prop · GK03100D1 · 1997-01-01 00:00:00 — Intäktsränta skall beräknas efter en nivå, medan kostnadsränta skall beräknas efter tre olika nivåer. Intäkts- och kostnadsräntorna skall utgå från en basränta som i sin tur baseras på sexmånaders statsskuldväxlar. Basräntan skall ändras först om räntan på statsskuldväxlarna ändrats med minst en procent-enhet. Räntan skall inte vara skattepliktig respektive avdragsgill vid inkomsttaxeringen. Utredningens förslag stämmer i allt väsentligt överens med regeringens förslag. Utredningen har dock föreslagit att basräntan skall ändras först om räntan på sexmånaders statsskuldväxlar ändrats med minst två pro- centenheter. Remissinstanserna ställer sig i stort bakom utredningens förslag. Flera menar dock att visserligen ger ett system med räntor i stället för avgifter bättre överskådlighet men den föreslagna författningsregleringen är oklar och svår att förstå. anser att oönskade tröskeleffekter undviks i det föreslagna systemet som tillräckligt höga kostnadsräntor kan väntas fungera som bra och kontinuerligt verkande incitament för skattskyldiga att fullgöra sina skatte- och avgiftsåligganden. påpekar att den skattskyldige kan komma att få betala t.ex. i ränta medan staten betalar för sin egen upplåning. Detta förslag till ren subvention är enligt kontorets mening orimligt. Att den skattskyldige inte klarar av att följa räntan på sitt skattekonto om den ändras ofta, anser kontoret vara ett mycket tunt motiv. Även när räntan räknas enligt utredningens förslag till mellannivå (av basräntan) leder det vid vissa räntelägen till en ren subvention. Statens löne- och pensionsverk ifrågasätter om inte syftena med en ränta kan uppnås genom att, såsom i räntelagen, låta diskontot ökat med ett antal procentenheter utgöra kostnadsräntan och diskontot eventuellt minskat med ett antal procentenheter utgöra intäktsräntan. tillstyrker att räntan baseras på en basränta. Vid bestämmandet av basräntan bör dock övervägas att utgå från statslåneräntan. Motivet för detta är att begränsa antalet olika ränteunderlag som används i skattesammanhang. Samfundet anser också att räntorna skall vara skattepliktiga respektive avdragsgilla. Skälen för regeringens förslag: I nuvarande system finns inte mindre än sex olika räntor och ränteliknande avgifter; dröjsmålsavgift, anståndsränta, respitränta, kvarskatteavgift, restitutionsränta och ö-skatte- ränta. Räntorna och avgifterna är inte skattepliktiga eller avdragsgilla vid inkomsttaxeringen. Räntenivåerna i dagens system kan vad gäller kost- nadsräntorna hänföras till tre olika ''''''''typsituationer''''''''. Den första är den då den skatt- eller avgiftsskyldige inte betalar i rätt tid. I nuvarande system påförs i detta fall en dröjsmålsavgift som vid en dags försening uppgår till av skattebeloppet. Detta motsvaras av en effektiv inte avdragsgill ränta på . En annan situation är den årliga avstämningen mellan preliminär och slutlig skatt. Ett underuttag av preliminär skatt leder under vissa förut- sättningar till att kvarskatteavgift påförs. Kvarskatteavgiften Ä omräknad till effektiv ej avdragsgill ränta Ä uppgår till beroende på den kvarstående skattens storlek och tidpunkten för betalning. Den tredje situationen rör omprövningsbeslut och anstånd med betalning av skatt eller avgift. I nuvarande system utgår i dessa fall en respit- respektive anståndsränta som Ä omräknad till effektiv ränta Ä är . Intäktsräntorna, dvs. restitutionsränta och ö-skatteränta, håller samma nivå som kostnadsräntan i den sist beskrivna situationen. Administrativa skäl och systemets överskådlighet för de skatt- och avgiftsskyldiga talar givetvis för att det bör finnas endast en nivå på kostnadsräntan och en nivå på intäktsräntan. Frågan är om ett sådant system uppfyller kraven på Ä för kostnadsräntan Ä kreditkompensation och tillräckligt påtryckningsmedel och Ä för intäktsräntan Ä att ge en rimlig ersättning till den skatt- och avgiftsskyldige särskilt då en tidigare fastställd skatt eller avgift sänks, men också i de fall ett konto löpande uppvisar ett överskott. Sägas bör emellertid att avsikten inte är att räntenivån skall uppmuntra den skatt- eller avgiftsskyldige till att ha medel innestående på kontot. Räntorna i skattekontosystemet skall i allt väsentligt fylla samma funktioner som dröjsmålsavgiften, anståndsräntan, respiträntan, kvarskatteavgiften, restitutionsräntan och ö-skatteräntan. Motiven för de nuvarande bestämmelserna om ränta och avgift är som nämnts delvis olika beroende på vilken ränta eller avgift som är i fråga. Det saknas enligt regeringens mening anledning att frångå grundprinciperna för en sådan räntesättning. I avsnitt 9. 3 har vi föreslagit att betalningar i skattekontosystemet skall knytas till två bestämda förfallodagar , den 12 (den 17) och den 26. En effektiv och väl fungerande ordning med specifikt angivna betalningstillfällen förutsätter medel som verkar för att betalningar fullgörs i rätt tid. Med hänsyn till betydelsen för det allmänna av att betalningsskyldigheten avseende fordringar på skatter och avgifter som tillkommer staten fullgörs i rätt tid finns det även i det nya systemet behov av någon form av betalningsfrämjande påtryckningsmedel. Först bör emellertid sägas att skatt- och avgiftsskyldiga i huvudsak betalar skatter och avgifter i föreskriven ordning. Det gäller i princip oavsett vilken slags sanktion som följer av att betalningstiderna inte efterlevs. Men att det behövs ett generellt incitament av något slag för att undvika för sena betalningar torde vara oomstritt. Som utredningen påpekat berör de påtryckningsmedel som används för att få till stånd rättidiga betalningar i praktiken bara den del av skatte- och avgiftsbetalarkollektivet som bryter mot meddelade föreskrifter om när skatter och avgifter skall betalas. Den som sköter sina betalningar berörs inte. fungerar dröjsmålsavgiften som påtryckning på de skatt- och avgiftsskyldiga att betala . Dröjsmålsavgiften ökar stegvis med dröjsmålets längd ända till dess att en fordran är betald, preskriberad eller har fallit bort på annan grund. Som nämnts i det tidigare (se bl.a. avsnitt 11.1) är avsikten att krediteringar i ett skattekonto skall ske utan inbördes koppling till debiteringarna. I stället skall en likafördelningsprincip tillämpas. I ett skattekontosystem kan därför en avgift konstruerad som dröjsmålsavgiften svårligen hanteras, eftersom den kräver bl.a. att det kan fastställas vilken skatt eller avgift som är obetald en viss förfallodag. Ett administrativt enklare och mera förutsägbart påtryckningsmedel bör därför väljas. Det finns olika sätt att åstadkomma den påtryckning som behövs för att betalningar skall göras i rätt tid. Ett bland flera alternativ som utredningen har övervägt är en slags försenings- eller dröjsmålsavgift på sena betalningar, dvs. på det underskott på ett skattekonto som kan konstateras när förfallodagen passerats. Ett annat alternativ är att ta ut en underskotts- eller kostnadsränta som får sättas till en eller flera nivåer så att den tillräckligt styr betalningarna till förfallodagen. Det är också möjligt att kombinera dessa alternativ. Vid en jämförelse med dröjsmålsavgiftens konstruktion är det väsentligt enklare och tydligare att ha en enhetligt beräknad ränta som påförs den skatt- eller avgiftsskyldige om betalningsskyldigheten inte har fullgjorts i rätt tid. En löpande ränteberäkning inbegriper ett kontinuerligt och incitament för den skatt- och avgiftsskyldige att betala sina skatter och avgifter. Påtryckningen vid förfallodagen och varje tidpunkt härefter är lika stor. Tröskeleffekter i samband med olika avstämningstidpunkter undviks. Enligt utredningens mening är nämnda förhållanden en avgörande fördel jämfört med ett avgiftssystem i form av en dröjsmålsavgift eller liknande. Vi delar utredningens uppfattning. Enligt regeringens mening finns det förutsättningar att införa en ordning med intäkts- och kostnadsräntor där kostnadsräntan även är ett medel för att styra betalningar så att de flyter in i rätt tid. Flera remissinstanser har gett uttryck för samma mening. Vi föreslår därför att det i skattekontosyste- met skall användas en kostnadsränta som påtryckning på den skatt- och avgiftsskyldige att i rätt tid betala sina skatter och avgifter. Kostnadsränta bör som utredningen föreslagit utgå med tre olika nivåer som, i likhet med nuvarande avgifts- och ränteregler, tar sikte på olika situationer. Vi föreslår också en intäktsränta som ger den skattskyldige viss kompensation för ett tillgodohavande på skattekontot. Intäktsränta bör utgå efter en nivå och gottskrivas dels i de fall ett omprövningsbeslut leder till att en tidigare fastställd skatt eller avgift sänks, dels i de fall det finns ett överskott på ett skattekonto. Det som sagts i det föregående talar för att ränteberäkning skall ske dag för dag och löpande med inriktningen att både kostnads- och intäktsräntorna skall vara marknadsrelaterade. Jämfört med exempelvis en bankränta bör emellertid kostnadsräntan i skattekontosystemet vara högre. Det motiveras bl.a. av att den aktuella krediten kommer till stånd utan prövning och att kredit ges utan att någon säkerhet ställs. Räntorna i det nya systemet bör Ä i likhet med nuvarande reglering Ä inte vara skattepliktiga resp. avdragsgilla vid taxeringen. Visserligen skulle skattepliktiga respektive avdragsgilla räntor som påpekat medföra vissa fördelar för näringsidkare men fördelarna vägs enligt vår mening inte upp av de nackdelar i fråga om ökat uppgiftslämnande som en sådan ordning leder till för övriga skattskyldiga. Utgångspunkten vid valet av ränta är tidshorisonten. På ett skattekonto är den kortaste ränteberäkningsperioden en eller , medan den längsta tidsperioden kan vara . I de flesta fall torde emellertid kredittiden bli tämligen kort. Förutom tidshorisonten bör två kriterier vara uppfyllda för det instrument som skall utgöra grunden för de räntenivåer som skall finnas i skattekontosystemet. För det första skall instrumentet omsättas . För det andra måste omsättningen även med begränsad omsättning vara tillräckligt stor för att räntesättningen skall bli marknadsmässig. Mot bakgrund härav kan inte räntorna, som ett par remissinstanser föreslagit, knytas till diskontot. Det är dessutom en metod som man har övergett inom uppbördsområdet. Inte heller är, som en remissinstans föreslagit, en anknytning till den ränta som normalt används i skattesammanhang statslåneräntan lämplig. Statslåneräntan motsvarar nämligen genomsnittsräntan på statens tioåriga obligationslån och har följaktligen en annan och mycket längre tidshorisont än den normala transaktionen på skattekontot. I stället bör intäkts- och kostnadsräntorna i skattekontosystemet, som utredningen också föreslagit, vara direkt kopplade till en ränta som i sin tur baseras på sexmånaders statsskuldväxlar. En allmän utgångspunkt i liknande sammanhang är att räntesatserna bör bestämmas och utgöras av genomsnittet av den gångna veckans slutvärden alternativt fixvärden med justering av ränteni- vån . Statslåneräntan, som ligger till grund för beräkning av ränta på överskjutande skatt och kvarskatteavgift, bestäms exempelvis som genomsnittet av säljräntorna fredag Ä torsdag med fredag som publiceringsdag. Närmare bestämmelser om hur basräntan skall beräknas bör meddelas av regeringen. En absolut följsamhet till marknadsräntan innebär att basräntan i regel kommer att ändras . Det försvårar för den skattskyldige att följa och beräkna räntan på sitt skattekonto . För att underlätta en sådan uppföljning bör därför basräntan ändras först när den avviker med viss storlek från räntan på sexmånaders statsskuldväxlar. En analys av vilka konsekvenser som skulle ha uppkommit om en mo- dell med basränta hade gällt som utredningen har gjort visar bl.a. följande. Med en justering av basräntan när avvikelsen uppgår till en procentenhet skulle 28 ändringar ha behövts Ä 1996, varav 11 på grund av den s.k. kronkrisen . Om däremot justering sker när avvikelsen är skulle 17 ändringar ha behövts, varav 11 under kronkrisen. För att underlätta hantering och uppföljning av räntan i skattekonto- systemet har utredningen föreslagit att en ändring av basräntan görs först när avvikelsen uppgår till . En sådan ordning medför dock som har påpekat, att den skattskyldige i vissa fall kan få betala en väsentligt lägre ränta än staten betalar för sin egen upplåning och också får en lägre ränta på tillgodohavanden än vad som är motiverat. Regeringen ansluter sig därför till uppfattning att basräntan skall följa växlingarna vad gäller räntan på statsskuldväxlar närmare och anser att basräntan skall ändras om räntan på statsskuldväxlarna har ändrats med minst en procentenhet. Det torde innebära att basräntan normalt kommer att ändras endast två eller . Det kan nämnas att räntan på sexmånaders statsskuldväxlar är . Regler om ränta föreslås tas in i 19 kap. skattebetalningslagen. Regeringen föreslår tämligen omfattande ändringar i utredningens författningsförslag i syfte att få en så enkel och tydlig reglering som möjligt. Den närmare utformningen av intäktsräntan och kostnadsräntan återkommer vi till i följande avsnitt. 13.2 Intäkts- och kostnadsränta Regeringens förslag: Intäktsräntan skall vara av basräntan. Intäktsräntan räknas fr.o.m. dagen efter den då ett överskott uppkom på skattekontot. Vid debitering av slutlig skatt skall dock räntan beräknas fr.o.m. taxeringsåret för skatt som skall betalas tillbaka på grund av att den preliminära skatten överstiger den slutliga. Samma sak gäller ränta på belopp med vilket slutlig skatt satts ned enligt ett omprövningsbeslut eller beslut av domstol. För annan skatt som sätts ned enligt ett omprövningsbeslut eller beslut av domstol beräknas ränta fr.o.m. dagen efter den då skatten senast skulle betalas in enligt det tidigare beslutet. Den låga kostnadsräntan motsvarar basräntan. Kostnadsräntan enligt mellannivån motsvarar av basräntan. Den höga kostnadsräntan motsvarar basräntan med tillägg av . Kostnadsränta skall räknas fr.o.m. dagen efter den då ett underskott uppkom på skattekontot eller Ä om det är ett omprövningsbeslut eller anståndsbeslut som ligger till grund för ränteberäkningen Ä fr.o.m. dagen efter den ursprungliga förfallodagen för respektive skatt. Låg kostnadsränta skall beräknas dels på sådana underskott som understiger , dels på belopp som påförs genom omprövningsbeslut eller grundas på anståndsbeslut. Hög kostnadsränta skall beräknas på underskott som överstiger . Vid debiteringen av slutlig skatt skall ett belopp om undantas från ränteberäkning t.o.m. under taxeringsåret. Fr.o.m. skall låg kostnadsränta räknas på beloppet fram t.o.m. den dag som betalning senast skall ske. På belopp häröver skall kostnadsränta räknas enligt mellannivån Ä . Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock att det belopp som skall undantas från beräkning av kostnadsränta fr.o.m. endast skall uppgå till . Vidare föreslår utredningen att den höga kostnadsräntan skall motsvara basräntan med tillägg av . Utredningens förslag i fråga om beräkning av intäktsränta vid överuttag av F-skatt och särskild A-skatt avviker också från regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har accepterat utredningens förslag men flera har varit kritiska mot förslaget. Vad gäller nivån på räntan anför att utredningens förslag ger en alltför dålig styreffekt och föreslår därför följande modell vid räntesättning på över- respektive underskott på skattekontot. Basräntan bör sättas till räntan på sexmånaders statsskuldväxlar. Intäktsräntan bör sättas till av basräntan. Kostnadsräntan bör ha följande nivåer. Hög kostnadsränta bör sättas till basräntan plus tjugo procentenheter utan beloppsgräns. Mellannivån på kostnadsräntan bör sättas till basräntan. Den låga kostnadsräntan bör sättas till av basräntan. påpekar att intäktsräntan i systemet måste sättas så låg att företag inte lockas att använda systemet för att få ränta på kortfristiga placeringar. tillstyrker i princip att det skall finnas en nivå för intäktsränta och fler nivåer för kostnadsräntor, såväl räntenivåerna som ränteberäkning bör dock utformas på annat sätt än det som utredningen föreslagit. Samfundet anser att intäktsräntan bör ligga i nivå med den som banker och andra kreditinstitut erbjuder vid inlåning på medellång sikt. Kostnadsräntor bör utformas så att den lägsta nivån motsvarar kreditkostnaden, med beaktande av att den enligt förslaget inte är avdragsgill, att staten inte kan påverka kreditens storlek och att säkerheten för skatteskulden finns genom förmånsrätt. Övriga räntenivåer bör vara högre och innefatta ett påtryckningsmedel för att skatten skall betalas . Den föreslagna högsta räntenivån är väl hög inte minst mot bakgrund av att den inte enligt förslaget är avdragsgill och att den i praktiken ofta kombineras med förseningsavgifter. Enligt samfundets mening kan det finnas anledning att här jämföra med sedvanliga dröjsmålsräntor. pekar på att enligt de föreslagna bestämmelserna gäller olika räntenivåer beträffande obetald skatt. Detta betyder att fiscus värderar en "försenad" betalning olika. Huvudregeln om fördelning av inbetalning synes inte ta hänsyn till denna värderingsstege. Förbundet har över huvud taget svårt att förstå reglerna om kostnadsränta. anser att skillnaden i den ränta som den skattskyldige enligt förslaget skall betala vid kvarskatt m.m. och den ränta som han erhåller vid överskjutande skatt är alltför stor. Med hänsyn till att den överskjutande skatten uppgår till ca mot i kvarskatt gör staten en betydande räntevinst med de föreslagna räntesatserna. Räntan på överskjutande skatt bör därför höjas till förslagsvis hela basräntan. avstyrker att intäktsränta på överskjutande skatt skall beräknas enligt gynnsammare regler för den som har debiterats F-skatt eller särskild A-skatt. När det gäller kompletteringsbetalning till skattekontot på grund av för låg preliminär debitering anser att endast den metod som tillämpas kan komma i fråga, dvs. att ränteberäkning sker tidigast året efter beskattningsåret. Särskilt när det gäller näringsidkare är det dock inte möjligt att klara av att göra en fullständig skatteberäkning så nära inpå räkenskapsårets utgång. Den sänkning av beloppsgränsen för ränteberäkning taxeringsåret från till som föreslås avstyrks därför. Näringslivets Skattedelegation anser att den nuvarande beloppsgränsen på bör behållas eller höjas. Även vad gäller kostnadsränta i övrigt bör enligt delegationen gränsen bestämmas till lägst . framhåller att vid ställningstagande till förslaget att sänka gränsen för den kvarskatt som får vara obetald utan räntepåföring från till måste beaktas att den skattskyldige utan anstånd har tid att lämna särskild självdeklaration. Enskilda näringsidkare måste använda kalen- deråret som räkenskapsår. Det torde vara få enskilda näringsidkare som taxeringsåret har möjlighet att slutligt avstämma inkomstskatten inklusive egenavgifter. Förbundet anser att det inte är rimligt att minska den nuvarande "felmarginalen" i den uppskattning som den skattskyldige tvingas till . Enligt förbundets mening är dessutom de föreslagna "kostnadsräntenivåerna" all- deles för höga. Skälen för regeringens förslag: Intäktsräntan i det nya systemet avses utgå på medel som är innestående på ett skattekonto, men också i de fall ett omprövningsbeslut innebär att en tidigare skatt eller avgift sänks samt i de fall ett överuttag av preliminär skatt har gjorts. Räntenivån bör självfallet vara lägre än den som banker och andra kreditinstitut erbjuder. Man kan därför inte som föreslagit ha en intäktsränta som ligger i nivå med den som banker och andra kreditinstitut erbjuder vid inlåning på medellång sikt. Skattekontot skall inte vara ett alternativ till ett Vidare bör beaktas att intäktsräntan inte heller i det nya systemet skall vara skattepliktig (se avsnitt 13.1). En tillräcklig kompensation bör kunna uppnås genom endast en räntenivå som enligt regeringens mening i enlighet med vad utredningen föreslagit bör vara av basräntan. Detta stämmer överens med nivå som har föreslagit. Regeringen har i avsnitt 11.3 föreslagit att innehållen preliminär skatt som redovisats i kontrolluppgift bokförs och krediteras på den skattskyldiges konto i samband med att den motsvarande slutliga skatten debiteras kontot. Som tidigare framhållits har tidpunkten för denna debitering och kreditering på kontot inte något att göra med den ränteberäkningsdag som tillämpas för beloppen. Regeringen anser i likhet med utredningen att ränta i dessa fall bör utgå fr.o.m. taxeringsåret. Vad gäller debiterad preliminär skatt som skall krediteras och räknas av på kontot är det emellertid inte självklart vilken ränteberäkningsdag som skall tillämpas. Om den debiterade preliminära skatten stämmer överens med eller är lägre än den slutliga skatt som debiteras torde något problem inte upp- komma för hantering och ränteberäkning av skillnadsbeloppet. Hela den preliminära skatten bör i detta fall krediteras på kontot med samma ränteberäkningsdag som gäller för den debiterade slutliga skatten varvid kostnadsränta fr.o.m. denna dag beräknas på det eventuella underskottet. Om den debiterade preliminära skatten är högre än den slutliga skatten blir det nödvändigt att ta ställning till hur överuttaget av preliminär skatt skall räknas av på kontot. Ett sätt är naturligtvis att även i detta fall kreditera hela den preliminära skatten på kontot med samma räntebe- räkningsdag som för den slutliga skatten. Ränta på överskottet på skattekontot räknas då fr.o.m. denna dag. Har den skattskyldige fullgjort samtliga sina preliminärskattebetalningar på ett korrekt sätt stämmer denna ordning också väl med vad som gäller för en A-skattskyldig som betalat preliminär skatt med ett för högt belopp. I båda fallen betalas den preliminära skatten löpande och de skattskyldiga får räkna sig till godo ränta på överuttaget fr.o.m. . Problem uppstår emellertid om det vid avräkningstillfället finns en fordran på den skattskyldige och denna fordran helt eller delvis uppkommit till följd av utebliven betalning av den debiterade preliminära skatten. Att i detta fall kreditera och räkna av hela den preliminära skatten med samma ränteberäkningsdag som den slutliga skatten innebär att de kostnadsräntor som redan kan ha påförts på grund av den tidigare fordringen kvarstår på kontot. Så blir fallet även när de har tagits ut för en debitering som i efterhand visar sig ha varit för stor. Utredningen anser att det är mindre tilltalande att ta ut ränta för ett underskott som , när alla fakta är kända, visar sig inte spegla de rätta förhållandena. Den för högt debiterade skatten kan för övrigt ha sin grund i ett beslut från skattemyndigheten som den skatt- skyldige utan resultat försökt påverka. En alternativ lösning, som utredningen förordat, till avräkning av en debiterad preliminär skatt som är högre än den slutligt debiterade skatten är ett förfarande som påminner om dagens system. Kreditering och avräkning på kontot görs genom att tillämpas endast för så stor del av den preliminära skatten som uppgår till den slutliga skatt som debiteras. För överuttag av preliminär skatt tillämpas i stället en ränteberäkningsdag i enlighet med förfallodagen för den eller de månads- debiteringar som inte hade behövt påföras med hänsyn till det slutliga utfallet. Utgångspunkten bör här vara att en sådan avräkning görs i första hand för de månadsdebiteringar som senast har förfallit till betalning. Vad som skulle kunna anföras mot nämnda ordning är att en F-skatt- skyldig, under förutsättning att han sköter sina betalningar av preliminär skatt, blir räntemässigt gynnad jämfört med den som har A-skatt med motsvarande överuttag av preliminär skatt.