prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Som exempel kan nämnas pågående bygg- nadsarbeten på fastigheten eller ett vägbygge som medför behov av tunga transporter. En större skogsavverkning kan tillfälligt belasta vägarna i avsevärt större omfattning än normalt. Tillfällig uthyrning av en jord- bruksfastighets ekonomibyggnader som lager- eller industrilokaler före- kommer. Frågan kan också bli aktuell när en ny näringsverksamhet startar, t.ex. en verkstad, affär eller restaurant som genererar ökad trafik, och man inte kan säga säkert hur varaktig den nya verksamheten blir. Varken EVL, bortsett från skogsvägar, eller AL ger möjlighet att ta ut ersättning av de fastigheter som deltar i väganläggningen och tillfälligt använder vägen i större omfattning än som svarar mot fastighetens an- delstal. Frågan om denna form av slitageersättning bör kunna tas ut eller inte har behandlats tidigare. föreslog som komplement till bestämmelserna om kostnadsfördelningen en bestämmelse om sär- skild ersättning i vissa fall för fastighet som ingår i en vägförening. Av- sikten var att öppna en möjlighet att genom särskild ersättning täcka merkostnader när en fastighet tillfälligt har ett ökat behov av vägarna (SOU 1977:12 s. 33, 198 och 199). Även före- slog en liknande bestämmelse. I praktiken kan det i vissa fall vara svårt att exakt avgöra när en väg används i större omfattning än som svarar mot fastighets andelstal för driftkostnaderna, eftersom beräkningsunderlaget för bestämmandet av andelstalet sällan redovisas. Dessutom ligger det i sakens natur att den faktiska användningen varierar i tiden i jämförelse med den beräknade användningen. Regeringen anser ändå att det i vissa fall, såsom t.ex. i ovan angivna situationer, är rimligt att ersättning skall kunna utgå utöver det fastställda andelstalet. Ersättningen bör dock begränsas till fall där vägen används i väsentligt större omfattning än som får anses svara mot fastighetens andel av driftkostnaderna. En sådan bestämmelse bör skapa förutsättningar för att komma till rätta med de problem som uppkommer när den tillfälligt ändrade användningen leder till ett onormalt slitage eller skador på vägen. Regeringen föreslår därför att en ny bestämmelse införs i AL som innebär att om en fastighet som deltar i en gemensamhetsanläggning till- fälligt använder vägen i väsentligt större omfattning än vad som får anses svara mot fastighetens andelstal, är fastighetens ägare skyldig att ersätta samfälligheten de kostnader som uppkommer till följd av den ändrade användningen. Ersättningsskyldigheten är således begränsad till mer- kostnaderna och den bör bestämmas efter en skälighetsbedömning i varje enskilt fall. 9.4 Omprövning vid fastighetsbildning Regeringens förslag: ges befogenhet att i sam- band med fastighetsbildningsförrättning besluta att en nybildad eller om- bildad fastighet skall anslutas till befintlig gemensamhetsanläggning . Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna som yttrat sig över frågan har motsatt sig förslaget. Vissa, såsom , efterlyser vid- gade möjligheter att träffa överenskommelser vid ändrade förhållanden. Skälen för regeringens förslag: En anläggningsfråga kan prövas gemensamt med en fastighetsbildningsåtgärd. Anläggningsbeslutet får då tas upp i fastighetsbildningsbeslutet, 24 § tredje stycket AL. I vissa fall får lantmäterimyndigheten i samband med en fastighetsbildningsförrätt- ning förordna om prövning enligt AL, 9 kap. 1 § tredje stycket och 7 § andra stycket fastighetsbildningslagen (1970:988, FBL). Någon bestäm- melse om att även omprövning får ske i motsvarande situationer finns emellertid inte, bortsett från det fallet att en fastighet som är ansluten till en gemensamhetsanläggning delas. Fastighetens skyldigheter mot övriga delägare får då enligt 42 § fördelas genom beslut vid fastighetsbildnings- förrättningen. Fördelningen har karaktär av provisorium och skall inte räknas med vid prövningen av om ändrade förhållanden inträtt. Vid avstyckning av en fastighet kan det visa sig att den avstyckade delen har behov av att delta i en gemensamhetsanläggning som stamfastigheten inte varit ansluten till. Motsvarande behov kan visa sig i samband med klyvning eller fastighetsreglering. Anslutning av den nya fastigheten kan då ske antingen efter överenskommelse enligt 43 § AL eller, om en sådan inte träffas, efter en särskild omprövningsförrättning om någon begär en sådan. I praktiken händer tämligen ofta att frågan om fastighetens anslutning inte blir föremål för vare sig godkänd överens- kommelse eller beslut. Formellt har då den nya fastigheten inte någon rätt att använda anläggningen. Såväl från handläggningssynpunkt som från synpunkten av ordning och reda i fastighetsförhållandena skulle det vara en fördel, om lantmäte- rimyndigheten var skyldig att i samband med fastighetsbildningsförrätt- ningen också ta upp frågan om anslutning till prövning. Anslutningen i och för sig innebär i allmänhet inte någon ökad belastning på övriga del- ägare, varför dessa kan representeras av samfällighetsföreningen genom dess styrelse (jfr avsnitt 13). Finner lantmäterimyndigheten att fastig- heten skall anslutas skall den också bestämma andelstal och eventuell ersättning enligt 37 § första stycket. Problem kan emellertid uppkomma när det gäller att bestämma an- delstal. Föreningen kanske inte har något väl fungerande system för an- delstalen och det kan visa sig att det av den anledningen inte går att sätta ett rättvist andelstal för den nytillträdande fastigheten. Kan andelstal inte bestämmas i samband med fastighetsbildningsförrättningen, bör beslut om anslutning inte heller meddelas i det sammanhanget. Kan inte någon överenskommelse träffas och godkännas, får i stället delägarna eller någon av dem ta initiativ till en omprövning av andelstalen. Beslut om anslutning och andelstal för den nya fastigheten kan då fattas i samband med omprövningsförrättningen. I enlighet härmed föreslår regeringen att en ny bestämmelse, om rätt för lantmäterimyndigheten att i samband med fastighetsbildningsförrätt- ning besluta om anslutning m.m., tas upp i AL. Som framgått bör be- stämmelsen innefatta en befogenhet, inte en skyldighet. 10 Rättighetsupplåtelser 10.1 Allmänt Lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) reglerar frågor om rätt till väg och väghållning avseende sådana enskilda vägar som är till nytta för en eller flera fastigheter oavsett om vägbehovet är av stadigvarande eller tillfällig karaktär. Anläggningslagen (1973:1149, AL) däremot reglerar frågor om inrättande av anläggningar som är gemensamma för flera fastigheter och för ändamål av stadigvarande betydelse. Om särskilda skäl föreligger kan emellertid en fastighet anslutas till en gemensam- hetsanläggning som avser väg utan hinder av att anläggningen tillgodoser endast ett tillfälligt behov, 47 § AL. Enligt 77 § EVL har en fastighet som inte ingår i en vägförening men ändå har nytta av en vägförenings väg rätt att använda vägen mot att den betalar en årlig avgift i förskott, s.k. slitageersättning. Någon mot- svarande bestämmelse finns inte i AL. Den lagen utgår från att rätt för enstaka fastigheter att använda annans fastighet för väg eller annan an- läggning i första hand bör upplåtas enligt reglerna om bildande av servi- tut i 14 kap. jordabalken och 7 kap. fastighetsbildningslagen (1970:988, FBL) (prop. 1973:160 s. 143). Servitut kan inte upplåtas för tillfälliga behov. AL innehåller därför i 50 § en särbestämmelse som medger att rätt kan upplåtas för fastighet att använda väg som inte tillhör fastigheten, dock endast för tillfälliga behov. Stadigvarande vägbehov för en enstaka fastighet kan i viss utsträckning tillgodoses genom upplåtelse av rätt att bygga väg över annan fastighet, 49 § AL. I övrigt utgår AL från att väg- behovet skall tillgodoses genom bildandet av eller anslutning till en gemensamhetsanläggning. En uppfattning är att rättighetsupplåtelser enligt 77 § EVL mot slitage- ersättning är vanligast i de situationer där t.ex. en jordbruksfastighet som inte ingår i vägföreningen har behov av att använda vägföreningens väg för transporter vid tillfällig skogsavverkning eller när en byggnads- entreprenör schaktar stora massor eller i övrigt har omfattande trans- porter . och den ersättnings- skyldige kommer överens om att vägen skall avsynas av en utomstående bedömare både före och efter användandet. Först därefter betalas slitage- ersättningen eller återställs vägen i det skick den var när den togs i anspråk. ansåg att de situationer som omfattades av 77 § EVL i allmänhet kunde genom anslutning och fastställande av andelstal enligt 15 § andra stycket AL, under förutsättning att fastig- heten ligger inom båtnadsområdet för den aktuella vägen (SOU 1987:26 s. 51). När nu EVL skall upphävas finns det anledning att på nytt överväga om rättighetsupplåtelser för vägar i större utsträckning än nu skulle kunna vara ett alternativ till anslutning och därmed om de möjligheter till sådana upplåtelser som AL medger svarar mot de aktuella behoven. 10.2 Rätt att använda befintlig väg för stadigvarande behov Regeringens förslag: AL kompletteras med en bestämmelse inne- bärande att det i vissa fall, för att tillgodose fastighets behov av väg, kan upplåtas en rätt för fastigheten att även använda befintlig väg, oavsett om den går över annans fastighet eller ingår i en gemensamhetsanläggning. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: ifrågasätter om inte ersätt- ningen bör bestämmas med stöd av 13 § AL i fråga om alla upplåtelser enligt 49 § AL. i och Lantmäte- rimyndigheten i tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Upplåtelse enligt 49 § AL för såväl tillfälliga som stadigvarande behov avser rätten att bygga väg över annan fastighet när vägen är av betydelse för en enstaka fastighet och vägbe- hovet därför inte kan tillgodoses genom en gemensamhetsanläggning. Avgränsningen mellan servitutsreglerna och 49 § AL är tänkt att fungera så att servitut enligt 7 kap. 2 § FBL används för att upplåta rätt att bygga väg när det sker i samband med en fastighetsbildningsåtgärd, t.ex. en avstyckning, och 49 § AL när det redan finns en tomt och det behövs en väg. I praktiken är det vanligast att rättighetsupplåtelser av- seende redan befintliga vägar upplåts med servitut enligt FBL. 49 § AL används inte särskilt ofta i sådana fall som den avser att reglera utan för rättighetsupplåtelser avseende befintlig väg, som av någon anledning saknar betydelse för annan fastighet. En svaghet med 49 § AL är att den rätt som upplåts i princip utesluter att ägaren till den belastade fastigheten eller andra som kan ha intresse av det använder den väg som den härskande fastigheten bygger. Det kan vidare diskuteras om den begränsning som ligger i att en upplåtelse enligt 50 § endast får avse tillfälliga behov är motiverad i alla situationer. Del- tagande i en gemensamhetsanläggning bör visserligen vara huvudregel för att lösa flera fastigheters gemensamma vägbehov. Det kan emellertid ifrågasättas om det alltid är mest ändamålsenligt att bilda en gemensam- hetsanläggning när två eller flera fastigheter har behov av gemensam väg. Praktiska erfarenheter visar att skyldigheter mellan fastigheterna i enklare fall inte alltid behöver regleras. I förrättningsbeslut bör sålunda inte regleras mer än vad förhållandena kräver och parterna begär. Skulle problem uppstå kan ju parterna alltid komma tillbaka och få frågan reglerad efter en ny förrättning. Även andra särskilda skäl kan göra det lämpligare att en rätt till väg upplåts i stället för att en fastighet ansluts till en gemensamhetsanlägg- ning, bl.a. i det fallet när behovet är stadigvarande men av mindre om- fattning eller sporadiskt. Med detta avses att behovet gäller en mycket kort vägsträcka eller en enstaka väg i ett större vägsystem resp. när väg- behovet uppstår sällan, kanske bara . För en fastighet som ligger helt nära allmän väg och endast använder av en viss väg kan, om förhållandena i övrigt inte motiverar att fastigheten skall anslutas, det vara lämpligare att rätt till vägen upplåts. Sporadisk användning kan exemplifieras med att en jordbruksfastighet har behov av att använda vägen , t.ex. i samband med skörden. Även i det fallet kan det vara lämpligare med en rättighets- upplåtelse än att fastigheten ansluts. Regeringen föreslår därför att 49 § kompletteras med bestämmelser som genom rättighetsupplåtelse gör det möjligt inte bara att bygga väg över annans fastighet utan också att an- vända befintlig väg, oavsett om den går över annans fastighet eller ingår i en gemensamhetsanläggning. Förutsättningen bör vara att en sådan upp- låtelse av särskilda skäl är lämpligare än att bilda en gemensamhetsan- läggning eller att ansluta fastigheten till en redan bildad gemensam- hetsanläggning. En begränsning bör vara att upplåtelse inte får ske om den medför synnerligt men, t.ex. genom att näringsverksamhet allvarligt försvåras, för den upplåtande fastigheten eller för annan fastighet som har rätt att använda vägen. Normalt sett torde en rättighetsupplåtelse inte innebära en påtagligt försämrad situation, men det kan inte uteslutas att det blir så. Enligt nu gällande bestämmelse i 49 § AL, om upplåtelse av rätt att bygga väg över annans fastighet, bestäms ersättningen med utgångs- punkt från det utrymme som upplåts. Vid upplåtelse av rätt att använda befintlig väg bör ersättningen i stället bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till det slitage av vägbanan som beräknas uppkomma, se vidare avsnitt 10.3. I förarbetena till AL uttalas att det bör vara möjligt att vid fristående fastighetsreglering bilda servitut till förmån för flera fastigheter om det inte föreligger något aktuellt behov av att lösa frågan om ut- förande och drift av anläggningen på servitutsområdet (prop. 1973:160 s. 207). Med regeringens förslag blir det möjligt att upplåta rätt att an- vända en befintlig väg för fler än en fastighet om det inte finns ett behov att reglera skyldigheter. 7 kap. 2 § FBL och 49 § AL kommer därför att kunna användas parallellt. Dubbla regelsystem bör normalt undvikas men fördelarna med att som en gemensamhetsanläggning bildas kunna lösa t.ex. en utfartsfråga med samma regelsystem överväger enligt vår uppfattning nackdelarna. 10.3 Rättighetsupplåtelse till samfällighetsförening : I vissa fall skall rätt att använda väg kunna upp- låtas till förmån för samfällighetsförening. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid och Fastighetsdomstolen vid påpekar bl.a. att frågan om sakägarkretsen i vissa fall kan komma att framstå som oklar. Väg- verket tillstyrker förslaget. Även tillstyrker förslaget men påpekar att det av motiven bör framgå att om årlig ersättning be- slutas beloppen kan värdesäkras genom uppräkning med konsument- prisindex. Skälen för regeringens förslag: Förutsättningarna för en rättighets- upplåtelse till en samfällighetsförening bör vara att det är av väsentlig betydelse för delägarfastigheterna att använda vägen och att det av sär- skilda skäl är lämpligare med en rättighetsupplåtelse än med en anslut- ning till den gemensamhetsanläggning som vägen ingår i. En sådan rättighetsupplåtelse som avses lär i de flesta fall komma upp i sam- band med inrättandet av gemensamhetsanläggningen och bildandet av den samfällighetsförening som rättigheten skall tillkomma. Rättigheten upplåts inte till de enskilda fastigheterna i gemensamhetsanläggningen utan till den samfällighetsförening som förvaltar anläggningen. Det är alltså endast vid föreningsförvaltning som saken kan bli aktuell. I de fall frågan kommer upp än vid bildandet bör samfällig- hetsföreningen vara sakägare och företrädas av föreningens styrelse vid den förrättning där frågan om rättigheten prövas. Upplåtelse till en samfällighetsförening av rätt till väg bör som angetts tidigare ske endast om det av särskilda skäl är lämpligare än att ansluta fastigheterna till den gemensamhetsanläggning som vägen ingår i. Det förhållandet att det till äventyrs är krångligare att i stället ansluta fastig- heterna vid en förrättning eller genom överenskommelse enligt 43 § bör inte ses som särskilda skäl att välja rättighetsupplåtelse framför anslutning. Som ett sådant skäl bör inte heller ses att det blir mer kom- plicerat att förvalta gemensamhetsanläggningen. Alternativet med rättig- hetsupplåtelse bör väljas när fastigheternas behov visserligen är stadig- varande men avser endast en liten del av den andra anläggningen. I den situationen kan man utgå från att den aktuella vägdelen kommer att till- godose behovet utan att fastigheterna har något inflytande på väghållningen i den upplåtande föreningen. Det blir i sista hand en fråga för rättstillämpningen att avgöra när särskilda skäl föreligger som gör det lämpligare att upplåta en rätt till samfällighetsföreningen än att ansluta fastigheterna till den gemensamhetsanläggning som vägen ingår i. Om det inte är fråga om ett onormalt stort slitage innebär rättighets- upplåtelsen ingen ytterligare belastning för de fastigheter som ingår i den upplåtande samfälligheten. I normalfallet bör därför fastigheterna i den upplåtande samfälligheten kunna företrädas av samfällighetsföreningen vid förrättningen (jfr avsnitt 13). Ersättningen bör bestämmas efter en skälighetsbedömning främst med utgångspunkt från det slitage av vägbanan som beräknas uppkomma. Den ersättning som skall utgå för rättighetsupplåtelsen liksom hur ersätt- ningen skall betalas, på en gång eller i förskott, bör bestämmas vid förrättningen. Om det tillkommer fastigheter blir dessa automatiskt delaktiga i den upplåtna rättigheten. Vid större ändringar kan ersätt- ningen för upplåtelsen behöva omprövas enligt 35 § AL. svarar för betalningen av ersättningen till den upplåtande samfälligheten. Ersättningen blir en kostnad bland andra kostnader för förstnämnda förening och fördelas mellan medlemmarna i förhållande till andelstalen för drift. 11 Verkställighet av förrättningsbeslut Regeringens förslag: skall kunna förordna syssloman för att genomföra ett anläggningsbeslut när styrelsen eller del- ägarna inte vidtar åtgärder för att anläggning kommer till stånd. Utredningens förslag: Regeringens förslag innehåller en bestämmelse om att det i förordnandet för sysslomannen skall anges den tid inom vilken denne skall genomföra anläggningsbeslutet. I övrigt överens- stämmer utredningens förslag med regeringens. Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid , Fastig- hetsdomstolen vid och väghållning påpekar att en anledning till att en anläggning inte genom- förs kan vara att den på grund av ändrade förutsättningar mist sin ur- sprungliga betydelse och efterlyser därför en bestämmelse om att det vid prövning av frågan även skall göras en tillåtlighets- och aktualitetsbe- dömning. Skälen för regeringens förslag: Om en vägförening underlåter att bygga eller underhålla någon av föreningens vägar eller fullgöra vinter- väghållning kan enligt 87 § första stycket lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) förelägga föreningen att vidta erforderliga åtgärder. Följer inte vägföreningen föreläggandet, kan verkställa åtgärderna på föreningens bekostnad. Anläggningslagen (1973:1149, AL) innehåller inte några bestämmelser motsvarande de i 87 § EVL. Av 33 § AL framgår att om en gemensam- hetsanläggning inte utförts inom den tid som bestämts i beslutet är an- läggningsbeslutet förfallet. Detsamma gäller om ersättning för upplåtelse eller inlösen inte har betalats från det att ersättningsbeslutet vann laga kraft och ingen som tillerkänts ersättning har begärt verk- ställighet av beslutet. kan dock, om särskilda skäl föreligger, besluta om förlängning av tiden. Avsikten med den be- fogenheten är i första hand att undvika problem när ett anläggningsbeslut och ett fastighetsbildningsbeslut har samband med varandra. Myndig- heten anses ha befogenhet att självmant besluta om förlängning, jfr prop. 1973:160 s. 251. Enligt 31 § lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL) får , om skäl därtill föreligger, förordna att styrelsen för en samfällighetsförening skall bestå av fler ledamöter än som anges i stad- garna. Vidare får i föreningsstämmans ställe utse en, eller om det finns synnerliga skäl, flera ledamöter. Dessa befogenheter bör enligt förarbetena utövas i fall då samfällighetens förvaltning berör väsentliga allmänna intressen och det kan befaras att dessa inte i till- räcklig mån blir beaktade. bör inte ingripa av hänsyn till enskilda intressen annat än undantagsvis, t.ex. då en behörig styrelse finns men denna på grund av djupgående och stadigvarande menings- skiljaktigheter eller av annan anledning saknar förmåga att effektivt till- varata medlemmarnas angelägenheter, prop. 1973:160 s. 426 och 427. Synnerliga skäl att utse flera styrelseledamöter kan vara att gemensam- hetsanläggningen inrättats mot en enig sakägaropinion enligt 7 § andra stycket AL och verkställigheten av beslutet måste kunna tryggas genom att en handlingskraftig styrelse tillsätts, jämför nämnda prop. s. 573, 574 och 604. Det bör i sammanhanget också nämnas att enligt 33 § SFL kan förordna syssloman om föreningens styrelse inte är beslutför. Om det inte finns några andra styrelseledamöter, handhar sysslomannen ensam föreningens angelägenheter och företräder föreningen som styrelse. Det kan alltså konstateras att SFL ger vissa möjligheter att framtvinga verkställighet av ett anläggningsbeslut genom ändrade majoritetsför- hållanden i styrelsen men att dessa möjligheter inte anses böra tillgripas annat än om behovet av anläggningen är synnerligen angeläget. Detta anses vara fallet om anläggningen är förutsatt i en plan eller har samband med ett saneringsföretag. Planmyndigheternas uppfattning om behovet av anläggningen bör tillmätas stor och som regel avgörande betydelse, prop. 1973:160 s. 194. I andra fall än då allmänna intressen berörs torde till- sättandet av flera styrelseledamöter i en samfällighetsförening inte vara en framkomlig väg för att åstadkomma verkställighet av ett anläggnings- beslut. Enligt regeringens uppfattning är möjligheterna att genomföra ett an- läggningsbeslut i fall då föreningens styrelse är ovillig alltför begränsade. Visserligen finns det anledning till försiktighet när det gäller att tvinga fram verkställighet av beslut på ett område som i princip är föremål för avtalsfrihet. Man måste emellertid utgå från att anläggningsbeslutet har tillkommit därför att delägarna har behov av anläggningen, låt vara i varierande grad. I förhållande till de delägare som har ett starkt intresse av anläggningen ter det sig obilligt att anläggningsbeslutet i praktiken kan komma att förfalla därför att en majoritet av delägarna är emot. Varje delägare bör kunna kräva att ett beslut som fattats efter en prövning av de i AL angivna kriterierna och i ett förfarande där alla intressenter fått komma till tals också blir genomfört. Regeringen föreslår därför att det i AL införs bestämmelser som inne- bär att en syssloman kan förordnas för att genomföra anläggningsbeslutet när styrelsen eller delägarna inte vidtar tillräckliga åtgärder för genom- förande och det följaktligen finns risk för att anläggningsbeslutet kommer att förfalla. Förutsättningen för ett förordnande bör sålunda vara att det skäligen kan befaras att anläggningen inte kommer att utföras inom den tid som bestämts i beslutet eller i beslut om förlängd tid enligt 33 § tredje stycket AL. I förordnandet till sysslomannen skall anges den tid inom vilken anläggningsbeslutet skall vara genomfört. Denna tid bör, om särskilda skäl föreligger, kunna förlängas. Däremot anser regeringen att det saknas skäl att införa någon bestämmelse motsvarande den möj- lighet som finns enligt 87 § EVL att förordna syssloman om anlägg- ningen inte drivs eller underhålls på ett tillfredsställande sätt.