prop · GK0363 · 1997-01-01 00:00:00 — bedriver inspektionsverksamhet gentemot arbetsplatserna och får enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen (1977:1160) (AML) meddela de förelägganden och förbud som behövs för att arbetsmiljölagen eller föreskrifter som kan meddelas med stöd av lagen skall efterlevas. Inspektionen vidtar även i övrigt de åtgärder som tillsynen ger anledning till. följer och bevakar således arbetsmiljön och arbetsmiljöarbetet på arbetsplatserna och ser till att arbetsgivaren följer de regler som gäller beträffande arbetsmiljön och rehabiliteringsverksamheten. arbetar i första hand förebyggande så att arbetsmiljörisker upptäcks och avhjälps innan några skador har inträffat. kan ingripa om arbetsmiljön behöver åtgärdas för att, enligt kraven i AML, anpassas efter en enskild arbetstagares behov. När det gäller rehabiliteringsverksamheten är det uppgift att se till att arbetsgivaren uppfyller kraven i AML så att det i dennes verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet, vilket innebär att det måste finnas bl.a. rutiner, resurser m.m. för verksamheten. Samhallskoncernen skall ge ett meningsfullt och utvecklande arbete till arbetslösa personer som söker arbete genom arbetsförmedling- en/och på grund av fysiska, psykiska, intellektuella eller socialmedicinska handikapp inte kan få arbete på den reguljära marknaden. Inom affärsområdet säljer och utvecklar de regionala dotterbolagen rehabilitering genom praktisk arbetsträning i reell arbetsmiljö. Rehabtjänster vänder sig till personer som är långtidssjuka. Vidare säljs konsulttjänster inom arbetslivsinriktad rehabilitering. Den dominerande kunden är . Övriga kunder är privata och offentliga arbetsgivare. Sjuk- och arbetsskadekommittén (1993:7) har bl.a. haft till uppgift att analysera och föreslå åtgärder som ger drivkrafter för arbetsgivare att förebygga sjukdom och skador. Kommittén har vidare haft till uppgift att lämna förslag till hur ansvarsfördelningen för rehabiliteringsarbetet kan göras tydligare. (A 1994:01) har tillsammans med Sjuk- och arbetsskadekommittén haft i uppdrag att se över hur arbetsmarknadspolitiken bättre kan stödja svaga grupper på arbetsmarknaden. En gemensam uppgift för Sjuk- och arbetsskadekommittén och har även varit att undersöka hur en bättre samverkan kan uppnås mellan olika inblandade parter vad gäller förebyggande insatser och rehabilitering. Översynen har dels gällt rehabilitering av sjukskrivna anställda som sker ute på arbetsplatsen, dels rehabilitering av utsatta grupper som saknar förankring på arbetsmarknaden. Sjuk- och arbetsskadekommittén har i sitt slutbetänkande (SOU 1996:113) funnit att rehabiliteringsreformens intentioner har fått ett alltför litet genomslag. Trots att rehabiliteringsarbetet länge inriktats mot att få till stånd insatser har detta inte skett. Arbetsgivaransvaret är inte tillräckligt preciserat. Den ekonomiska ansvarsfördelningen samt ansvaret för rehabiliteringsutredningarna mellan arbetsgivaren och är oklar, vilket ger en dålig drivkraft för tidiga insatser. Av den kartläggning och probleminventering som kommittén gjort framgår att det endast i mindre utsträckning finns behov av regeländringar. Det huvudsakliga problemet är snarare att det saknas en mer konsekvent genomförd metodik i rehabiliteringsarbetet. Försäkringskassorna bör i större utsträckning arbeta offensivt och arbetsplatsinriktat för att tidigt fånga upp behov av rehabilitering. En satsning på förebyggande arbetsmiljöinsatser, arbetsanpassning och tidiga rehabiliteringsåtgärder är företagsekonomiskt Behovet av gemensamma mål Rehabilitering är som tidigare angetts ett samlingsbegrepp för alla åtgärder av medicinsk, psykologisk, social, arbetslivsinriktad samt yrkesinriktad art som skall hjälpa personer att återgå till ett normalt liv. De olika rehabiliteringsinsatserna flyter ofta in i varandra, som varje myndighet har egna infallsvinklar på och sin egen begreppsapparat om rehabilitering. Erfarenheterna av de senaste årens rehabiliteringsarbete pekar just på bristen på samsyn vad gäller verksamhetsmålen. De olika myndigheterna har sina egna mål. Ofta drar de inte åt samma håll vilket leder till motstridiga prioriteringar. Nödvändigheten av att samordna resurser för att förbättra rehabiliteringsarbetet har tagits upp i olika sammanhang . Det finns ett behov av att mer effektivt uttnyttja de samlade resurserna för att bättre kunna tillgodose enskilda människors behov av stödåtgärder. Människor med långvarig arbetslöshet, psykosociala eller hälsomässiga problem kan lätt hamna i en gråzon mellan de olika systemen eftersom de inte renodlat faller inom någon viss myndighets ansvarsområde. Detta kan ofta leda till en rundgång mellan , , arbetsförmedlingen och hälso- och sjukvården med kortsiktiga och ineffektiva insatser som följd. Genom bättre samverkan kan man förkorta de tider då människor står utanför arbetslivet. Grupper av individer med behov av särskilt stöd I många fall orsakas nedsatt arbetsförmåga av en blandning av medicinska, psykologiska, sociala och arbetsmarknadsrelaterade problem. Samspelet mellan de olika ersättningssystemen är därför särskilt viktig. En tydligare avgränsning av socialförsäkringen kan medföra att kraven på arbetsmarknadpolitik, arbetslöshetsförsäkring och socialbidrag ökar. som gränsdragningen mellan olika försäkringsgrenar görs tydlig är det viktigt att upprätthålla en helhetssyn på individens situation och att regelsystem samspelar så att en arbetslivsinriktad rehabilitering kommer till stånd. De grupper som kan antas ha behov av särskilt stöd är enligt Sjuk- och arbetsskadekommitténs bedömning arbetslösa sjukskrivna, personer med funktionshinder/arbetshandikapp, unga handikappade, psykiskt störda och personer med psykosocial ohälsa. Arbetslösa sjukskrivna är en växande grupp som ofta har andra psykiska, sociala eller missbruksrelaterade problem. En effektivitetsgranskning som genomförts av () "Rehabilitering av arbetslösa sjukskrivna" () visar att de långsiktiga resultaten vad gäller gruppen arbetslösa sjukskrivna ligger långt ifrån vad man hoppades på vid reformeringen av rehabiliteringsverksamheten. Det delade huvudmannaskapet mellan och arbetsförmedlingen/innebär problem i rehabiliteringen av denna grupp. RRV anser att alternativa lösningar när det gäller huvudmannaskapet bör prövas och pekar på en rad effektivitetsproblem som rör verksamhetsmålen, incitament och ersättningsnivåer, tydligare styrning av kassornas arbete, förtydligande av samordnande roll, behovet av prioritering, förändrad organisation, behov av rehabiliteringsplaner samt oklarheter vad gäller finansiering. RFV har i sin - Arbetslöshet och sammansatta riskfaktorer (RFV REDOVISAR 1996:14) funnit att de som är arbetslösa, långvarigt sjukskrivna och dessutom har andra problem som social isolering, missbruk och psykiska problem behöver ha samordnad hjälp. RFV konstaterar att för att gruppen med sammansatta problem inte skall öka är det viktigt att tillsammans med arbetsförmedlingen tidigt identifierar behoven av rehabilitering hos arbetslösa sjukskrivna. Rapporten visar att det är viktigt att se den sam- lade problembilden och att sjukskrivna med sammansatta problem behöver ha samordnad hjälp från , sjukvården, och arbetsförmedlingen på orten. Sjuk- och arbetsskadekommitténs förslag om samordnad rehabilitering Sjuk- och arbetsskadekommittén föreslår att , arbetsförmedlingen och kommunen bildar en samverkansorganisation på lokal nivå för planering och beställning av rehabiliterings- och andra arbetsförberedande insatser för personer som är aktuella hos olika rehabiliteringsaktörer eller som till följd av förändrade regler för ohälsoförsäkring och arbetslöshetsersättning inte längre uppfyller villkoren för dessa ersättningar. Utgångspunkten är att de myndigheter som har försörjningsansvar har ett intresse av att samverka för att få till stånd effektivare rehabiliterings- insatser och lägre kostnader. Varje myndighet har i grunden sitt sektorsansvar. Förslaget rör endast samverkan kring de grupper av individer som riskerar att befinna sig i gränslandet mellan myndigheterna och deras ersättningssystem. Organisationen föreslås finansieras genom att de samverkande myndigheterna skjuter till medel i förhållande till i vilken omfattning de beräknar att använda organisationen. skall vara en lokal planerings- och beställarorganisation som disponerar resurser för försörjning samt rehabiliterings- och sysselsättningsåtgärder. - en kartläggning av lokala samverkansprojekt inom rehabiliteringsområdet För att komplettera pågående utredningar tillkallade regeringen som tidigare nämnts en särskild utredare som fick i uppdrag att kartlägga olika lokala samverkansprojekt inom rehabiliteringsområdet mellan huvudmän som har näraliggande verksamheter. Studien syftade till att få fram ett fördjupat kunskapsunderlag som svarar mot behovet att hitta rationella former för samverkan och finna en struktur som fungerar för utsatta grupper. Den särskilde utredaren lämnade sitt betänkande - en kartläggning av lokala samverkansprojekt inom rehabiliteringsområdet (SOU 1996:85 ) till regeringen . Utredningen konstaterar bl.a. att det inte är brist på pengar som är det största problemet. Det är i stället de regelverk som styr vem som får disponera medlen och för vilka ändamål dessa medel får användas. Vidare finner utredningen att det finns risker med att blanda och ge från olika kassor, som har olika syften och skilda finansiärer. Att utveckla en friare mål- och resultatstyrd användning av medel avsedda för samverkansprojekt är därför av stor betydelse. Detta måste dock kombineras med en systematisk resultatuppföljning. Utredningens slutsats är att det går att uppnå betydande samverkanseffekter utan att sammanläggning av olika medel är nödvändig. Den lösning som förordas innebär att samverkansprojekt bör ha en gemensam ram för åtgärder och insatser, men att de ekonomiska besluten fattas av respektive myndighet/förvaltning. Övriga pågående utredningar och försöksverksamheter Regeringen har på flera sätt uppmärksammat behovet av förbättrad samverkan mellan huvudmän med näraliggande verksamheter. Frågan har varit och är aktuell i flera utredningar. Alkoholpolitiska kommissionen efterlyste en översyn som tydliggör var gränslinjen går för hälso- och sjukvårdens, , arbetslivets och försäkringskassornas rehabiliteringsansvar (SOU 1994:24 och 27). pågår konkreta försök på lokal nivå med finansiell samordning mellan hälso- och sjukvård och socialförsäkring. Försökstiden har förlängts till utgången av . Syftet med försöksverksamheten är att skapa drivkrafter inom systemen för socialförsäkring och för hälso- och sjukvård för ett bättre utnyttjande av de gemensamma resurserna. och har överlämnat en gemensam utvärderingsrapport till regeringen (Finansiell samordning 1997:1) . Av rapporten framgår bl.a. att samarbetet mellan de deltagande organisationerna påtagligt har förbättrats och att viktiga insatser har kunnat göras i försöket för att skapa insikt och medvetenhet om vilka fördelar som kan utvinnas för patienter och försäkrade av gemensamma insatser. I ytterligare en försöksverksamhet ingår också . Sådan försöksverksamhet får bedrivas - inom tio lokala områden. Godkännande finns för fyra kommuner, medan ytterligare ett antal ansökningar behandlas. och har i ytterligare en lägesrapport lämnat en översikt och analys av de utvärderingar som utförs inom försöksområdet (Finansiell samordning 1997:2) . Ett underlag för Sjuk- och arbetsskadekommitténs arbete är erfarenheterna från de projekt som finansierats inom ramen för de s.k. Dagmarpengarna. har särskilda medel avsatts inom ramen för ersättningarna från sjukförsäkringen för rehabiliterings- och behandlingsinsatser inom hälso- och sjukvården. Det övergripande målet med medlen är att öka kapaciteten inom den medicinska rehabiliteringen för att snabbare återföra människor till arbetslivet eller till ett aktivt liv i övrigt. Frågor om samverkan mellan myndigheter har även uppmärksammats i social försäkring (1994:81) samt i slutbetänkande (SOU 1994:139 ). I uppdraget till (dir 1995:35) ingår att lämna förslag till hur bostadsområdena bättre skall ta tillvara sina totala resurser utan hinder av traditionella uppgiftsgränser. Kommittén skall föreslå behövliga förändringar av lagteknisk, finansiell och organisatorisk natur för att man skall kunna uppnå en bättre samverkan mellan myndigheter. Också behandlade frågor om samverkan och pekade på framgångsrika samarbetsprojekt där personal från , och arbetsförmedlingen kunnat ge effektivare stöd till grupper med svårigheter på arbetsmarknaden (SOU 1990:36). De resurser som finns i bostadsområdena ansågs vara tillräckliga men kunde användas effektivare genom ökad samverkan. Den s.k. CESAR-gruppen bestående av representanter för , , , Arbetarskyddsstyrelsen och dåvarande Arbetslivsfonden redovisade en rapport om gemensamma insatser för arbetsrehabilitering. Gruppen uppmärksammade i sin rapport vikten av tydliga samverkanssignaler från centrala myndigheter samt gemensamma målformuleringar för samverkansarbetet på lokal nivå. CESAR-gruppen framhöll den lokala utvecklingen av samverkansformer och betonade möjligheten till lokala försök. har lämnat en lägesrapport (1996:5) om försöken med primärvård. Den slutliga utvärderingen presenteras . Primärvårdsförsöket, som avsåg perioden - 1996, har förlängts till och med utgången av . Av de sju försöksområdena fortsätter endast tre . Av rapporten framgår bl.a. att tidigare gränsdragningsproblem mellan huvudmännen tycks ha förskjutits till problem mellan olika verksamhetsområden inom huvudmannaskapet. Goda kontakter och stort engagemang synes viktigare än verksamhetens organisation och huvudmannaskap. fäster i rapporten uppmärksamhet på den idédebatt och de samhällsexperiment som pågår om finansiering, organisering och samordning av samhällets välfärdsanordningar. Primärvårdens framtida finansiering, organisation och innehåll bör därför bedömas i förhållande till de sammantagna erfarenheter som pågår med finansiell samordning mellan socialförsäkring och hälso- och sjukvård samt mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och socialtjänst. tog i sitt betänkande 1994/95:SfU17 bl.a. upp frågan om fyrpartssamverkan. Mot bakgrund av tilläggsdirektiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén samt resultatet av en förstudie i det s.k. Finspångspro- jektet ansåg socialförsäkringsutskottet att det var dags att ta ytterligare ett steg i utvidgningen av försöksverksamheten med finansiell samordning mellan , och hälso- och sjukvården och inlemma även arbetsmarknadsmyndigheterna i försöken. Utskottet föreslog ett tillkännagivande om att regeringen borde bereda frågan och återkomma till med ett förslag. följde utskottets förslag (rskr. 1994/95:344). I enlighet med beslut (prop. 1995/96:148, bet. 1995/96:AU13, rskr. 1995/96:223) håller en arbetsmarknadspolitisk försöksverksamhet på att byggas upp i ett stort antal kommuner. Syftet är att finna former för lokal samverkan inom det arbetsmarknadspolitiska området mellan staten - i form av arbetsförmedlingar - och kommuner för att effektivisera användningen av offentliga medel. 7.2 Arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering ------------------------------------------------------- |Regeringens bedömning: Någon ändring bör inte göras av de| |nuvarande reglerna. En utredning bör tillsättas med | |uppgift att utreda arbetsgivarens åtgärds- och | |kostnadsansvar samt gränsdragningsproblematiken mot | |andra rehabiliteringsaktörer. Sjuk- och arbetsskadekommitténs förslag: Arbetsgivaren bör ha kontakt med en anställd som drabbats av sjukdom för att göra en prövning av behovet av rehabiliteringsinsatser samt vid behov ha kontakt med försäkrings- kassan. innebär ansvaret att arbetsgivaren bör genomföra de åtgärder som behövs för att den anställde skall kunna återgå eller vara kvar i sitt arbete samt fortlöpande informera . Arbetsgivarens rehabiliteringsansvar bör innefatta även ett ekonomiskt ansvar. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna instämmer i att arbetsgivarens ansvar måste förtydligas, men anser inte att kommitténs förslag bidrar till att undanröja nuvarande gränsdragningsproblematik. Dessa instanser är bl.a. , och . i (LO) och saknar precisering av hur långt det ekonomiska ansvaret sträcker sig. LO påpekar dessutom att det saknas effektiva sanktioner mot arbetsgivaren. anser att incitamenten för ett arbetsgivarengagemang efter sjuklöneperioden är allt för svaga. Akademikers centralorganisation, , Handikappförbundens centralorganisation, , , Förbundet i , m.fl. befarar att ett utökat arbetsgivaransvar för sjuklön och rehabilitering kan medverka till att utestänga funktionshindrade från arbetslivet. Flera av de remissinstanser som avstyrker kommitténs förslag, bl.a. , , och ifrågasätter rimlig- heten i att arbetsgivaren ska stå för rehabiliteringsåtgärder som ligger utanför arbetsplatsen. Några remissinstanser är positiva till föreslagna åtgärder, bl.a. , och . Föreningen svensk företagshälsovård stöder kommitténs grundidé men anser att före- tagshälsovården bör få en mer framträdande roll vid intygsskrivning och utredning. Skälen för regeringens bedömning: Arbetsgivaren har, som framgått av föregående avsnitt, ett förstahandsansvar för den arbetslivsinriktade rehabili- teringen. Detta rehabiliteringsansvar syftar till att återställa den enskildes arbetsförmåga. Enligt 22 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) skall den försäkrades arbetsgivare, i samråd med den anställde, svara för att behov av rehabilitering klarläggs - oavsett om orsaken till att behov uppstått är arbetsrelaterad eller inte - och för att åtgärder vidtas. Arbetsgivare skall, om det inte framstår som obehövligt, påbörja en rehabiliteringsutredning när den anställde varit helt eller delvis frånvarande från arbetet än . En sådan rehabiliteringsutredning skall även påbörjas när den försäkrades arbete ofta har avbrutits av kortare sjukperioder eller när den anställde begär det. Huvudregeln är att utredningen skall tillställas för sjukanmälan. Om den försäkrade så medger, skall utredningen genomföras i samråd med den försäkrades arbetstagarorganisation. I motiven till dessa bestämmelser uttalas att bör ha ansvar för att följa upp och utvärdera hur rehabiliteringsverksamheten i stort fungerar i området. bör även se till att arbetsgivarna fullgör vad som faller inom deras ansvar (prop. 1990/91:141 s. 50). I AFL finns inga bestämmelser om sanktioner som är möjliga att rikta mot en arbetsgivare som inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen. Enligt förarbetena kommer det att finnas en lämplig ordning för bevakning av att åliggandena i lagstiftningen efterlevs genom arbetsmiljölagens (1977:1160) (AML) tillsyns- och sanktionssystem. Om det framkommer att arbetsgivaren försummar sitt ansvar enligt AFL för rehabilitering i enskilda fall kan det vara skäl att väcka frågan om arbetsgivarens organisation för arbetsanpassning och rehabilitering är tillfredsställande. Enligt förarbetena (prop. 1990/91:140 s. 50 f) bör Yrkesin- spektionen i sådana situationer kunna överväga lämpliga åtgärder enligt AML. har således ett tillsynsansvar utan att vara tillsynsmyndig- het. Tillsynsansvaret kan endast utövas indirekt genom och av . Enligt Sjuk- och arbetsskadekommittén har rehabiliteringsreformens intentioner fått alltför litet genomslag. Trots att rehabiliteringsarbetet länge inriktats mot att få till stånd insatser har detta inte skett. Arbetsgivaransvaret är inte tillräckligt preciserat. Den ekonomiska ansvarsför- delningen mellan arbetsgivaren och är oklar. Det råder också oklarheter i regelverket när det gäller ansvaret för rehabiliteringsutred- ningarna. I sin probleminventering konstaterar kommittén att merparten av problemen avser brister i arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet på ar- betsplatserna samt i relationerna mellan å ena sidan och arbetsplatserna och å andra sidan och . Kommittén anser vidare att dagens problem bara till en mindre del har sin grund i ett behov av regeländringar. Det huvudsakliga problemet tycks vara att det saknas en mera konsekvent genomförd metodik i rehabiliteringsarbetet. Det finns därför enligt kommittén inte någon anledning att förändra de grundläggande linjerna i dagens lagstiftning. Tidig, aktiv och samordnad rehabilitering bör även fortsättningsvis vara den fastslagna inriktningen. Däremot finns det skäl att förstärka, och till en del ompröva, de förutsättningar som ligger till grund för dagens insatser. Kommittén har i sitt resonemang berört de skilda förutsättningarna för små och stora företag att uppfylla rehabiliteringsansvaret. Kommittén konstaterar i samband därmed att de små företagen har sämre förutsättningar i de flesta avseenden, t.ex. kostnader för åtgärder på arbetsplatsen, kompetensen att göra rehabiliteringsutredningar, kunskapen om sina skyldigheter i olika avseenden, möjligheten att göra omplaceringar, personalekonomiska kunskaper m.m. Som inledningsvis nämnts har den allmänna sjukförsäkringen som två viktiga syften att dels medverka till ett effektivt förebyggande arbetsmiljöarbete, dels bedriva tidiga, aktiva och samordnade rehabiliteringsåtgärder. Arbetsplatserna är därmed en viktig utgångspunkt för sjukförsäkringens verksamhet. Arbetsgivarnas roll och ansvar blir en betydelsefull faktor för hur verksamheten kan bedrivas och utvecklas. Regeringen delar således Sjuk- och arbetsskadekommitténs uppfattning om arbetsgivarens betydelse för rehabilitering av den enskilde. Regeringen kan även instämma i flertalet av kommitténs slutsatser när det gäller problematiken med nuvarande regelverk. Arbetsgivaransvaret är inte tillräckligt preciserat. Det råder också oklarheter i regelverket när det gäller den ekonomiska ansvarsfördelningen mellan arbetsgivaren och samt ansvaret för rehabilite- ringsutredningarna. Sjuk- och arbetsskadekommitténs förslag bidrar emellertid enligt regeringens mening inte till att undanröja nuvarande oklarheter vad gäller bl.a. gränsdrag- ningsproblematiken mellan arbetsgivaren och försäkringskassa. Kommittén har t.ex. inte närmare preciserat hur långt arbetsgivarens kostnadsansvar skall sträcka sig eller vilka rehabiliteringsåtgärder som skall ingå i ansvaret. En annan fråga som inte har fått sin lösning är om detta ansvar skall omfatta samt- liga arbetsgivare, dvs. Visserligen berör kommittén de skilda förutsättningar som små och stora företag har att uppfylla reha- biliteringsansvaret. Några slutsatser dras emellertid inte. Regeringen anser mot denna bakgrund, i likhet med flertalet remissinstanser, att föreliggande underlag inte räcker för att ändra nuvarande regler om arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar. Regeringen har emellertid för avsikt att tillsätta en utredning med uppgift att utreda denna fråga. En sådan utredning bör bl.a. utreda när arbetsgivarens kostnadsansvar skall inträda och hur långt det skall sträcka sig. Utredningen bör även belysa små och stora företags skilda förutsättningar att fullgöra det rehabiliteringsansvar som ålagts dem. Vidare bör utredas gränsdragningsproblematiken gentemot övriga rehabiliteringsaktörer. Sjuk- och arbetsskadekommittén har även berört företagshälsovårdens betydelse för enskilda arbetsgivare när det gäller rehabilitering. Genom beslut lämnade regeringen ett förnyat uppdrag avseende företagshälsovården till Stats- kontoret. I uppdraget har bl.a. ingått att belysa och analysera företagshäl- sovårdens tjänsteutbud samt arbetssätt i förhållande till företag, förvaltning och deras anställda. I uppdraget har vidare ingått att göra en lägesbeskrivning beträffande branschens arbete med att införa en kvalitetssäkringsmodell för företagshälsovården. Statskontoret har överlämnat sin rapport (1997:2) till regeringen. Inom bereds frågan om vilka åtgärder som behöver vidtas för att bygga vidare på och upprätthålla en bra företagshälsovård