prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Denna lag skall finnas anslagen inom sjukvårdsinrättningen eller undersökningsenheten, väl synlig för patienterna. Denna lag träder i kraft . **FOOTNOTES** 1 Senaste lydelse 1991:1968. 2.34 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade skall ha följande lydelse. -------------------------------------------------------------------- Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 7 § -------------------------------------------------------------------- Specialsjukhus och vårdhem får Specialsjukhus och vårdhem får användas för sitt hittills- användas för sitt hittillsvarande varande ändamål tills de har ändamål tills de har avvecklats avvecklats helt. För innehållet helt. För innehållet i verksam- i verksamheten och för verksam- heten och för verksamhetens hetens bedrivande i övrigt bedrivande i övrigt gäller bestäm- gäller bestämmelserna i den nya melserna i den nya lagen i lagen i tillämpliga delar. För tillämpliga delar. För avgifter avgifter gäller dock 4 § gäller dock 4 § införandelagen införandelagen till till omsorgslagen i stället för omsorgslagen i stället för 19 19 och 20 §§ nya lagen. För och 20 §§ nya lagen. För special- specialsjukhusen tillämpas där- sjukhusen tillämpas därutöver utöver bestämmelserna i 16 § första bestämmelserna i 13 och 14 §§ och stycket och 27-30 §§ hälso- och 16 § första stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). sjukvårdslagen (1982:763). Nyintagning i specialsjukhus eller i vårdhem får inte ske i annat fall än när det är fråga om vård oberoende av samtycke. För sådan vård gäller fortfarande i tillämpliga delar 6 och 7 §§ införandelagen till omsorgslagen. -------------------------------------------------------------------- I mål i allmän förvaltnings- domstol angående inskrivning i eller utskrivning från vårdhem eller specialsjukhus enligt 35 § lagen (1967:940) angående om- sorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Denna lag träder i kraft . 2.35 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:242) om domstolsärenden Härigenom föreskrivs att 18 och 37 §§ lagen (1996:242) om domstolsärenden skall ha följande lydelse. -------------------------------------------------------------------- Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 18 §Till ett sammanträde skall domstolen kalla den som är part. En myndighet som är motpart enligt 11 § behöver dock inte kallas annat än om domstolen finner att myndighetens närvaro behövs för utredningen i ärendet. Myndigheten skall dock alltid underrättas om sammanträdet. I kallelsen skall det tas in en upplysning om betydelsen enligt 20 § av att parten uteblir från sammanträdet. Om domstolen finner att en part bör infinna sig personligen, får domstolen föreskriva vite. -------------------------------------------------------------------- I fråga om ersättning för kost- nader för parts inställelse till- lämpas 11 kap. 6 § rättegångs- balken. 37 § Ett beslut som inte innebär att ärendet avgörs får överklagas endast i samband med överklagande av ett beslut som innebär att ärendet avgörs. Överklagande får dock ske särskilt, när domstolen 1. ogillat en invändning om jäv mot någon ledamot av domstolen eller en invändning om att det finns ett hinder för ärendets prövning, 2. avvisat ett ombud eller ett biträde, 3. beslutat i en fråga om säkerställande av det som ärendet gäller eller beslutat att ett överklagat beslut tills vidare inte får verkställas eller i övrigt beslutat tills vidare rörande saken, 4. förelagt någon att medverka på annat sätt än genom inställelse inför domstolen och en underlåtenhet att följa föreläggandet kan medföra särskild påföljd för honom eller henne, 5. vid prövning enligt 3 kap. 3 § andra stycket 5 tryckfrihetsförordningen eller 2 kap. 3 § andra stycket 5 yttrandefrihetsgrundlagen funnit det vara av synnerlig vikt att en uppgift som avses där lämnas vid vittnesförhör, 6. beslutat i en fråga om undersökning eller omhändertagande av person eller egendom eller om någon annan liknande åtgärd, 7. utdömt vite eller någon annan påföljd för underlåtenhet att följa föreläggande eller straff för förseelse i förfarandet eller förklarat att någon skall ersätta en kostnad för förfarandet, 8. beslutat i en fråga som gäller någons medverkan i ärendet eller -------------------------------------------------------------------- 9. beslutat i annat fall än 9. beslutat i annat fall än som avses i 8 i en fråga som som avses i 8 i en fråga som gäller rättshjälp enligt gäller rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429). rättshjälpslagen (1996:000). Ett beslut genom vilket ärendet återförvisas till en lägre domstol eller till en förvaltningsmyndighet får överklagas endast om beslutet innefattar avgörande av någon fråga som inverkar på ärendets utgång. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning gav dåvarande chefen för efter regeringens bemyndigande en särskild utredare i uppdrag att se över rättshjälpslagen (dir. 1993:77). Utredningen antog namnet rättshjälpsutredning. Genom tilläggsdirektiv fick utredningen även i uppdrag att särskilt se över ordningen för utseende av offentliga biträden (dir. 1994:81). Utredningen lade fram betänkandet Ny rättshjälpslag och andra bestämmelser om rättsligt bistånd (SOU 1995:81). Utredningens lagförslag är intaget i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig på (dnr Ju 95/3274). Regeringen tar i detta ärende upp de frågor som behandlas i betänkandet. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också föreslagit vissa justeringar. Regeringen har på de flesta punkter följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitten 5.6, 6, 7.3, 7.4, 8, 9, 10.1, 15.1, 19 samt i författningskommentaren. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. 4 Ett nytt rättshjälpssystem Rättshjälpslagen (1972:429) trädde i kraft . lämnades statlig processuell rättshjälp i form av fri rättegång i mål och ärenden vid domstol samt genom offentlig försvarare i brottmål enligt rätte- gångsbalken. Fri rättegång kunde beviljas den som inte hade ekonomiska förutsättningar att betala de kostnader som kunde uppkomma i rättegång vid domstol. Dessutom kunde rättshjälp lämnas i huvudsakligen två former. Dels fanns av landsting eller kommun anordnade rättshjälpsanstalter samt en statlig rättshjälpsanstalt, dels fanns rättshjälp enligt den s.k. Jämtlandsmodellen. Jämtlandsmodellen innebar att rättshjälp lämnades inom vissa landstingsområden enligt avtal mellan och . Visst statsbidrag utgick för verksamheten. Rättshjälp enligt rättshjälpslagen lämnas i fyra olika former: allmän rättshjälp, rättshjälp åt misstänkt i brottmål, rättshjälp genom offentligt biträde samt rådgivning. Dessutom betalas kostnader för offentlig försvarare och målsägandebiträde från rättshjälpsanslaget. Statens kostnader för rättshjälp uppgick under /95 till sammanlagt ca netto, dvs. när rättshjälpsavgifter, mervärdesskatt och återbetalade medel avräknats. Till kostnaderna skall läggas uteblivna intäkter för bl.a. ansökningsavgifter. Några exakta uppgifter om den sammanlagda storleken av de uteblivna intäkterna finns inte. De största utgiftsposterna utgörs av rättshjälp åt misstänkt i brottmål (ca ) och allmän rättshjälp (ca ). Allmän rättshjälp kan lämnas till fysisk person samt dödsbon i en rättslig angelägenhet där det föreligger behov av sådant bistånd. Från denna huvudregel finns flera undantag, t.ex. ges inte rättshjälp för upprättande av äktenskapsförord eller i fastighetstvister då den rättssökande har eller borde ha haft en rättsskyddsförsäkring. Vidare skall rättshjälp inte beviljas den som inte har ett befogat intresse av att få sin sak behandlad. En ytterligare begränsning är inkomstgränsen. Den som har en beräknad års- inkomst som överstiger sju basbelopp eller f.n. kan inte få rättshjälp. Gränsbeloppet kan höjas med hänsyn till den rättssökandes för- sörjningsbörda. Vid allmän rättshjälp betalar staten kostnaderna för framför allt juridiskt biträde men även för andra kostnader som t.ex. bevisning. Däremot omfattas inte ersättning för motparts rättegångskostnader som den rättssökande kan tvingas betala om han eller hon förlorar en process. Sådana kostnader får den rättssökande alltså själv betala. Däremot kan sådana kostnader betalas från en rättsskyddsförsäkring. Den rättssökande är skyldig att betala en rättshjälpsavgift. Denna består av en grundavgift vars storlek är beroende av den rättssökandes ekonomiska förhållanden samt av en tilläggsavgift vars storlek beror dels på de ekonomiska förhållandena, dels på kostnaderna för rättshjälpen. Rättshjälp genom rådgivning omfattar rådgivning eller därmed jämförlig åtgärd i nästan alla slags rättsliga angelägenheter under högst . Rådgivning är öppen för alla oavsett inkomst och sker mot en fastställd avgift (f.n. för varje påbörjad femtonminuters period). Avgiften kan i vissa fall sättas ned. Rättshjälp åt misstänkt i brottmål utgår dels i form av offentlig försvarare enligt bestämmelserna i 21 kap. , dels som annan rättshjälp åt misstänkt i brottmål enligt rättshjälpslagen. Rätten till offentlig försvarare är inte beroende av den misstänktes ekonomi. Däremot kan annan rättshjälp åt misstänkt i brottmål komma i fråga bara för tilltalade som hör till de ekonomiskt sämst ställda grupperna. Denna form av rättshjälp ersätter den tilltalades kostnader för bl.a. bevisning och inställelse i domstol. Någon rättshjälpsavgift utgår inte. Däremot kan en tilltalad som fälls till ansvar förpliktas att betala tillbaka kostnader för offentlig försvarare och annan rättshjälp, bevisning och målsägandebiträde. Återbetalningsskyldigheten får dock inte överstiga vad den dömde skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift om han eller hon hade haft allmän rättshjälp. Rättshjälp genom offentligt biträde lämnas i vissa särskilt angivna typer av mål och ärenden som rör den personliga rörelsefriheten eller den kroppsliga integriteten. I huvudsak rör det sig om mål och ärenden på de psykiatriska och sociala vårdlagstiftningarnas samt utlänningslagens område. Den enskildes ekonomi saknar betydelse för frågan om offentligt biträde och någon avgift eller återbetalningsskyldighet förekommer inte. Målsägandebiträde enligt lagen (1988:609) om målsägandebiträde kan förordnas för en målsägande som varit utsatt för vissa angivna brott samt i fall då målsäganden har ett särskilt starkt behov av biträde. Målsägandens ekonomiska situation saknar betydelse och någon avgift utgår inte. Rättshjälpslagen har sedan sin tillkomst ändrats . En större reform genomfördes (prop. 1978/79:90) då domstolar och vissa andra myndigheter fick vidgade befogenheter att besluta i rättshjälpsfrågor som de rättshjälpsnämnder som inrättats vid lagens tillkomst minskades från sex till fyra. höjdes rättshjälps- och rådgivningsavgifterna (prop. 1980/81:20 och 1981/82:28). slopades möjligheterna till rättshjälp i vissa typer av ärenden, bl.a. för upprättande av äktenskapsförord och testamente. begränsades möjligheterna att i vissa fall få rättshjälp innan ett annat likartat mål, s.k. pilotfall, avgjorts (prop. 1981/82:28). gjordes rätten till allmän rättshjälp i vissa fas- tighetstvister subsidiär till rättsskyddsförsäkring och möjligheten till biträde i bodelningsärenden begränsades. Vidare infördes en ny avgift, tilläggsavgift, som beräknas med utgångspunkt i kostnaderna för rättshjälpen (prop. 1982/83:61). inskränktes möjligheterna att få allmän rättshjälp i ytterligare typer av tvister där den rättssökande kan få ersättning genom försäkringar av olika slag (prop. 1987/88:73). sänktes rättshjälpsavgifterna och den övre inkomstgränsen för rätt till rättshjälp höjdes. Rättshjälpsavgifternas anknytning till basbeloppet, som tagits bort , återinfördes . Lagen om målsägandebiträde trädde i kraft (prop. 1987/88:107). Rätten till målsägandebiträde utvidgades (prop. 1989/90:158) och (prop. 1993/94:26). Vid det senare tillfället utvidgades, genom ändringar i rättshjälpslagen, även det rättsliga biståndet till dem som utsatts för brott utomlands. ändrades reglerna för allmän rättshjälp i fastighetstvister och patientskadeärenden. ändrades avgiftssystemet och de avgifter som den rättssökande skall betala höjdes (prop. 1992/93:109). infördes nya regler för bestämmande av ersättning till biträden enligt rättshjälpslagen och offentliga försvarare (prop. 1994/95:150, bilaga 3). Den nuvarande organisationen för rättshjälpen infördes . ersatte då de fyra tidigare rättshjälpsnämnderna. upphörde och dess uppgift att pröva överklaganden enligt rättshjälpslagen övertogs av en ny myndighet, . tog genom reformen över en del ekonomiadministrativa uppgifter i rättshjälpsärenden från domstolarna. är central förvaltningsmyndighet för bl.a. Rättshjälps- myndigheten och skall således i administrativt hänseende leda och samordna verksamhet. har vidare det samlade ansvaret för rättshjälpsmedlens användning. har också rätt att föra talan mot beslut om rättshjälp och att begära att beslut om att rättshjälp skall upphöra. 4.2 Behovet av förändringar Dagens rättshjälpssystem är komplicerat och svårtillgängligt. Som vi redovisat i det föregående finns flera lagar som reglerar rättsligt bistånd. I rättshjälpslagen finns flera olika former av rättshjälp, bl.a. allmän rättshjälp och offentligt biträde. Målsägandebiträde är en form av rättsligt bistånd men räknas inte som rättshjälp medan däremot offentlig försvarare som regleras i anses vara en form av rättshjälp. Rättshjälpslagens uppbyggnad är också snårig och medför att det ofta är svårt att hitta rätt i bestämmelserna. Ett annat problem är dagens avgiftssystem som är mycket komplicerat och svårt att förstå för den enskilde. Systemet syftar till en långtgående millimeterrättvisa med mycket detaljerade bestämmelser som innebär brister framför allt vad gäller överskådlighet. En annan komplikation är att det existerar två parallella system - rättshjälpen och rättsskyddet - och att dessa i vissa fall överlappar varandra. Det sofistikerade avgiftssystemet inom rättshjälpen sätts t.ex. ur spel genom att avgifterna delvis täcks av rättsskyddet. Systemet i sin helhet ger inte heller den enskilde tillräckliga incitament att hålla nere kostnaderna. En bidragande orsak till att rättshjälpslagen upplevs som komplicerad och svårhanterlig är också att de beloppsgränser som finns i lagen, t.ex. inkomstgränser och gränser när ett biträde själv får besluta om utredning, är angivna som ett visst antal eller en viss andel av ett basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring och att regleringen kräver tillgång till årliga broschyr om rättshjälp och taxor. Dessutom är det basbelopp som skall användas det som gällde året innan den rättssökande ansökte om rättshjälp. Andra faktorer som komplicerar systemet är den ofta onödiga rundgång av pengar som systemet medför. I vissa ärenden skall t.ex. medparter eller andra betala in pengar till staten som sedan skall utbetalas till den rättssökande. I t.ex. ett ärende om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan kan den rättssökandes avgift och vad den rättssökandes make skall betala sammantaget överstiga de totala rättshjälpskostnaderna. Den rättssökande är i sådant fall berättigad att erhålla den överskjutande delen. Trots att staten i ett sådant ärende över huvud taget inte lämnat något ekonomiskt bidrag till den rättssökande har en stor mängd beslut och transaktioner fått vidtas. Det finns alltså ett behov av en allmän upprensning i bestämmelserna. Utgiftsnedskärningar måste göras på alla samhällsområden för att stärka de offentliga finanserna. I budgetpropositionen 1994/95:100 anges att utgifterna skall minska /96. De sammanlagda besparingarna för rättsväsendet är beräknade att uppgå till . Utgifterna skall skäras ned med ytterligare t.o.m. . Den största utgiftsnedskärningen under detta budgetår drabbar polisväsendet () medan domstolsväsendet och kriminalvården skall spara 89 respektive . Genom de ändringar i rättshjälpslagen som genomfördes beräknades att en besparing på 14 miljoner skulle göras under /96. De ytterligare nedskärningar inom rättsväsendet som skall göras t.o.m. är inte fördelade på verksamhetsområden. I kompletteringspropositionen 1994/95:150 aviserades att rättshjälpsutredning skulle komma att lämna förslag som beräknades leda till betydande besparingar inom rättshjälpsområdet. Rättshjälpen kostar ca . Mot bakgrund av de besparingskrav som redogjorts för ovan måste det övervägas vilka besparingar som kan göras även på rättshjälpens område. Rättshjälpen måste inte bara bli effektivare utan också billigare. Statlig hjälp bör bara ges när det verkligen behövs. Den som har möjlighet att själv klara sig bör inte ges rättshjälp. Systemet måste också utformas så att den enskilde får ett eget intresse av att hålla nere kostnaderna. Reglerna på rättshjälpsområdet bör således reformeras så att de uppfyller kraven på kostnadsbesparingar som detta inte får leda till att rättshjälpens grundläggande syfte går förlorat. Rättshjälpen måste även i fortsättningen fungera som ett yttersta skyddsnät som fångar upp dem som inte kan få rättsligt bistånd på annat sätt. Dagens detaljerade och svårgenomträngliga regler skapar tillämpningsproblem. Detta gör i sin tur att kostnaderna för att hantera systemet blir onödigt höga. Om ett mer överskådligt och begripligt system utformas medför det att sådana kostnader - som inte belastar rättshjälpsanslaget - kan minskas. Förutsättningarna för att bevilja rättshjälp eller annat bistånd är olika för de olika formerna av hjälp. Detsamma gäller vem som kan få hjälp, behörighet att fatta beslut, avgifter och återbetalning m.m. Mycket talar, som utredningen konstaterar, för att rättshjälpsfrågorna blir lättare att hantera om regelverket delades upp på flera olika lagar. Våra överväganden i det följande bygger därför på förutsättningen att rättshjälpslag skall ersättas av en ny rättshjälpslag som reglerar vad som motsvaras av allmän rättshjälp samt rådgivning. Uttrycket allmän rättshjälp kan i så fall ersättas av uttrycket rättshjälp - vilket också är det vanligaste uttryckssättet . Offentligt biträde bör regleras separat. 5 Rättshjälp och rättsskyddsförsäkring Med rättsskyddsförsäkring avses en försäkring som ersätter försäkringstagarens kostnader för det rättsliga förfarandet i tvister som han eller hon är inblandad i. Rättsskyddsförsäkringar började saluföras i vårt land . Rättsskyddsförsäkring ingår numera som en obligatorisk del av de hemförsäkringar som säljs i . Rättsskyddsförsäkringar finns i olika former och för olika angelägenheter, t.ex. för tvister som anknyter till hem, fastighet, bil eller båt. Som regel ingår rättsskyddsförsäkring som en del i en annan försäkring, t.ex. i hem- eller båtförsäkringar. I vissa fall kan en rättsskyddsförsäkring tecknas som ett tillägg till ett försäkringspaket, vilket ofta är fallet vad gäller försäkringar för näringsidkare. Det är inte möjligt att teckna en generell rättsskyddsförsäkring separat. Särskilda rättsskyddsförsäkringar finns dock för näringsidkare. Enligt uppgifter från försäkringsbolagen uppgår antalet skador (ärenden) avseende rättsskyddsmomentet i hem- och villaförsäkring till drygt 12 000 vilket kan jämföras med de knappt 60 000 ärenden som registrerar vad avser allmän rättshjälp. Försäkringsbolagens kostnader för rättsskyddet uppgick till ca vilket avser dels betalda ersättningar dels medel reserverade för framtida utbetalningar. Motsvarande siffra var 162, 185 respektive . Någon förklaring till varför kost- naderna sjunkit har inte kunnat erhållas men trenden har varit densamma beträffande alla typer av försäkringsskador . När rättshjälpslagen infördes ansågs att rättsskyddet skulle vara subsidiärt till rättshjälpen; rättshjälpen skulle utnyttjas i första hand och rättsskyddet skulle endast utgöra ett komplement till den statliga rättshjälpen. Från denna princip har därefter gjorts vissa undantag. Principen som sådan har också ifrågasatts vid ett flertal tillfällen. Vi återkommer närmare till detta i avsnitt 5.5. Bestämmelser om försäkringsverksamhet på rättsskyddsområdet finns i första hand i lagen (1982:713) om försäkringsrörelse, konsumentförsäkringslagen (1980:38) och lagen (1993:1303) om vissa avtalsvillkor för rättsskyddsförsäkring. Den sistnämnda lagen infördes som ett led i EU-anpassningen och avser bl.a. att garantera ett fritt val av ombud. På kontinenten hade nämligen tidigare förekommit att försäkringsbolagen anvisat särskilda ombud. är tillsynsmyndighet över försäkringsbolagens verksamhet. har också en viss tillsyn på området enligt marknadsföringslagen (1995:450) och lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden och kan utfärda förbudsförelägganden eller föra talan om förbud mot oskäliga avtalsvillkor. prövar lämpligheten hos sådana ombud som inte är advokater eller biträdande jurister på advokatbyrå. Prövningen kan avse antingen ombudets lämplighet för viss tvist eller för visst slag av tvister. Även arvodet till dessa ombud kan prövas av nämnden. Huvudman för nämnden är . Varje bolag ställer upp sina villkor för rättsskyddsförsäkring. Det råder dock en relativt överensstämmande syn på omfattning och villkor. och uppmuntrades bolagen av myndigheter och konsumentföreträdare att utarbeta gemensamma villkor. Motiven till detta var att konsumenten skulle erhålla trygghet i att villkoren var likformiga. Villkoren har därför i huvudsak samma utformning i alla bolagen men de kan avvika i vissa detaljer. De villkor som redovisas i det följande är de vanligast förekommande. Gemensamt för de olika försäkringarna är att de gäller i tvistemål om tvisten kan prövas av tingsrätt, hovrätt eller . Tvister som kan prövas av fastighetsdomstol, och vattendomstol omfattas också. Måste en tvist först prövas av annan instans (t.ex. skiftesman eller arrendenämnd) täcks inte kostnaderna för sådan förberedande prövning av försäkringen. Rättsskyddsförsäkringen gäller inte tvister som endast kan prövas av förvaltningsmyndigheter eller förvaltningsdomstolar, t.ex. fastighetsbildningsmyndighet, hyresnämnd, länsstyrelse, länsrätt, kammarrätt eller Regeringsrätten. Rättsskyddet i motorfordons- och båtförsäkring gäller även i vissa brottmål. Rättsskyddet täcker även tvister med det egna försäkringsbolaget. Undantagna från försäkringsskyddet är tvister av mindre värden (ett halvt basbelopp). Tvister som rätten beslutat skall handläggas enligt allmänna regler omfattas dock oavsett värde. Detsamma gäller tvister med försäkringsbolaget om själva försäkringsavtalet och tvister som skall handläggas utomlands. Rättsskyddet täcker inte tvister där den rättssökande inte har befogat intresse av att få sin sak behandlad och inte heller tvister som faller under den s.k. pilotfallsregeln i 8 § första stycket 8 rättshjälpslagen, dvs. tvister som kan anstå till dess en annan rättslig angelägenhet, i vilket anspråket stöder sig på väsentligen likartad grund, slutligen har avgjorts. Emellanåt låter försäkringsbolagen pilotfallet ta medel i anspråk från flera försäkringar. För att rättsskydd skall lämnas måste försäkringen vara i kraft när de hän- delser eller omständigheter som ligger till grund för anspråket inträffade och det skall därefter inte ha gått än . Om försäkringen gällt när tvisten uppkommer, lämnas dock alltid rättsskydd. Rättsskyddet i hem-, villa-, och fritidshusförsäkring gäller den försäkrade i egenskap av privatperson och avser skada i privatlivet. Utanför gäller försäkringen endast för den försäkrade i dennes egenskap av resenär.