra mot förslaget. Nämnden har i sitt yttrande aktualiserat en ytterligare ändring av 12 § lagen om insättningsgaranti. har avstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som ett led i att stärka de offentliga finanserna föreslås avgiften till insättningsgarantisystemet fördubblad till av det garanterade insättningsbeloppet. Därmed kan också insättningsgarantisystemets finansiella kapacitet snabbare byggas upp. Efter den föreslagna fördubblingen saknas anledning att ge nämnden rätt att, såsom nu gäller enligt 12 § tredje stycket lagen om insättningsgaranti, besluta om viss uppjustering av avgiftsprocenten. När nivån på de behållna avgiftsmedlen har uppnått av det totala garanterade insättningsbeloppet bör, på samma sätt som gäller , den årliga avgiften därefter uppgå till ett belopp som motsvarar av de garanterade insättningarna. Regeringen avser att efter det att nivån uppnåtts återkomma till med ett förslag om återgång till en avgift om av insättningarna för det fall den uppnådda nivån åter skulle komma att underskridas. har aktualiserat behovet av ett nytt fjärde stycke i 12 § lagen om insättningsgaranti. Nämnden har konstaterat att bestämmelserna i nuvarande 12 § andra och fjärde styckena är entydigt utformade och inte medger några avvikelser från de där angivna nivåerna. Emellertid har nämnden efter omprövning enligt 27 § förvaltningslagen (1986:223) sänkt avgiften för två institut utan att göra de höjningar av övriga instituts avgifter som skulle ha varit nödvändiga för att bibehålla nivån . Sammanlagt togs ett ca för lågt belopp ut under detta år. Liknande frågor uppkommer när ett nytt institut ansluts till systemet under ett löpande år. Ett nytillkommet instituts avgift för år 1 skall bestämmas med att avgiften för år 2 bestäms och skall enligt 14 § - liksom avgiften för år 2 - grundas på institutets kapitaltäckning och garanterade insättningar vid utgången av år 1. Nämnden har ännu inte haft anledning att ta ställning till hur avgiften skall bestämmas i dessa fall. Att nämnden i nämnda fall, i direkt samband med omprövning eller efter ett beslut av domstol om förändrad avgift för ett institut skulle fatta ett nytt beslut, där samtliga instituts avgifter justerades så att den i 12 § angivna nivån nåddes, torde av praktiska skäl inte vara något alternativ. Bland annat därför att de ursprungligen beslutade avgifterna redan kan vara betalda när det nya beslutet meddelas. Nämnden har därför föreslagit att nivåbestämmelserna i 12 § endast skall behöva gälla när nämnden fattar sitt årliga beslut om avgifter för samtliga institut. När avgiften för ett enskilt institut bestäms genom omprövning eller bestäms av domstol efter överklagande och när avgiften för ett nytt institut bestäms enligt 14 § skall det finnas en möjlighet att bortse från nivåkravet. Regeringen delar nämndens uppfattning om behovet av ett tillägg till 12 § i enlighet med det av nämnden lämnade förslaget. Ändring av intervallet för de avgifter som skall kunna tas ut från ett enskilt institut Regeringens förslag: Ett instituts avgift, uttryckt i procent av dess garanterade insättningsbelopp, skall vara lägst och högst av den procentuella avgift som instituten sammanlagt betalar. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Förslaget om en fördubbling till av den avgift som instituten sammanlagt betalar aktualiserar frågan om vilket intervall som är lämpligt för de avgifter som skall kunna tas ut från ett enskilt institut. I 13 § lagen om insättningsgaranti anges att ett instituts avgift, uttryckt i procent av dess garanterade insättningsbelopp, skall vara lägst och högst av den procentuella avgift som instituten sammanlagt betalar. Efter fördubblingen av avgiften skulle denna regel innebära att den lägsta respektive högsta avgift som kan tas ut av ett enskilt institut är respektive av institutets garanterade insättningsbelopp. Detta skulle betyda att bredden på intervallet ökar från till . Eftersom kapitaltäckningsgraden inte perfekt avspeglar risken för att ett institut skall belasta garantisystemet är detta intervall alltför brett. Regeringen föreslår därför att bredden på intervallet bibehålles. Institutens avgift skall därför vara lägst och högst av den procentuella avgift instituten sammanlagt betalar. Detta innebär att den lägsta respektive högsta avgift som efter lagändringen kan tas ut av ett enskilt institut är respektive av institutets garanterade insättningsbelopp. Därmed höjs samtliga instituts avgifter av deras respektive garanterade insättningsbelopp. Efter nedsättning till den lägre avgiftsnivån är den högsta och lägsta nivån av de sammanlagda insättningarna. Ekonomiska konsekvenser av förslaget Förslagen innebär att det årliga uttaget av avgifter från instituten, uttryckt i procent av det totala garanterade insättningsbeloppet, fördubblas till . Det totala garanterade insättningsbeloppet är ca , vilket innebär att fördubblingen av avgiftsuttaget motsvarar ca . Under förutsättning att storleken på de garanterade insättningarna är stabil kommer uppbyggnaden av insättningsgarantifonden, som finns placerad på konto hos , att öka med ca till dess kontobehållningen uppgår till av det totala garanterade insättningsbeloppet. Eftersom det offentliga sparandet påverkas av förändringar i garantifondens behållning hos ökar detta sparande med . Eftersom avgiften är skattemässigt avdragsgill för instituten kommer statsbudgetens saldo att påverkas negativt med ca . Nettoeffekten på det offentliga sparandet blir således enligt dessa beräkningar en årlig ökning med ca till dess de behållna avgiftsmedlen sammanlagt uppgår till den målsatta nivån. Fördubblingen av avgiften till insättningsgarantin innebär att de kommer att belastas med högre avgifter för insättningsgarantin än vad som gäller i andra länder. Emellertid blir effekten på institutens kapitaltäckning mycket liten. Beträffande banksystemets primärkapitaltäckningsgrad visar aktuellt siffermaterial att förslaget innebär en sänkning från till . Ökningen av avgiften motsvarar av bankernas rörelseresultat . Sannolikt kommer instituten att övervältra en del av avgiften på kunderna. Det är svårt att bedöma hur stor denna övervältring kommer att bli och mot vilka kundkategorier den kommer att ske. Detta kommer bl.a. att bero på konkurrenssituationen. Det är tänkbart att viss överflyttning av inlåningsmedel till andra sparformer kan ske till följd av att inlåningen blir relativt mindre förmånlig. Omfattningen av en sådan överflyttning är även den svårbedömd. Förslaget kommer inte att ha någon effekt på förvaltningskostnader. Regeringen tillsatte en utredning om översyn av allemanssparandet. Utredningens uppdrag var att, mot bakgrund av att skattegynnandet av allemanssparandet hade tagits bort, lägga fram förslag om hur en avveckling av de särskilda spar- och placeringsregler som gäller för sådant sparande bör genomföras. Utredningen överlämnade betänkandet Allemanssparandet - en översyn (SOU 1994:50) i vilket det bl.a. föreslås att allemansfonderna ombildas till vanliga värdepappersfonder och att de särskilda lagbestämmelserna om allemanssparandet successivt tas bort. I syfte att främja de svenska företagens tillgång på riskkapital och gynna ett brett ägande av börsaktier återinfördes emellertid skattelättnaderna för sparande i allemansfonder fr.o.m. . har beslutat att skattelättnaderna för sparande i allemansfond skall slopas (prop. 1995/96:222 s. 4.7, bet. 1995/96:FiU15, rskr. 1995/96:115, SFS 1996:839). I den proposition som låg till grund för beslutet uttalade regeringen att det i nuvarande ekonomiska läge inte finns tillräckliga skäl att bibehålla en sådan skattestimulans för ökat hushållssparande. De skäl som ligger till grund för huvuddelen av bestämmelserna i lagen (1983:890) om allemanssparande föreligger inte längre när skatteförmånerna för den sparformen är avskaffade. De överväganden som gjordes i betänkandet Allemanssparandet - en översyn har därmed åter fått aktualitet. Regeringen föreslår nu - med utgångspunkt i det nämnda betänkandet - vissa ändringar i lagen om allemanssparande som är direkt föranledda av det slopade skattegynnandet. Vissa frågor som rör avskaffandet av allemanssparreglerna fordrar emellertid ytterligare överväganden. Regeringen avser därför att återkomma med förslag beträffande återstående regler. Hit hör bl.a. bestämmelserna om andelsägarinflytande i allemansfonderna och den särreglering som finns för de företagsanknutna allemansfonderna. Vidare måste övervägas under vilka legala förutsättningar skall kunna fortsätta att driva det allemanssparande som sker genom förmedling av bankerna. Högsta tillåtna antal allemanssparkonton och allemansfonder Regeringens förslag: Inskränkningen att allemanssparande inte får ske på mer än ett allemanssparkonto och i fler än två allemansfonder tas bort. Utredningens förslag innebär att de särskilda lagbestämmelserna för allemanssparandet tas bort successivt. Remissinstanserna: anser att förbudet mot sparande i fler än två allemansfonder kan tas bort tidigare än vad utredningen föreslår. Skälen för regeringens förslag: En sparare får inte spara på mer än ett allemanssparkonto och i fler än två allemansfonder. Begränsningen infördes för att inte administrationen och kontrollen av allemanssparandet skulle bli alltför komplicerad (prop. 1983/84:30 s. 27). I och med att skatteförmånerna för allemanssparandet helt upphör /97 bortfaller dessa motiv för begränsningen. Den kan därför upphävas. En fråga som aktualiseras genom att skattegynnandet av allemanssparandet helt upphör och att viktiga restriktioner i detta sparande nu tas bort är om även juridiska personer kan delta i allemanssparandet. Efter det att kravet på att spararen skall vara folkbokförd här i landet togs bort per (prop. 1995/96:63 s. 17 och 18) finns inte någon bestämmelse i lagen om allemanssparande som uttrycker att kretsen av allemanssparare skulle vara begränsad till fysiska personer. Några skäl att i fortsättningen tillämpa en sådan inskränkning kan inte heller anses föreligga. Följaktligen bör även juridiska personer kunna spara såväl på allemanssparkonto som i allemansfond. Regeringens förslag: Gränsen att högst får sättas in i allemanssparandet tas bort. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att högst skall få sättas in i allemanssparandet men att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer - fram till avvecklingen av lagbestämmelserna om allemanssparandet - skall kunna begränsa beloppet ytterligare. Remissinstanserna: tillstyrker utredningens förslag. Föreningen menar, liksom utredningen, att det är viktigt att upplåning sker i sådana former och på sådant sätt att den inte får ett betydande inflytande på räntan på vanliga sparkonton i bank och att snedvridande effekter på kreditmarknaden undviks. menar att redan i hög grad styr räntesättningen. Förbundet anser därför att maximigränsen för sparandet är obefogad. Även anser att gränsen kan tas bort. Skälen för regeringens förslag: Insättningsbegränsningen infördes med motiveringen att sparformer som ges särskilda sparstimulanser bör innehålla en övre gräns för sparandet (prop. 1983/84:30 s. 27). Gränsen, som ursprungligen var , har höjts i omgångar och uppgår till . Regeringen konstaterar att de skäl som låg till grund för införandet av insättningsbegränsningen inte längre föreligger i och med avskaffandet av skatteförmånerna och den skärpta konkurrensen mellan skilda sparformer. Insättningsbegränsningen bör därför upphävas. Genom att insättningstaket och förbudet mot att ha fler än ett allemanssparkonto och fler än två allemansfonder avskaffas kommer inte längre att behöva kontrollera att bestämmelserna följs. Ändringarna leder därigenom till en kostnadsbesparing för kontoret. Överlåtelse och pantsättning av medel som sparas i allemansfonder Regeringens förslag: Bestämmelsen om att sparade medel skall betalas ut, om medel som sparas i en allemansfond överlåts eller pantsätts, upphävs. Vidare görs aktiekontolagen (1989:827) tillämplig på andelar i allemansfonder. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Utredningen behandlar emellertid inte frågan om möjligheten att registrera andelar i allemansfonder enligt aktiekontolagens bestämmelser. Remissinstanserna: () tillstyrker att bestämmelsen tas bort. Övriga remissinstanser yttrar sig inte i denna del. Skälen för regeringens förslag: När lagen om allemanssparande tillkom ansågs det att de skatteförmåner som hade byggts upp inte skulle få övergå eller pantsättas till annan person (prop. 1983/84:30 s. 55). Det infördes därför en bestämmelse om att medel inom allemanssparandet skall betalas ut om rätten till sparmedlen överlåts eller pantsätts. Denna bestämmelse upphävdes såvitt avser sparande på allemanssparkonto, eftersom skatteförmånerna för sådant sparande hade tagits bort. /97 kommer sparande i allemansfonder inte längre att vara förenat med några skatteförmåner. Mot den bakgrunden finns det inte några skäl att hindra att medel på konton som avser andelar i allemansfonder överlåts eller pantsätts. Bestämmelsen bör därför upphävas. Andelar i värdepappersfonder är finansiella instrument och kan därför bli föremål för registrering enligt aktiekontolagen (1989:827). Enligt 10 § sista stycket lagen (1983:890) om allemansfonder gäller detta emellertid inte för andelar i allemansfonder. Bakgrunden till denna begränsning är att sådana andelar inte kan bli föremål för handel (prop. 1995/96:50 s. 127). Eftersom det nu öppnas möjlighet att fritt överlåta även andelar i allemansfonder bör dessa behandlas på samma sätt som andelar i andra värdepappersfonder vid tillämpningen av aktiekontolagens bestämmelser. Undre gränsen för räntan på allemanssparkonton Regeringens förslag: Någon garanterad lägsta ränta skall inte längre gälla för medel på allemanssparkonton. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Förslaget i denna del kommenteras inte särskilt av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: När lagen om allemanssparande infördes föreskrevs i lagen att räntan på allemanssparkonton (då rikssparkonton) skulle uppgå till diskontot plus . I anledning av den minskade inflationen och det pågående arbetet med att förbättra statens finanser sänktes räntan till en räntesats motsvarande diskontot (prop. 1985/86:150, bil. 1, s. 98). Med hänvisning till bl.a. diskontots minskade betydelse för marknadsräntan och för att effektivisera av statsskulden ändrades bestämmelsen fr.o.m. på så sätt att räntesatsen fastställs av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Den i lagen föreskrivna lägsta räntan ändrades därvid till diskontot minskat . I motiven uttalades som riktlinje att räntan på allemanssparkonto alltid bör fastställas så att spararen i normalfallet erhåller en positiv realavkastning men att det i lagen borde finnas en lägsta ränta som inte får underskridas (prop. 1988/89:150, bil 6, s. 2). Räntan på allemansspar har endast - och då - understigit diskontot sedan räntan började beskattas . Utredningens bedömning är att det inte kan förväntas få någon praktisk betydelse att det i lagen föreskrivna golvet för räntan försvinner. har beslutat att räntan på allemanssparkonton skall vara från . Som jämförelse kan nämnas att lägsta ränta enligt lagen om allemanssparande är (diskontot minus ). Som utredningen anfört torde bestämmelsen om lägsta ränta sakna praktisk betydelse. Regeringen delar utredningens uppfattning att bestämmelsen är överflödig. Den kan därför tas bort. Placerings- och riskspridningsregler för allemansfonder Regeringens förslag: De särskilda placerings- och riskspridningsreglerna för allemansfonderna upphävs. I stället skall samma regler gälla för allemansfonder som för vanliga värdepappersfonder. De nuvarande bestämmelserna om riskspridning skall emellertid få tillämpas under en ettårig övergångstid (till utgången av ). Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. För att undvika engångseffekter på betalningsbalansen anser att möjligheten för allemansfonder att placera i utländska värdepapper bör införas gradvis . påtalar att ändringar i fondbestämmelserna blir nödvändiga om en allemansfond väljer att placera i utländska finansiella instrument och att en sådan ändring kräver godkännande från inspektionen. Skälen för regeringens förslag: Allemansfonderna infördes huvudsakligen för att bidra till det svenska näringslivets behov av riskkapital (prop. 1983/84:30 s. 21). I enlighet med detta syfte fick fonderna till en början placera endast i svenska värdepapper och då företrädesvis svenska aktier. Placeringsreglerna har i viss mån förändrats i takt med utvecklingen på kapitalmarknaden men inriktningen på den svenska aktiemarknaden har i allt väsentligt behållits. Placeringsreglerna för allemansfonder innebär att huvuddelen av tillgångarna i en allemansfond skall vara placerade i svenska aktier eller aktierelaterade instrument. av tillgångarna får emellertid placeras i svenska räntebärande papper och högst i andelar i andra värdepappersfonder eller utländska fondföretag. Liksom för vanliga värdepappersfonder gäller att merparten av de värdepapper som en allemansfond innehar skall vara marknadsnoterade. Vidare får allemansfonder inte placera så att värdet av de värdepapper som har getts ut av en emittent kommer att överstiga av fondens tillgångar. Denna gräns gäller emellertid endast för förvärvet och värdeförändringar i portföljen medför således inte någon skyldighet för fonden att avyttra värdepapper. Vanliga värdepappersfonder får till skillnad från allemansfonder placera även i utländska värdepapper. En annan skillnad är att vanliga värdepappersfonder inte behöver placera större delen av sina medel på aktiemarknaden. Huvudregeln för vanliga värdepappersfonder innebär att av fondens värde får placeras i finansiella instrument från en och samma emittent. av värdet får emellertid placeras i finansiella instrument från en enda emittent, om sådana placeringar sammanlagt uppgår till högst av fondens värde. När det gäller obligationer får högst av tillgångarna placeras i obligationer utgivna av ett och samma kreditinstitut, om det sammanlagda innehavet av sådana obligationer inte överstiger av fondens värde. Placeringar i statspapper och liknande från samme emittent får normalt ske med högst av fondens värde och högst får placeras i andelar i andra värdepappersfonder eller utländska fondföretag. En annan skillnad är att för vanliga värdepappersfonder gäller begränsningarna inte endast vid förvärvstillfället. Begränsningarna avser i stället värdet enligt den vid var tid gällande marknadskursen. Detta innebär att begränsningsreglerna kan utlösas genom kursrörelser på enskilda aktier utan att fonden har gjort några ny- eller omplaceringar. I promemorian Nya placeringsregler för allemansfonder (Ds 1991:7) ifrågasattes begränsningen av möjligheten för allemansfonder att placera i räntebärande papper och den ensidiga inriktningen på svenska aktier. Enligt promemorian har allemansfonder och liknande särregleringar för att styra sparandet efter avvecklingen av valutaregleringen sannolikt liten betydelse för det svenska näringslivets kapitalförsörjning. I promemorian görs den bedömningen att de placeringsregler som gäller för allemansfonder försvårar förvaltningen av dessa och har negativ effekt på spararnas avkastning. De förslag som presenterades i promemorian togs upp till överväganden i en proposition (1992/93:90) . Vid det tillfället bedömde emellertid föredragande statsrådet det som mindre lämpligt att genomföra några genomgripande förändringar i allemansfondernas placeringsbestämmelser. Mot bakgrund av den oro som då rådde på de finansiella marknaderna befarades nämligen att en sådan ändring kunde medföra negativa konsekvenser för den svenska aktiemarknaden.