prop · GK03175 · 1997-01-01 00:00:00 — I paragrafen, som reglerar en polismans skyldighet att rapportera brott, införs en bestämmelse om när rapporteftergift får meddelas. Bestämmelser om rapporteftergift fanns tidigare i 5 kap. 5 § andra stycket polisförordningen (1984:730). Någon ändring i sak är inte avsedd. Det har däremot inte ansetts motiverat att i lag reglera de närmare formerna för förfarandet vid rapporteftergift. I polisförordningen regleras också en polismans möjlighet att underlåta att meddela parkeringsanmärkning enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. Någon överflyttning av dessa bestämmelser görs inte. Paragrafen reglerar i vilka fall en polisman får använda våld. I en ny punkt 5 har anges att en polisman får använda våld då han med laga stöd skall stoppa ett fordon eller något annat transportmedel. Polisens rätt att stoppa ett fordon regleras i 22 § och behandlas närmare i avsnitt 8. Hur mycket våld som får användas och vilka tekniska hjälpmedel som får användas för att stoppa ett fordon får, med hänsyn till proportionalitetsprincipen, avgöras beroende på omständigheterna i det aktuella fallet. Punkt 6 och 7 motsvarar tidigare punkt 5 och 6. I paragrafen, som är ny, regleras en polismans rätt att belägga den som är berövad friheten fängsel. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9. Paragrafen hänvisar till vad som gäller för häktade m.fl. enligt 15 § behandlingslagen (1976:371). Bestämmelsen omfattar alla de fall då polisen ingriper genom att omhänderta eller på annat sätt inskränka någons rörelsefrihet, t.ex genom att hålla kvar någon för förhör enligt 23 kap. 9 § eller hämta någon till rätten enligt 9 kap. 10 § . Med fängsel menas ett tekniskt hjälpmedel som binder samman händer och fötter. Begreppet fängsel har emellertid inte definerats i paragrafen eftersom utvecklingen på det tekniska området sannolikt skulle medföra att en sådan definition snabbt blir föråldrad. Precis som vid alla andra former av polisingripande måste behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § beaktas vid bedömningen av huruvida fängsel får användas. Det innebär bl.a. att det inte bör komma ifråga att belägga ett vittne som medtagits förhör eller hämtats till rätten med fängsel. Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om en polismans befogenhet att avvisa eller avlägsna dels den som försöker tränga in på avspärrat område eller vägrar att lämna ett sådant område, dels den som inte följer en anvisad väg. Paragrafen har motiverats i avsnitt 5.4 och 5.5. Paragrafen är tillämplig även om den som försöker passera en avspärrning inte kan anses störa ordningen. Frågan om det kan anses försvarligt att avlägsna den som försöker tränga in på avspärrat område får avgöras med hänsyn till syftet med avspärrningen. Bestämmelser om polisens möjligheter att spärra av eller på annat sätt förbjuda tillträde till ett visst område eller utrymme finns bl.a. i 23 (tidigare 22) och den nya 24 §§ polislagen samt i 27 kap 15 § . Bestämmelsen om polisens möjligheter att anvisa en viss väg finns i den nya 24 § polislagen. Paragrafen är ny och kommenteras i avsnitt 5.2. Som framgår av paragrafen gäller den enbart vid allmänna sammankomster och offentliga tillställningar enligt ordningslagen (1993:1617). Bestämmelser om polisens rätt att inställa eller upplösa en allmän sammankomst finns i 2 kap. 22-24§§ ordningslagen. Om polismyndigheten har beslutat att upplösa t.ex. en konsert som utgör en allmän sammankomst kan polisen med stöd av paragrafen avvisa eller avlägsna deltagarna eller åskådarna. För att polisen skall kunna avvisa eller avlägsna dem fordras alltså inte att den som avvisas eller avlägsnas stör den allmänna ordningen. Avgörande är istället syftet med beslutet, dvs. att konserten skall kunna upplösas. Den som befinner sig utanför konsertlokalen får i stället avlägsnas med stöd av 13 § eller den nya 13 c §, dvs. om han stör den allmänna ordningen eller säkerheten eller deltar i en folksamling som stör den allmänna ordningen. Som vid alla andra polisingripanden får behovs- och proportionali- tetsprinciperna i 8 § stor betydelse för tillämpningen. Paragrafen, som är ny, behandlas närmare i avsnitt 5.3. Paragrafen gäller endast sådana folksamlingar som inte är allmänna sammankomster eller offentliga tillställningar enligt ordningslagen (1993:1617). Bestäm- melsen ger polisen möjlighet att avvisa eller avlägsna deltagare i en folksamling om folksamlingen stör den allmänna ordningen. Det krävs alltså inte att den som avlägsnas skall ha bidragit till ordningsstörningen. Det räcker med att han eller hon betraktas som deltagare i en folksamling som stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för ordningen. Naturligtvis är det ingenting som säger att alla deltagare i en ordningsstörande folksamling behöver avlägsnas. Tvärtom följer det av behovs och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen att ingripandet inte får vara mer omfattande än vad som är nödvändigt för att upprätthålla eller återställa ordningen. Om folksamlingen är en allmän sammankomst eller offentlig tillställning är den nya bestämmelsen inte tillämplig. Polisen är i stället hänvisad till att ingripa mot enskilda ordningsstörare enligt regler om gripande eller 13 § polislagen. En närmare redogörelse för dessa bestämmelser finns i avsnitt 5.1. Polisen kan också ingripa med stöd av ordningslagen och, om förutsättningarna för det är uppfyllda, ställa in eller upplösa sammankomsten eller tillställningen. Om området är avspärrat kan polisen även ingripa enligt den nya 13 a §. I paragrafen har införts en uttrycklig bestämmelse om att den som omhändertagits med stöd av polislagen får tas i förvar. Med förvar avses placering i arrest eller annat låst utrymme. Förvarstagande får dock endast ske om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Bestämmelser om omhändertagande enligt polislagen finns i 11, 12, 13, 14 och 16 §§. Skälen för bestämmelsen framgår av respektive avsnitt om omhändertagande, se avsnitt 6.2, 6.3 och 6.4. Till skillnad från häktade och anhållna, som enligt skall tas i förvar, tas de som omhändertas med stöd av polislagens regler i praktiken inte alltid i förvar. Någon ändring i detta avseende är inte avsedd. Bestämmelsen har därför formulerats som en befogenhet för polisen och inte som ett obligatorium. Den som är får inte tas i förvar. Den avvägning som enligt de s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen skall göras vid alla polisingripanden innebär att det normalt inte bör komma ifråga att placera ungdomar mellan femton och i arrest. Som närmare utvecklats i avsnitt 6.7 kan det dock i vissa situationer vara nödvändigt att ta den omhändertagne i förvar. Det bör i sammanhanget påpekas att interimistiskt omhändertagande enligt 11 § polislagen bygger på samma förutsättningar som den bakomliggande författningen. Exempelvis gäller enligt utlänningslagen (1989:529) särskilda förutsättningar för förvarstagande av ungdomar . Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om en polismans befogenhet att stoppa ett fordon eller annat transportmedel. Paragrafen, som har kommenterats i avsnitt 8, är i huvudsak avsedd att kodifiera vad som anses som gällande rätt. Punkt 1 ger polisen befogenhet att stoppa ett fordon om förutsätttningarna för att inleda en förundersökning är uppfyllda. Avsikten är således att en polisman skall kunna stoppa ett fordon för att vidta sådana åtgärder som avses i 23 kap. 3 § tredje stycket , exempelvis hålla förhör med dem som färdas i bilen. Punkt 2 omfattar vissa andra, preciserade ingripanden mot dem som färdas i bilen. Bestämmelsen ger t.ex. polisen befogenhet att stoppa ett fordon för att ta med någon som färdas i bilen till förhör enligt 23 kap. 8 § eller gripa den som är misstänkt för brott enligt 24 kap. 6 § . Punkt 3 ger befogenhet att stoppa fordonet för att genomföra husrannsakan med stöd av eller polislagens regler. Punkt 4 handlar om polisens befogenheter att stoppa fordon för att kontrollera fordon eller förare enligt vad som är särskilt föreskrivet. Sådana föreskrifter finns t.ex. i bilregisterkungörelsen (1972:599), terrängtrafikkungörelsen (1972:594), fordonskungörelsen (1972:595), vägtrafikkungörelsen (1972:603), kungörelsen (1974:681) om internatio- nella vägtransporter, lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov, lagen (1982:821) om transport av farligt gods, förordningen (1982:923) om transport av farligt gods, förordningen (1987:27) om fordon i internationell vägtrafik i , fordonsskattelagen (1988:327) , lagen (1990:1079) om tillfälligt bilförbud och förordningen (1994:1297) om vilotider vid vissa vägtransporter inom landet. Bestämmelser om att använda våld för att stoppa ett fordon eller annat transportmedel finns i 10 § 5. I paragrafen, som är ny, har tagits in en bestämmelse om polisens befogenhet att spärra av områden eller utrymmen. Bestämmelsen, som har motiverats närmare i avsnitt 5.4, är tillämplig både då en allvarlig ordnings- eller säkerhetsstörning har inträffat och då det finns risk för en sådan störning. Till skillnad från 22 § (föreslagna 23) kan bestämmelsen tillämpas i mera allmänt förebyggande syfte. Det krävs dock att det finns en konkret risk för störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten. Vad som skall anses utgöra en allvarlig störning får bedömas i det enskilda fallet. Ett tillträdesförbud kan avse i princip vilka områden eller utrymmen som helst, såväl inom- som utomhus. Det naturliga torde dock vara att bestämmelsen tillämpas beträffande sådana områden och utrymmen dit allmänheten har tillträde. Bestämmelsen ger i och för sig också möjlighet att t.ex. spärra av en privat klubblokal i samband med allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten skall kunna upprätthållas. I sådana fall får dock proportionalitetsprincipen stor betydelse och det bör som regel inte kunna bli frågan om någon längre tids avspärrning. Som exempel på fall där bestämmelsen kan tillämpas utan att några ordningstörningar ännu har uppstått kan nämnas att det till en demonstration som polisen har gett tillstånd till finns anledning att vänta en stor mängd deltagare. Redan den omständigheten att deltagarna kommer att förflytta sig längs trafikerade gator gör att det kan finnas risk för allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten. På motsvarande sätt kan en risk för sådana störningar finnas vid idrottsevenemang av olika slag dit det förväntas ett mycket stort antal besökare. Den i 8 § polislagen intagna proportionalitetsprincipen har stor betydelse för bestämmelsens tillämpning. Ett ingripande måste således alltid till sin beskaffenhet, styrka, omfattning och varaktighet stå i rimligt förhållande till den störning av den allmänna ordningen eller säkerheten som hotar eller föreligger. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 11.3. Genom bestämmelsen ges polismyndigheten befogenhet att i den brottsbekämpande verksamheten begära in uppgifter om last, passagerare och fordon från transportföretag. Motsvarande bestämmelse finns för tullens del i 67 a § tullagen (1994:1550) och 15 § lagen (1996:701) om befogenhet vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (jfr prop 1995/96:166 s. 76 ff. och 98 f.). Paragrafen, som är ny, kommenteras närmare i avsnitt 11.3. Den reglerar formerna för uppgiftslämnandet samt polisens behandling av de inhämtade uppgifterna. Regleringen motsvarar vad som gäller för tullen enligt 67 b § tullagen och 16 § lagen om befogenhet vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (jfr a. prop. s. 81 ff. och 99 f.). Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om dokumentation av polisingripanden. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 10. Som framgår av paragrafens sista stycke finns det särskilda regler om protokoll över straffprocessuella tvångsmedel i . Dessa regler gäller för där avsedda fall. Så t.ex. sägs det i 27 kap. 13 § att protokoll skall föras över beslag och i 28 kap. 9 § att protokoll skall föras över husrannsakan. Av 28 kap. 13 § framgår vidare att bestämmelserna om protokoll i 28 kap. 9 § också gäller vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Polisen bör alltid sträva efter att få fram identitetsuppgifter i samband med ett ingripande. Denna strävan medger dock ingen generell rätt att kroppsvisitera eller göra husrannsakan hos någon i syfte att fastställa dennes identitet. Om det inte är möjligt att identifiera en person som polisen ingripit mot, bör protokollet i varje fall innehålla någon form av beskrivning av personen ifråga. Har polisen avlägsnat deltagare i en stor ordningsstörande folksamling bör det åtminstone antecknas i protokollet ungefär hur många personer ingripandet avsåg och var de befann sig. Med vad som i övrigt förekommit vid ingripandet avses t.ex. tidpunkten när den omhändertagne tas i förvar, tidpunkten för frigivandet, uppgift om att den frihetsberövade underrättats om sina rättigheter, tecken på skador och sjukdomar, tidpunkter för måltider och förhör, uppgifter om underrättelser till anhöriga och advokatkontakter. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om skyldigheten att föra protokoll över ingripanden som innebär användning av fängsel, skjutvapen, tårgas samt tekniska hjälpmedel för att stoppa fordon eller annat transportmedel. I paragrafen, som motsvarar tidigare 23 §, har tagits in en bestämmelse som reglerar ordningsvakters befogenhet att använda fängsel. Sammanfattning av delbetänkande (SOU 1993:60) Polislagstiftningens förhållande till konventionsåtaganden Utredningen har haft i uppdrag att analysera den svenska polislagstiftningens förhållande till de internationella konventionerna om mänskliga rättigheter. Analysen har koncentrerats till reglerna i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Utredningen har funnit att den svenska polislagstiftningen med vissa undantag är väl anpassad till konventionens krav. Undantagen utgörs framför allt av bestämmelserna om tillfälliga omhändertaganden. För att man skall kunna bedöma om dessa regler är konventionsenliga eller ej är det nödvändigt att först ta ställning till om tillfälliga omhändertaganden innefattar frihetsberövanden i mening eller endast mindre ingripande inskränkningar i den personliga rörelsefriheten. innehåller bestämmelser som tar sikte på båda dessa former av inskränkningar i den personliga rörelsefriheten, men skyddet mot frihetsberövanden är betydligt starkare än skyddet mot andra frihetsinskränkningar. Eftersom varje frihetsberövande utgör ett undantag från den grundläggande principen att envar har rätt till frihet och personlig säkerhet innehåller konventionen en uttömmande uppräkning av sådana fall då ingripanden får förekomma . Enligt konventionen får således ingen berövas sin frihet utom i följande fall och i den ordning som lagen föreskriver: a) då någon är lagligen berövad sin frihet efter fällande dom av vederbörlig domstol; b) då någon lagligen är arresterad eller eljest berövad sin frihet antingen med anledning av att han underlåtit att uppfylla domstols lagligen givna föreläggande eller i ändamål att uppnå fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet; c) då någon lagligen är arresterad eller eljest berövad sin frihet för att ställas inför vederbörlig rättslig myndighet såsom skäligen misstänkt för att ha förövat brott, eller när det skäligen anses nödvändigt för att förhindra honom att begå brott eller att undkomma efter att ha gjort detta; d) då en underårig i laga ordning är berövad sin frihet för att undergå skyddsuppfostran eller för att inställas inför vederbörlig rättslig myndighet; e) då någon lagligen är berövad sin frihet till förhindrande av spridning av smittosam sjukdom eller emedan han är sinnessjuk, alkoholist, hemfallen åt missbruk av droger eller lösdrivare; f) då någon är lagligen arresterad eller eljest berövad sin frihet till förhindrande av att han obehörigen inkommer i landet eller som ett led i förfarande för hans utvisning eller utlämnande. Rätten att röra sig fritt får enligt konventionen ...icke underkastas andra inskränkningar än sådana som äro angivna i lag och i ett demokratiskt samhälle nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerheten, för upprätthållande av den allmänna ordningen och förhindrande av brott, för hälsovården samt för skyddande av sedligheten eller av annans fri- och rättigheter . Konventionen har således gett staterna förhållandevis stor frihet att bedöma när det är nödvändigt att företa inskränkningar i rörelsefriheten. Var gränsen går mellan frihetsberövanden och andra mindre ingripande inskränkningar i rörelsefriheten kan man emellertid inte avgöra generellt. Det får i stället bedömas med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda fallet. Utredningen har med ledning av ett antal domar från kommit fram till att ett ingripande som leder till att någon tas i förvar i polisarrest eller på annat sätt hålls inspärrad i ett begränsat utrymme, oavsett övriga omständigheter, måste anses utgöra ett frihetsberövande. Varaktigheten av ett ingripande har också betydelse för bedömningen av om det är fråga om ett frihetsberövande eller ej. Att hålla kvar någon på en plats utgör i sig sannolikt inte mer än en mindre inskränkning i rörelsefriheten. Ju längre den mot vilken ingripandet riktar sig är tvungen att stanna kvar, desto mer kommer ingripandet emellertid att närma sig ett frihetsberövande. Utsträckningen i tiden torde dock knappast ensamt vara avgörande för frågan om ingripandet utgör ett frihetsberövande eller ej. Dessutom måste man ta hänsyn till vilket slags åtgärd det är fråga om, mot vem åtgärden riktar sig och i vilket syfte den företas. Utredningen anser, med hänsyn till vad som har anförts ovan, att polisens åtgärd att avlägsna en person från en plats som regel inte kan anses innefatta ett frihetsberövande. Det gäller oavsett vart polisen för den som skall avlägsnas, exempelvis till hans bostad eller till ett sjukhus. Detsamma skulle enligt utredningens uppfattning gälla om polisen hade befogenhet att avlägsna någon genom att ta med honom till en polisstation. Det måste dock uppmärksammas att ett sådant avlägsnande inte skulle kunna förenas med befogenhet att med tvång hålla kvar personen ifråga på polisstationen, eftersom det i så fall skulle bli frågan om ett frihetsberövande. Utredningen anser således att avlägsnanden i normala fall endast utgör sådana mindre ingripande inskränkningar i rörelsefriheten som inte innefattar frihetsberövanden. I denna del finns det inget att invända mot bestämmelsen i 13 § polislagen. Utredningen anser dock att begreppet avlägsnande bör utvidgas så att det fortsättningsvis sammanfaller med vad som enligt konventionen utgör andra inskränkningar i rörelsefriheten än frihetsberövanden. Till skillnad från vad som gäller avlägsnanden har utredningen kommit fram till att omhändertaganden enligt 13 § polislagen måste anses utgöra frihetsberövanden i mening. Det är framför allt den omständigheten att den omhändertagne kan tas i förvar i arrest som talar för att omhändertaganden innefattar frihets-berövanden. Vad som skulle kunna tala för en annan slutsats är att ett omhändertagande enligt 13 § polislagen har så kort varaktighet. Mot bakgrund av praxis anser utredningen dock att den omständigheten att det är fråga om förhållandevis inte kan uppväga de övriga omständigheter som ger omhändertagandet karaktär av ett frihetsberövande. För att omhändertaganden enligt 13 § polislagen skall vara konventionsenliga fordras att de överensstämmer med något av de fall som räknas upp i artikel 5 i . Omhändertagande av den som stör eller hotar att störa den allmänna ordningen passar emellertid inte in under någon av de sex punkterna i artikel 5:1 och strider därför mot konventionen. Utredningen kommer därefter till frågan om konventionsenligheten av omhändertaganden i syfte att avvärja straffbelagd handling. Den artikel som ligger närmast till hands att åberopa är 5:1:c. Syftet med ett omhändertagande enligt 13 § polislagen är dock inte att ställa den frihetsberövade inför domstol inom ramen för ett straffprocessuellt förfarande vilket, enligt vad har uttalat, fordras för att artikel 5:1:c skall vara tillämplig. De andra punkterna i artikel 5:1 täcker inte heller sådana frihetsberövanden som det här är fråga om. Omhändertaganden i syfte att avvärja straffbelagd handling strider därmed också mot konventionen. Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen att bestämmelsen om tillfälligt omhändertagande i syfte att upprätthålla ordningen eller avvärja straffbelagd handling tas bort. Frågan är om befogenheten att företa sådana ingripanden behöver ersättas med någon annan befogenhet. För att kunna ta ställning till det måste man först avgöra vilka alternativ polisen redan enligt gällande rätt har till sitt förfogande. Utredningens förslag innebär att polisen alltjämt skulle ha befogenhet att med stöd av 13 § polislagen avlägsna den som stör eller hotar att störa den allmänna ordningen eller som gör sig skyldig till brott. Begreppet avlägsna används här i den bemärkelse som utredningen ovan har redogjort för, vilket skulle innebära att polisen skulle kunna avlägsna någon en ganska lång sträcka genom att exempelvis köra honom hem eller genom att ta med honom till polisstationen, där han enligt utredningens förslag också skall kunna förhöras. Han skulle dock inte få hållas kvar utöver vad som krävs för förhöret och inte sättas in i arrest. I vissa fall då polisen tillämpar 13 § polislagen kan också regler tillämpas. Den som har gjort sig skyldig till brott kan exempelvis tas med till polisstationen för förhör. Han får dock inte tas i förvar i arrest. Det är bara om den misstänkte grips med stöd av reglerna i 24 kap. som polisen kan ta honom i förvar. Bestämmelserna om gripande, anhållande och häktning är emellertid sällan tillämpliga i de situationer då 13 § polislagen tillämpas. Av dokumentationen över omhändertaganden framgår visserligen att många omhändertagna har gjort sig skyldiga till brott, men det synes ofta vara fråga om så lindriga brott att de straffprocessuella tvångsmedlen inte kan användas. I vissa situationer behöver polisen dock ha befogenhet att hålla kvar t.ex. den som har stört ordningen genom att göra sig skyldig till ett förhållandevis lindrigt brott och, som en sista utväg, också ta honom i förvar i arrest. Polisen behöver därför utökade befogenheter att företa frihetsberövanden i de situationer då omhändertaganden med stöd av 13 § polislagen enligt nu gällande rätt är nödvändiga. För att sådana frihetsberövanden inte skall komma i strid med konventionens regler bör de inordnas i det straffprocessuella systemet. Enligt utredningens mening är den lämpligaste lösningen att de rättsliga möjligheterna till häktning utvidgas, vilket innefattar en motsvarande utökning av polisens befogenheter att frihetsberöva den misstänkte genom att gripa honom. Utredningen föreslår därför en ny bestämmelse i om häktning för vissa brott som har typiskt ordningsstörande karaktär, oavsett vilken påföljd som kan följa på brottet. De brott som omfattas av den föreslagna bestämmelsen är misshandel, olaga hot, hemfridsbrott, olaga intrång, överträdelse av besöksförbud, ofredande, skadegörelse, upplopp, våldsamt upplopp, ohörsamhet mot ordningsmakten, störande av förrättning eller av allmän sammankomst, uppvigling samt våld eller hot mot tjänsteman. Avsikten med en utvidgad möjlighet att gripa, anhålla och häkta den som kan misstänkas för ett mindre allvarligt brott är att den i vissa situationer skall kunna ersätta polisens nuvarande befogenhet att omhänderta en person enligt 13 § polislagen. Ett frihetsberövande med stöd av denna bestämmelse syftar som regel till att avbryta ett ordningsstörande uppträdande eller en brottslig gärning.