prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Om olika andelstal gäller för utförande och drift, skall beräkning av om överskott eller underskott uppkommer göras för var för sig. Om en fastighet inträder i en samfällighet som visar överskott, eller en fastighets andelstal höjs, skall fastighetsägaren betala ersättning till övriga delägare. Om däremot en fastighet utträder eller andelstalen sänks finns inga föreskrifter om vem som skall svara för betalningen. Förvaltas samfälligheten av en samfällighetsförening, framgår av förarbetena till AL att det ankommer på föreningen att svara för betalningen (prop. 1973:160 s. 259). Vid delägarförvaltning åvilar betalningsskyldigheten kvarvarande delägare. Teoretiskt sett kan det bli ett omfattande arbete att träffa ekonomiska uppgörelser mellan delägare och medlemmar som inträder i eller utträder ur gemensamhetsanläggningen. Frågor om ersättning vid utträde före- kommer emellertid sällan i praktiken. Om det händer rör det sig nästan uteslutande om jordbruksfastigheter som utträder. Inträdesersättning är vanlig t.ex. när man byggt en väg eller rustat upp den till stora kostnader men förekommer knappast i ett gammalt vägnät. Över huvud taget prövas inte ersättningsfrågorna så ofta i förrättningar utan det vanligaste är att man träffar överenskommelser enligt 43 § om ersättning vid ändringar i delägarkretsen. Det finns emellertid en tendens till att frågor som rör ersättning allt oftare kommer på tal. Det råder delade meningar om hur en anläggnings värde skall upp- skattas vid en ekonomisk reglering. Detta diskuterades redan i förarbe- tena till AL, varvid det anfördes att det inte sällan framstår som obilligt att låta en ny delägare ersätta investeringskostnader som ligger långt till- baka i tiden (prop. 1973:160 s. 177). Det påpekades att den femårsgräns som finns i 9 § andra stycket EVL kunde användas som vägledning. Be- stämmelsen, som handlar om retroaktiv bidragsskyldighet, innebär att ägare till fastighet som får rätt att använda befintlig väg blir ersättnings- skyldig för kostnader som lagts ned på vägen . Den tillkom i huvudsak för att förhindra att den som redan när en väg byggdes hade ett så stort intresse av vägbygget att han egentligen borde ha bidra- git till kostnaderna, men antingen på grund av en ren tillfällighet eller av illojalt förfarande undgick att betala, senare skall kunna dra nytta av vägen. Femårsgränsen motiverades med att det var osannolikt att sådana fall kunde bli aktuella och att skälighetsbedömningen då blev osäkrare. byggs vägar i en helt annan standard och med längre livslängd än när EVL tillkom. Det går därför inte att slå fast någon tidsgräns för vilka investeringar i en väg som skall beaktas vid beräkningen av anläggning- ens värde. Liksom bör en bedömning göras från fall till fall. Genom möjligheten till sektionsindelning i AL torde frågan dess- utom inte längre ha lika stor betydelse. Det finns alltså inte skäl att före- slå särbestämmelser för hur värderingen av gemensamhetsanläggningar för vägar bör ske. Mer tveksamt är däremot om det finns anledning att en fastighet som utträder ur en gemensamhetsanläggning för vägar skall kunna få tillbaka sina investeringar när en beräkning visar överskott. Det beror naturligtvis på att utträde i sig inte är sär- skilt vanligt, men sannolikt också på att det vid överslagsberäkningar visar sig att någon större ersättning inte kan komma att utgå. Det kan vidare antas att den som utträder nöjer sig med detta och inte väcker frågan. När en fastighet utträder ökar inte nyttan för de kvarvarande. Kostna- derna skall fördelas på ett färre antal delägare. Om rätten till utträdeser- sättning tas bort, får den enskilde fastighetsägaren överväga vad som ger honom mest nytta, att lämna gemensamhetsanläggningen och då ta i be- räkning att det inte går att ta med sig ett eventuellt överskott eller att vara kvar. Regeringen anser att förenklingssynpukter talar för att möjligheten till ersättning i fortsättningen bör undantas beträffande gemensam- hetsanläggningar som avser vägar. En sådan bestämmelse innebär ingen avgörande förändring i jämförelse med vad som i praktiken redan gäller men den kan komma att ha en viss betydelse när vägföreningarna förs in under AL:s system. Om det däremot vid beräkningen skulle visa sig att det uppkommer ett underskott, finns inte något skäl varför den utträdande skulle befrias från ansvar för detta. Inte minst borgenärsintresset talar mot en sådan befri- else. Regeringen föreslår därför att en ny bestämmelse inarbetas i 38 § med innebörd att rätten för fastighetsägare till ersättning för överskott vid ut- träde inte skall tillämpas på gemensamhetsanläggningar som avser vägar. Till följd av andra stycket i 38 § kommer detsamma att gälla när en fastighets andelstal minskar. 15 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 15.1 Lagen (1939:608) om enskilda vägar Regeringens förslag: Lagen föreslås upphöra att gälla vid utgången av . Vägföreningar enligt 3 kap. lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) och vägsamfälligheter som tillkommit enligt äldre bestämmelser skall föras in under det förvaltningssystem som lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL) anvisar. Vad som bestämts vid för- rättning om vägförenings område skall inte längre gälla. När det gäller samfälligheter som har taxeringsvärdet som andelstal skall ändringar i taxeringsvärdet tillåtas att påverka andelstalet av . Dessa samfälligheter måste anpassa grunderna för kostnads- fördelningen i enlighet med anläggningslagens (1973:1149, AL) regler med verkan senast från övergångsperiodens slut. Stadgar som fastställts för vägförening eller vägsamfällighet skall kunna tillämpas även i fort- sättningen om de inte strider mot SFL, de skall även få behålla sin nu- varande firma. Ärenden om bildande av vägförening som är under be- handling hos vid EVL:s upphörande, och där förrättnings- man har hunnit förordnas, skall handläggas enligt . I annat fall skall ärendet överlämnas till lantmäterimyndigheten för hand- läggning enligt anläggningslagen. Utlåtanden enligt 80 § EVL får genomföras efter EVL:s upphävande. Bestämmelserna om ersättning för markupplåtelse och annat intrång i EVL skall fortfarande tillämpas då utlåtanden genomförs efter EVL:s upphävande. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en övergångsregle- ring som bl.a. innebär att ärenden om bildande av vägförening som handläggs hos vid EVL:s upphävande, och där handlägg- ningen inte hunnit så långt att skriftligt utlåtande framlagts, skall över- lämnas till lantmäterimyndigheten för handläggning enligt AL. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har haft några av- görande invändningar mot förslaget. , samt väghållning motsätter sig att vägföreningar och vägsamfälligheter tillåts att behålla sin nuvarande firma. Skälen för regeringens förslag: EVL bör upphävas vid utgången av 1997 genom en särskild lag. I den lagen bör också tas upp den behövliga övergångsregleringen. Upphävandet medför vidare behov av ändringar i några andra lagar som innehåller hänvisningar till EVL. Regeringen åter- kommer till dessa i författningskommentaren. Beträffande vägsamfälligheter upphörde möjligheten till förrättningar enligt 2 och 4 kap. EVL i samband med införandet av anläggningslagen (1973:1149, AL) och SFL. i övrigt, främst angående förvaltningen, förblev emellertid gällande. Omprövning av vad som bestämts vid förrättningar enligt 2 och 4 kap. EVL skall ske enligt , varefter vägsamfälligheten anses inrättad enligt AL. Vägsamfälligheten som förvaltningsorgan skall då upplösas och vid be- hov ersättas med en samfällighetsförening enligt SFL, se vidare 10 12 och 19 §§ lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (ALp). Ombildning av vägsamfälligheter till samfällighetsföreningar har inte skett i den takt som man vid lagstiftning hade anledning att räkna med. Till undvikande av dubbla system bör när EVL nu upphävs samtliga vägsamfälligheter föras in under det förvaltningssystem som SFL anvisar. Detsamma gäller sådana vägsamfälligheter som tillkommit enligt föregångarna till EVL, nämligen lagen (1907:48) om enskilda vägar och lagen (1926:352) om enskilda vägar. Rättigheter och skyldig- heter som bestämts enligt EVL eller motsvarande äldre lagstiftning bör emellertid, i enlighet med principen bakom 10 § ALp, gälla till dess om- prövning sker enligt bestämmelserna i . Motsvarande synsätt bör anläggas i fråga om vägföreningar enligt 3 kap. EVL. Vägföreningarna bör sålunda automatiskt föras in under systemet i SFL, medan vad som bestämts vid förrättning i princip skall gälla till dess omprövning sker. En särskild fråga är huruvida vad som bestämts om vägförenings område fortfarande skall tillämpas eller inte. Övervägande skäl talar för att så inte skall vara fallet. Det blir annars fråga om dubbla system som kan komma att bestå . Vad som vid förrättningen bestämts om vägföreningens område bör alltså inte längre gälla. De fastigheter som vid upphävandet ingick i vägföreningens område hör naturligtvis fortfarande till samfälligheten, men vid ändringar i fastighetsindelningen blir det inte längre fråga om automatisk anslutning. I fråga om vägföreningar som i enlighet med nuvarande huvudregel i 76 § EVL har taxeringsvärdet som andelstal uppkommer frågan om det taxeringsvärde som gällde som andelstal vid upphävandet av EVL skall låsas till den tidpunkten eller om ändringar i taxeringsvärdet skall tillåtas påverka andelstalet åtminstone under viss övergångstid. Regeringen för- ordar den sistnämnda lösningen, bl.a. för att ge föreningen och dess medlemmar tid att överväga vilket system för andelstal som är det lämp- liga för framtiden. Med låsta andelstal finns vidare en risk för att andelstal, som upplevs som orättvisa och som normalt skulle undanröjas vid nästa taxering, blir bestående . utgör en lämplig övergångsperiod. De aktuella samfälligheterna bör åläggas en skyldighet att anpassa grunderna för kostnadsfördelningen i enlighet med med verkan senast från övergångsperiodens slut. Stadgar som fastställts för en vägsamfällighet eller en vägförening bör kunna tillämpas även i fortsättningen, med den begränsningen att stad- garna inte får strida mot SFL. Det är knappast troligt att stadgar som inte är förenliga med SFL finns i någon större utsträckning men det kan naturligtvis inte uteslutas att en del skillnader förekommer. Det blir en uppgift för de nya samfällighetsföreningarna att bevaka att bestämmelser i stadgarna som eventuellt strider mot SFL inte tillämpas. Någon särskild kontroll från lantmäterimyndighetens sida av att stadgarna överensstäm- mer med SFL skall alltså inte göras. Enligt 51 och 88 §§ EVL gäller att stadgarna för en vägsamfällighet och en vägförening skall innehålla samfällighetens resp. föreningens be- nämning, i vilken ordet vägsamfällighet resp. vägförening skall ingå. Det har sålunda ansetts angeläget att det redan av firman skall framgå vilket regelsystem som gäller. När nu såväl vägsamfälligheter som vägföre- ningar inordnas i ett enhetligt system enligt SFL har den frågan knappast längre någon betydelse. Regeringen anser att det inte finns något hinder mot att de gamla vägsamfälligheterna och vägföreningarna behåller sin firma så länge de själva vill. Det är ändå direkt på grund av lagen klart att det är SFL som gäller. Enligt 88 § femte stycket EVL skall en av styrelseledamöterna i en vägförening utses av och åtnjuter för detta uppdrag arvode av föreningen. Förordnandet för en sådan ledamot bör upphöra att gälla. För att undvika problem beträffande beslutförheten bör denne styrelse- ledamot kvarstå till och med nästa ordinarie föreningsstämma. Vid ikraftträdandet upphör i princip möjligheten till förrättning enligt 3 kap. EVL. Utredningen har föreslagit en övergångsreglering som innebär att ärenden om bildande av vägförening som är under behandling hos vid EVL:s upphävande skall överlämnas till lantmäte- rimyndigheten för handläggning enligt AL, såvida inte handläggningen nått så långt att skriftligt utlåtande framlagts. I sistnämnda fall skall tillämpas. Lagrådet har i sitt yttrande pekat på ett antal svårigheter av såväl praktisk som författningsteknisk art med den angivna regleringen och i stället föreslagit en enklare övergångsreglering. Regeringen har följt Lagrådets förslag innebärande i princip att ärenden där förrättningsman har hunnit förordnas skall handläggas enligt till dess att en vägförening har hunnit bildas. Om förrätt- ningsman inte förordnats skall ärendet överlämnas till lantmäterimyndig- heten för handläggning. Om i enlighet med det anförda en vägförening kommit att bildas efter ikrafträdandet bör givetvis detsamma gälla som i fråga om äldre vägföreningar. Förvaltningen skall sålunda ske enligt SFL, omprövning skall ske enligt AL, vad som bestämts om vägföre- ningens område skall inte längre gälla och grunderna för beräkning av andelstalen måste anpassas till med verkan senast . Det kan dröja åtskillig tid innan utlåtanden enligt 80 § EVL genomförs beroende på att utbyggnaden av föreningens vägar sker i en takt som svarar mot behoven. En yttersta gräns för genomförandetiden bör emellertid fastställas. Enligt regeringen är från upphävandet av EVL en rimlig övergångsperiod. Enligt EVL fastställs ersättning för markupplåtelse och annat intrång i särskild ordning efter det att utlåtan- det vunnit laga kraft. Dessa frågor prövas alltså inte vid förrättningen. För att en förrättning enligt AL beträffande ersättningsfrågan inte skall bli nödvändig bör EVL:s reglering om bestämmande av ersättning gälla då utlåtanden genomförs efter EVL:s upphävande. Länsstyrelserna och förrättningsmännen bör i möjligaste mån beakta den nya lagstiftningen redan före ikraftträdandet så att tillämpnings- problem i samband med ikraftträdandet kan undvikas. 15.2 Lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av sam- fälligheter (ALp) Regeringens förslag: Förslaget att upphäva lagen (1939:608) om en- skilda vägar fr.o.m. kommer att innebära att vissa av de nuvarande bestämmelserna i förlorar sin betydelse. Dessa, lik- som vissa andra bestämmelser som också kommit att sakna bety- delse, föreslås upphävas. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Skälen för regeringens förslag: ALp reglerar bl.a. övergången mellan AL och SFL å ena sidan samt vissa äldre lagar å den andra, däribland den behövliga regleringen med anledning av att förrättningar enligt 2 och 4 kap. EVL inte får äga rum efter ikraftträdandet av AL och SFL. ALp bör finnas kvar i den utsträckning som den alltjämt har betydelse. En del av bestämmelserna där bör i stället få en motsvarighet i förevarande lag om upphävande av EVL och kan därför utgå. ALp innehåller i 1 3 §§ sedvanliga ikraftträdande- och övergångsbe- stämmelser, av vilka de senare reglerar övergången mellan äldre lag och AL resp. SFL. Dessa bestämmelser bör inte ändras. I 4 6 §§ ALp finns vissa bestämmelser som inte är av ren övergångskaraktär. Det rör sig här om bestämmelser hänförliga till rättsinstitut som finns kvar övergångs- vis. De bör stå kvar i ALp. Bestämmelsen i 7 § ALp enligt vilken lagen (1966:700) om vissa gemensamhetsanläggningar (LGA) fortfarande skall tillämpas i vissa situationer torde numera ha spelat ut sin roll och bör upphävas. När det gäller 8 § ALp däremot kan förmånsrättsbelopp fortfarande kvarstå, var- för bestämmelsen bör finnas kvar. 9 § ALp bör i sin helhet upphävas. 10 § ersätts i vårt förslag delvis av 2 § lagen om upphävande av EVL och bör upphävas i motsvarande mån. Paragrafen måste dock finnas kvar såvitt den reglerar förhållandet mellan AL och LGA. Till följd av ändringen i 10 § ALp blir 11 § tillämplig endast i fråga om gemensamhetsanläggningar enligt LGA. Någon änd- ring av 11 § behöver då inte göras. Beträffande 12 § ALp gäller detsamma som i fråga om 10 §. 12 § skall sålunda i fortsättningen gälla endast i fråga om fastighet ansluten till en gemensamhetsanläggning enligt LGA. Efter upphävandet av EVL saknar 13 § ALp betydelse. Även 14 och 15 §§ ALp torde numera ha spelat ut sin roll. Dessa tre paragrafer bör därför upphävas i sin helhet. 16 18 §§ ALp har fortfarande betydelse och måste finnas kvar. Även beträffande 19 § bör hänvisningen till EVL eller motsvarande äldre bestämmelser tas bort. Paragrafen i övrigt har fort- farande betydelse. Någon ändring behöver inte göras i 20 eller 21 §. Lagändringen föreslås träda i kraft . 16 Konsekvenser Ett enhetligt regelsystem för enskilda vägar finns det möjlighet att tillämpa två olika regelsystem vid inrättandet av enskilda vägar, antingen lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) eller anläggningslagen (1973:1149, AL) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL), i situationer där förhållandena kan vara likartade. Det är ofta traditionen i orten som av- gör vilket regelsystem som tillämpas. Genom att EVL upphävs blir kvar ett enda regelsystem som kan tillämpas på samtliga enskilda vägar. Detta leder till ökad förutsägbarhet och begriplighet för såväl enskilda fastig- hetsägare som allmänheten. Regleringen för enskilda vägar kommer i huvudsak att stämma överens med vad som gäller för andra gemensam- hetsanläggningar. Några nya särbestämmelser föreslås beträffande gemensamhetsanlägg- ningar som avser vägar. Särbestämmelserna, som inte är begränsade till enskilda vägar inom tätbebyggda områden, gäller framför allt möjligheter att upplåta rätt att använda befintliga vägar som ett alternativ till del- tagande i en gemensamhetsanläggning. Huvudprincipen att fastighets- samverkan skall ske genom inrättande av gemensamhetsanläggningar rubbas dock inte. Särbestämmelserna bör ses mot bakgrund av att vägar ingår som en nyttighet i majoriteten av samtliga gemensamhetsanlägg- ningar. Genom att de befintliga vägföreningarna och vägsamfälligheterna enligt EVL övergår till att vara gemensamhetsanläggningar kommer tyngdpunkten i AL att ytterligare förskjutas mot enskilda vägar. formella engagemang enligt EVL är betydande. För när- varande handlägger ett tjugotal olika typer av ärenden bort- sett från trafiksäkerhetsbestämmelserna. En stor del av uppgifter gäller bevakning av allmänna intressen. upp- gifter är inte av samma omfattning enligt AL eller SFL och regeringens förslag innebär inte någon ändring på den punkten. I flera fall fullgör lantmäterimyndigheterna eller domstolarna de uppgifter i AL och SFL som länsstyrelserna nu har i EVL. Vissa uppgifter försvinner helt, t.ex. obligatoriskt utseende av styrelseledamot i vägförening. Detsamma gäller möjligheten till underställning. Vidare har enligt EVL upp- gifter som avser att skydda enskilda intressen och minoritetsintressen, såsom handläggning av överklaganden rörande vägförenings samman- trädesbeslut eller uttaxering eller tillstånd till att ta upp lån. Några mot- svarande uppgifter har inte enligt AL och SFL. En konsek- vens av utredningsförslaget är att roll avseende enskilda vägar kommer att reduceras till förmån för framför allt lantmäterimyn- digheterna. Vissa ärendetyper som handlägger är vanliga, t.ex. ut- seende av styrelseledamöter, överklaganden av stämmobeslut och debite- ringslängder. Andra förekommer tämligen sällan på grund av att så få vägföreningar har nybildats sedan AL trädde i kraft eller på grund av att de inte tillämpas ofta i praktiken, t.ex. ärenden om tillstånd till lån och ärenden som rör trafiksäkerhetsbestämmelserna. Marginellt kan vissa resurser komma att frigöras hos länsstyrelserna när EVL upphävs. De personella förändringarna torde bli obetydliga eftersom de flesta länsstyrelser i stor utsträckning använt den kompetens som finns i lantmäteriorganisationen. har överlantmätaren varit föredragande eller på annat sätt deltagit i handläggning av enskilda vägfrågor. Genom omorganisationen av fastighetsbildnings- myndigheterna, fastighetsregistermyndigheterna och överlantmätarmyn- digheterna till en statlig lantmäterimyndighet för varje län, , har förutsättningarna för detta samarbete förändrats. handlägger länsstyrelserna frågor om förordnande av förrättningsman och andra ärenden enligt 3 kap. EVL kostnadsfritt för vägföreningarna. För motsvarande handläggning enligt AL kan lantmäte- rimyndigheterna ta ut avgifter. Länsstyrelsernas minskade kostnader kommer således inte att föranleda ett ökat ekonomiskt åtagande hos lantmäterimyndigheterna. Det offentliga åtagandet blir därför mindre. I detta sammanhang skall nämnas att har en relativt om- fattande rådgivningsverksamhet till vägföreningarna. Den kommer att begränsas till de föreningsrättsliga frågor som länsstyrelserna handlägger enligt SFL. Detta torde inte innebära några olägenheter för de enskilda väghållarna. Såväl lantmäterimyndigheterna som och dess väg- och trafikregioner bistår med rådgivning. Det kan nämnas att en konsekvens av de föreslagna övergångsbestäm- melserna är att endast vägsamfälligheter eller vägföreningar enligt EVL med fastställda stadgar kommer att anses som samfällighetsföreningar enligt SFL. Det är inte helt ovanligt att samfälligheterna har underlåtit att fastställa stadgar. Det kan därför förväntas bli en ökad tillströmning av denna ärendetyp till länsstyrelserna innan lagstiftningen träder i kraft. Effektivare förrättnings- och ärendehandläggning I jämförelse med en vägföreningsförrättning kan en förrättning enligt AL med prövning av den individuella nyttan för varje fastighet och fast- ställande av andelstal och eventuella föreskrifter beträffande andelstalen möjligen bli dyrare. Naturligtvis växlar förutsättningarna från fall till fall beroende på om lika andelstal kan fastställas osv. En viss fördyring kom- penseras emellertid av att systemkostnaderna sjunker med ett enhetligt regelsystem. Man slipper att upprätthålla dubbla kompetenser, vilket gör det enklare för lantmäterimyndigheterna att åstadkomma en rationell hantering av förrättningar och ärenden som rör enskilda vägar. Det kommer att innebära ekonomiska vinster att upplåtelse- och ersättning- frågorna alltid kan avgöras av samma myndighet och i ett sammanhang när parterna inte är överens. Förvaltningen av gemensamhetsanläggningar kommer att underlättas av att i huvudsak samma regler gäller för enskilda vägar som för andra gemensamma anläggningar. Befintliga vägsamfälligheter och vägföre- ningar förs in under SFL:s förvaltningssystem. Det kommer därmed att bli möjligt att låta en samfällighetsförening förvalta olika gemensam- hetsanläggningar när detta bedöms vara effektivt. I områden där det nu förekommer vägföreningar och gemensamhetsanläggningar som avser andra behov än vägar, t.ex. va-anläggningar med i princip samma delägarkrets, kan förvaltningen underlättas påtagligt och förvalt- ningskostnaderna sänkas. Även den förenklingsmöjlighet som rättighets- upplåtelser direkt till en samfällighetsförening innebär och den nya möj- ligheten att på ett enkelt sätt anpassa andelstalen till ändrade förhållanden kommer att påverka förvaltningskostnaderna. Ajourhållningen av an- delstalen kommer att förbättras utan att förvaltningskostnaderna ökar nämnvärt. Detta ger rättvisare kostnadsfördelning och mer ordning och reda i registren. Det senare är en bra grund om man vill gå vidare med tankarna på att redovisa andelstalen i fastighetsregistret. Tydligare förutsättningar vid plangenomförande Förslaget att det skall bli möjligt för lantmäterimyndigheterna att för- ordna syssloman för att utföra en gemensamhetsanläggning påverkar både enskilda och allmänna intressena. För den enskilde som som har intresse av anläggningen förstärks skyddet. De ökade möjligheterna till verkställighet får även anses innebära ett förstärkt skydd för de allmänna intressena genom att möjligheterna till plangenomförande påverkas. För kommunerna innebär övergången till ett enhetligt regelsystem att förut- sättningarna för plangenomförandet blir tydligare vid planläggning av bebyggelse och vägar.