prop · GK0392 · 1997-01-01 00:00:00 — Är del- ägarna missnöjda med hur styrelsen fullgör den uppgiften, får möjlig- heten att på årsstämman byta ut styrelsen anses tillräcklig. Det sagda tar närmast sikte på föreningsförvaltning enligt SFL. Om vid delägarförvaltning delägarna inte är överens om att genomföra anlägg- ningsbeslutet, torde en övergång till föreningsförvaltning ligga närmast till hands. Det kan emellertid inte uteslutas att det räcker med att syssloman förordnas, t.ex. om delägarna anser sig kunna komma överens i fortsättningen sedan väl huvudfrågan är avklarad. Möjligheten att begära syssloman bör därför inte reserveras till fall av föreningsför- valtning. Rätten att begära förordnande av syssloman bör tillkomma samma krets som enligt 18 § AL har rätt att begära förrättning. Det innebär att inte bara enskilda fastighetsägare utan även t.ex. kommunen och i vissa fall kan begära syssloman. När det gäller allmänna intressen kommer alltså möjligheten att begära syssloman att stå till buds vid sidan av möjligheten att säkra styrelsemajoritet enligt 31 § SFL. Sysslomannens uppgift är emellertid begränsad till genomförande av an- läggningsbeslutet medan 31 § SFL även täcker förvaltningen av anlägg- ningen. När det gäller frågan vem som skall utse syssloman står valet mellan och lantmäterimyndigheten. Mot talar dels att uppgifter av det slaget alltmer kommit att frångå och att, sedan överlantmätarmyndigheten avskaffats, någon egentlig kompetens i lantmäteri- och fastighetsbildningsfrågor inte längre finns kvar där. Mot lantmäterimyndigheten talar i någon mån att det kan uppfattas som olämpligt att samma myndighet som har meddelat anläggningsbeslutet även får med verkställigheten att göra. För lantmäterimyndigheten talar främst fördelen med att sysslomannen förordnas av en myndighet som vet vari svårigheterna består och vilka hinder som skall övervinnas. Den myndigheten torde därför vara bäst lämpad att avgöra vilka kvalifikatio- ner sysslomannen bör ha för att kunna lösa sin uppgift i det enskilda fallet. Regeringen föreslår därför att sysslomannen i dessa fall förordnas av lantmäterimyndigheten. En begäran om syssloman som framställts i rätt tid av någon som är behörig bör få den verkan att anläggningsbeslutet tills vidare inte för- faller. Avslås framställningen, bör detta medföra att anläggningsbeslutet förfaller när tiden för utförande av anläggningen har gått ut. Ett beslut om avslag bör emellertid kunna överklagas till fastighetsdomstolen. För att inte möjligheten till överklagande skall bli illusorisk bör anläggnings- beslutet förfalla först när avslagsbeslutet har vunnit laga kraft. Beträffande sysslomannens kvalifikationer kan förutses att uppgifterna i första hand torde komma att avse frågor om upphandling och ekonomi. Han eller hon bör därför vara förtrogen med sådana frågor och bör också ha kunskaper om den typ av anläggning som det är fråga om. Behovet av viss kompetens torde emellertid komma att växla från fall till fall. Ersättningen till sysslomannen bör bestämmas av lantmäterimyndig- heten för fördelning mellan delägarna. Andelstalen för anläggningens utförande bör vara vägledande. Betalas inte ersättning enligt vad myn- digheten bestämt, bör beloppet kunna tas ut hos delägarna enligt be- stämmelserna i utsökningsbalken (jfr 3 kap. 1 § första stycket 7 nämnda balk). Regeringens förslag: får förordna att trafik- säkerhetsbestämmelserna i väglagen i tillämpliga delar skall gälla även beträffande enskilda vägar. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Ut- redningen har emellertid till skillnad från regeringens förslag föreslagit att aktuella trafiksäkerhetsbestämmelser tas upp i anläggningslagen. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre , i , och Plan- och anser att det är mindre lämpligt att ta upp trafiksäkerhetsbestämmelserna i anläggningslagen och föreslår i stället att en hänvisning görs till väg- lagens bestämmelser. i anser bl.a. att det inte kan vara rimligt att staten skall engageras i frågor om siktröjning m.m. och dessutom tvingas stå för kostnaderna. har tillstyrkt förslaget. Länsstyrelserna i Skaraborgs-, Jämtlands- och har avstyrkt förslaget såvitt avser överflyttningen av ansvaret för regler- nas tillämpning från länsstyrelserna till väg- och trafikregio- ner. 12.1 Allmänt Bestämmelser till främjande av trafiksäkerheten finns i 5 kap. lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL). Enligt 100 och 101 §§ EVL kan förordna om förbud mot trafikfarliga anläggningar inom en tolvmeterszon från vägbanans mitt resp. ge föreläggande om att ta bort befintliga trafikfarliga anordningar. Trafiksäkerhetsbestämmelserna gäller enligt 1 § fjärde stycket EVL inte inom områden med detaljplan. Det bör observeras att till skillnad från regleringen i väglagen (1971:948, VägL) bestämmelserna inte är generellt tillämpliga utan det krävs att förordnar att de skall gälla för en viss enskild väg eller del av en sådan väg. Vid anläggningslagens (1973:1149, AL) tillkomst lämnades trafik- säkerhetsbestämmelserna i 5 kap. EVL orubbade. I förarbetena till AL angavs att dessa hade en så utpräglat offentligrättslig karaktär att de knappast hade sin rätta plats i den aktuella lagstiftningen och att bestäm- melserna torde gälla oberoende av på vilket sätt den enskilda vägen hade tillkommit (prop. 1973:160 s. 62 och 607). Ett par bestämmelser med karaktär av ordnings- och säkerhetsföreskrifter infördes, nämligen 51 och 55 §§. I förarbetena uttrycktes dock en viss tveksamhet till bestämmel- serna och deras placering. Bestämmelserna i 51 § AL om rätt att kvista eller hugga bort träd och buskar torde i första hand syfta till att tillgodose kravet på trafiksäkerhet och det kan därför göras gällande att frågan om sådana rättigheter bör regleras i anslutning till de andra trafiksäkerhets- frågor som rör enskilda vägar (prop. 1973:160 s. 285). 55 § AL reglerar när enskild väg byggs så att den korsar annan trafikled. Bestämmelsen är direkt överförd från 41 § EVL och infördes efter påpekanden från en remissinstans om att fastighetsbildningsmyndigheten inte utan stöd av lag eller författning torde kunna föreskriva i anläggningsbeslut att väg- arbetet till viss del skall omhändertas av trafikleds förvaltning eller stå under dess kontroll. I förarbetena förutsattes att frågan om den slutliga utformningen och placeringen av behövliga föreskrifter närmare skulle övervägas (prop. 1973:160 s. 278). ansåg att reglerna i 5 kap. EVL till skydd för trafik- säkerheten skulle upphävas och föreslog att skulle få rätt att förordna att vissa ordnings- och säkerhetsföreskrifter samt ersättnings- regler liknande de i VägL blev tillämpliga på enskilda vägar med någor- lunda betydande trafik. Därmed avsågs dels vägar med statsbidrag därför att de är av betydelse för allmän samfärdsel, dels andra vägar av likartad natur, t.ex vägar som får kommunala bidrag. Förslaget innebar en ut- vidgning i förhållande till gällande bestämmelser i . ansåg det inte vara meningsfullt att göra några sakliga ändringar i trafiksäkerhetsbestämmelserna innan en reform av de materiella reglerna om enskilda vägar genomförts och föreslog där- för att bestämmelserna i 5 kap. EVL skulle föras över till AL med enbart redaktionella ändringar. 12.2 Behovet av trafiksäkerhetsbestämmelser för enskilda vägar I 3 kap. (1987:10, PBL) finns de materiella reglerna om egenskapskrav vid åtgärder på byggnader och andra anläggningar, tomter, och allmänna platser som särskilt tar sikte på trafiksäkerheten. I 3 kap. 2 § anges att byggnader skall placeras och utformas så att de eller deras avsedda användning bl.a. inte inverkar menligt på trafiksäkerheten. Denna bestämmelse skall beaktas såväl vid utformningen av detaljplaner som när bygglovpliktiga åtgärder prövas. Bestämmelsen reglerar ungefär samma sak som 47 § VägL gör, varför den paragrafen har undantagits från tillämpning inom områden med detaljplan och i fråga om åtgärder för vilka bygglov krävs. Genom 3 kap. 14 § blir bl.a. föreskriften i 3 kap. 2 § tillämplig i fråga om sådana andra anläggningar än byggnader som anges i 8 kap. 2 § första stycket. De fyra sista paragraferna i 3 kap. är också av intresse i detta sammanhang. För tomter som tas i anspråk för bebyggelse skall enligt 3 kap. 15 § första stycket 3 och 4 tillses att be- tydande olägenheter för trafiken inte uppkommer och att det finns en lämplig belägen utfart eller annan utgång från tomten samt anordningar som medger nödvändiga transporter och tillgodoser kravet på framkom- lighet för utryckningsfordon. I 3 kap. 17 § finns en kompletterande be- stämmelse som innebär krav på att tomter, oavsett om de är bebyggda eller inte, skall skötas så att betydande olägenheter inte uppkommer för omgivningen och för trafiken och så att risken för olycksfall begränsas. Med tomt avses mark som utgör en för bebyggelse avsedd enhet. Till tomt hör den mark som upptas av bebyggelsen och sådan mark som ligger i direkt anslutning till denna och som används eller behövs för att bebyggelsen skall kunna användas för avsett ändamål (se prop. 1985/86:1 s. 517). Av 3 kap. 18 § framgår att i fråga om allmänna platser och om- råden för andra anläggningar än byggnader skall vad som föreskrivs om tomter i 15 17 §§ tillämpas i skälig utsträckning. Därmed avses att vissa grundkrav, bl.a. de som gäller trafiksäkerheten, skall iakttas. Hänvis- ningen till 17 § innebär att det kan ställas krav på skötsel och underhåll. kan enligt 10 kap. 15 § PBL ingripa mot den som underlåter att vidta sådana åtgärder som åligger honom enligt bestäm- melserna i 3 kap. PBL eller enligt någon föreskrift som meddelats med stöd av lagen. 10 kap. 17 § PBL ger dessutom rätt att inom område med detaljplan ingripa med föreläggande mot ägaren att ta bort eller vidta annan åtgärd om en byggnad eller annan anläggning har kommit att medföra stora olägenheter för trafiksäkerheten på grund av att förhållandena har ändrats. Beträffande byggnader får föreläggande meddelas endast om byggnaden kan flyttas utan svårighet eller är av ringa värde. får också förelägga ägaren av en fastig- het eller byggnad att anordna stängsel eller ändra utfart eller annan ut- gång mot gator och vägar om det behövs med hänsyn till trafiksäker- heten. Bestämmelserna i 10 kap. 17 § första och andra styckena har sam- ordnats med 52 § resp. 40 § VägL för att undvika kompetenskonflikter och dubbelprövning (se 52 § andra stycket och 42 § VägL). Tillämpningen av trafiksäkerhetsbestämmelserna i och avgräns- ningen i förhållande till VägL:s bestämmelser är inte enbart knuten till att det finns detaljplan utan även till om det krävs bygglov för den aktuella åtgärden. I 8 kap. 1 och 2 §§ PBL finns generella bestämmelser om bygglov för uppförande m.m. av byggnader resp. andra anläggningar. I 8 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser för områden med detaljplan. Enligt punkten 2 i paragrafen krävs bygglov bl.a. för att sätta upp eller väsentligt ändra skyltar eller ljusanordningar. 45, 46 och 47 §§ VägL och 100 § EVL reglerar i huvudsak motsvarande åtgärder. VägL:s bestäm- melser är samordnade med PBL såtillvida att de gäller endast utanför område med detaljplan och för byggnader, andra anläggningar, anord- ningar eller åtgärder för vilka bygglov inte krävs. En del av de brister i trafiksäkerhetshänseende som fanns i den äldre byggnadslagstiftningen är åtgärdade genom bestämmelser i . Bestämmelserna ger emellertid fortfarande bättre skydd inom område med detaljplan än utan- för sådant område. Möjligheten att se till att sikthindrande växtlighet röjs torde vara begränsad i fråga om mark som inte faller in under tomtbe- greppet, såvida det inte är fråga om allmän platsmark, dvs. område inom plan. Regeringens uppfattning är därför att det nuvarande regelsystemet i PBL inte i tillräcklig utsträckning tillgodoser trafiksäkerheten särskilt när det gäller områden utanför detaljplan. Man bör ha i stort sett samma regler för åtgärder som främjar trafiksäkerheten för enskilda vägar som för allmänna vägar när förhållandena är jämförbara med avseende på vägens beskaffenhet och trafikens karaktär. Någon skarp gräns från trafiksäkerhetssynpunkt mellan allmänna vägar och enskilda vägar kan inte alltid dras. På vissa enskilda vägar är trafiken av större omfattning än på det minst trafikerade allmänna vägnätet. Trafiksäkerheten är ett ange- läget allmänt intresse och vem som är väghållare bör inte vara avgörande för vilka trafiksäkerhetsbestämmelser som skall gälla. På grund av att enskilda vägar har så olika karaktär och fyller så vitt skilda syften är det inte rimligt att för enskilda vägar ha generella regler på samma sätt som för allmänna vägar. Regeringen anser därför att reglerna liksom för när- varande i 5 kap. EVL måste utgå från det faktiska behovet och att syste- met med ''''''''klassning'''''''' av vägar måste finnas kvar även i fortsättningen. 12.3 Ansvarig myndighet för trafiksäkerhetsfrågor rörande enskilda vägar Enligt EVL är det som formellt ansvarar för frågor som rör trafiksäkerheten. När staten är väghållare för allmän väg enligt VägL är det den till hörande regionala förvaltning som regeringen be- stämmer som är väghållningsmyndighet. Enligt 7 § vägkungörelsen (1971:954) är väg- och trafikregion statlig väghållningsmyn- dighet. Är kommunen väghållare för allmän väg är väghållningsmyndig- het i stället den kommunala nämnd som kommunfullmäktige utser, t.ex. gatu- eller tekniska nämnden. I andra fall är det kommunen genom bygg- nadsnämnden. Ansvaret i VägL för tillstånd till anslutning av enskild väg och till åt- gärder inom vägområdet ligger på väghållningsmyndigheten. Däremot är det som beträffande allmänna vägar ger tillstånd, meddelar föreskrifter och förelägganden rörande åtgärder utanför vägområdet som rör trafiksäkerheten. I praktiken är det väg- och trafikregioner som har kun- skapen om trafiksäkerhetsfrågor avseende EVL. formella ansvar överensstämmer inte med det faktiska ansvaret och med hur läns- styrelsens roll har utvecklats. Regeringen anser att det är viktigt att den myndighet som skall besluta om vilka enskilda vägar som bör omfattas av trafiksäkerhetsbestämmelserna har lokalkännedom men också för- måga att tillämpa bestämmelserna på ett enhetligt sätt. har sektorsansvaret för trafiksäkerheten för såväl allmänna som enskilda vägar. De regionala förvaltningarna har kunskap om vägnätet genom att de handlägger den statliga bidragsgivningen. Regeringen anser att de statliga väghållningsmyndigheterna, dvs. väg- och trafikregioner, är mest lämpade att besluta om trafiksäkerheten. 12.4 Ersättning för inskränkningar I VägL svarar staten om inte kommunen är väghållare för den er- sättning som kan bli aktuell när en fastighet drabbas av inskränkningar till följd av trafiksäkerhetsbestämmelserna. Detsamma gäller enligt EVL. Regeringen anser att den nuvarande ordningen bör behållas. Utredningen har diskuterat frågan om var trafiksäkerhetsbestämmelserna för enskilda vägar lämpligen bör placeras och slutligen förordat att be- stämmelserna tas upp i AL. Enligt utredningen skulle en lösning som innebär att man i AL enbart hänvisar till att trafiksäkerhetsbestämmel- serna i väglagen skall gälla i tillämpliga delar sannolikt göra tillämp- ningen mer komplicerad. Regeringen anser dock, i likhet med flera av remissinstanserna, att övervägande skäl talar emot att ta upp bestämmelserna i . AL är i första hand en lagstiftning för samverkan mellan fastigheter. Utredning- ens förslag skulle innebära att ett ganska omfattande regelsystem skulle tillföras AL, vilket ger AL en viss slagsida mot andra regler än sådana som avser fastighetssamverkan, särskilt som det kan förutses att bestäm- melserna inte kommer att tillämpas så ofta. Regeringen föreslår därför i stället att det i AL införs en bestämmelse som hänvisar till de relevanta trafiksäkerhetsbestämmelserna i väglagen. 13 ställning vid ompröv- ningsförrättning Regeringens förslag: Vid omprövningsförrättning av enklare beskaffen- het som avser fastighets delaktighet i samfällighet eller ändring av fastighets andelstal företräder föreningen de övriga delägarna vid för- rättningen. Utredningens förslag: Regeringens förslag innefattar i motsats till ut- redningens förslag ingen rätt för delägare att överklaga förrättning när delägarna företrätts av samfällighetsföreningen vid förrättningen. Rege- ringens förslag är också begränsat till förrättningar av enklare beskaffen- het. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens. Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid och Fastighetsdomstolen vid motsätter sig att sam- fällighetsförening får företräda delägarna vid förrättningar som avser större förändringar av andelstal. De avstyrker också förslaget att delägare skall ha rätt att överklaga förrättning i de fall där delägarna företräds av föreningen vid förrättningen. Vissa remissinstanser, bl.a. , anser att förslaget bör utvidgas till att även avse även mindre ändringar i t.ex. anlägg- ningens omfattning. Skälen för regeringens förslag: befogen- heter har utvidgats sedan tillkomsten av anläggningslagen (1973:1149, AL) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL). Som en följd av fastighetsbildningsutredningens förslag (SOU 1986:29) gjordes ändringar i 4 kap. 11 § fastighetsbildningslagen (1970:988, FBL) (SFS 1989:724) som innebär att en samfällighetsförening är sakägare i stället för delägarna om en förrättning angår samfälld mark som förvaltas av föreningen. Vidare utvidgades samfällighetsföreningars möjligheter till att ta initiativ till förrättning dels vid fastighetsreglering enligt 5 kap. 3 § FBL, dels vid anläggningsförrättning enligt 18 § AL. En samfällig- hetsförening får efter beslut av föreningsstämman begära fastighetsregle- ring som berör samfälld mark under föreningens förvaltning resp. begära en förrättning som angår gemensamhetsanläggning under föreningens förvaltning. ansåg (SOU 1986:29 s. 72 ff. och 204 ff.) att praktiska skäl talade för att samfällighetsföreningen fick ställ- ning av sakägare i stället för de enskilda delägarna vid omprövningsför- rättning enligt 35 § AL som gäller ändring i fråga om kretsen av fastig- heter som deltar i anläggningen. Förslaget genomfördes inte med motive- ringen att det inte var helt invändningsfritt ur rättssäkerhetssynpunkt och att rationaliseringseffekten var liten (prop. 1988/89:77 s. 76). Regeringen anser att upphävandet av EVL motiverar att frågan på nytt övervägs. Många befintliga vägföreningar har ett stort antal delägare. Kallelseförfarandet blir därmed förhållandevis komplicerat och dyrbart. När vägföreningsinstitutet försvinner kommer det vid omprövningsför- rättningar med större styrka än tidigare att framstå som befogat ur förenklingssynpunkt att samfällighetsföreningen kan representera del- ägarna. Vid omprövningsförrättning som rör fråga om en fastighet skall inträda i eller utträda ur samfällighet eller om andelstal skall ändras, får väl medlemmarna i en samfällighetsförening i allmänhet anses ha ett gemensamt intresse att bevaka i förhållande till den fastighet som direkt berörs. Mot detta kan invändas t.ex. att fastigheternas olika andelstal kan göra att medlemmarna har olika syn på frågor om ändringar i delägar- kretsen och att det därför borde krävas antingen ett beslut av förenings- stämman för att föreningens styrelse skall få företräda medlemmarna eller att någon form av begränsning av styrelsens befogenheter införs. I de flesta fall berörs emellertid medlemmarna i relativt begränsad omfatt- ning och ändringarna medför ingen påtaglig ny belastning. Det är i sammanhanget viktigt att påpeka att lantmäterimyndigheten har att självmant beakta 35 § andra stycket AL, dvs. ändring får inte beslutas så att avsevärd olägenhet uppkommer från allmän eller enskild synpunkt. Vidare gäller enligt 36 § SFL att en styrelseledamot inte får ta befattning med en angelägenhet i vilken han har ett väsentligt intresse som strider mot föreningens. Regeringen anser att det skulle innebära en avsevärd förenkling att ge samfällighetsföreningen, på motsvarande sätt som vid överenskommel- ser, befogenhet att företräda övriga delägare vid omprövningsförrättning som gäller fastighets in- eller utträde eller ändring av andelstal. I vissa fall framstår emellertid den föreslagna ordningen som mindre lämplig. Detta gäller framför allt förrättningar som avser större förändringar av andelstal, t.ex. beräkning av andelstal efter andra normer än de som an- vändes i den grundläggande förrättningen. Styrelsens befogenhet att företräda delägarna bör därför begränsas till förrättningar som avser frågor av enklare beskaffenhet. Regeringen föreslår därför i enlighet med det anförda en ny bestäm- melse som gör samfällighetsföreningen behörig att företräda delägarna vid omprövningsförrättning som gäller ändring i deltagarkretsen eller fråga om ändring av fastighets andelstal. Bestämmelsen bör inte begrän- sas till att gälla gemensamhetsanläggningar för vägar utan bör gälla alla gemensamhetsanläggningar. I avsnitt 9.4 har redogjorts för att samma synsätt bör anläggas vid omprövning i samband med fastighetsbildning. Såsom ett antal remissinstanser påpekat medför utredningens förslag om rätt även för delägare att i dessa fall överklaga förrättning, att oklar- heter kan uppstå beträffande frågan vem som företräder en fastighet. För- slaget innebär att både styrelsen och den enskilde fastighetsägaren kan komma att företräda den enskildes fastighet i olika skeden av pröv- ningen. Regeringen anser därför att utredningens förslag i denna del inte bör genomföras. 14 Ekonomisk reglering Regeringens förslag: Bestämmelsen i anläggningslagen om att ägare till fastighet som utträder ur bestående samfällighet skall tillerkännas ersätt- ning för andel i beräknat överskott skall inte tillämpas på gemensam- hetsanläggningar som avser vägar. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte särskilt kommenterat denna fråga. Hovrätten för Nedre anser att möj- ligheten att vid utträde få ersättning för nedlagda kostnader bör finnas kvar. Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 kap. lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) sker ingen ekonomisk reglering vid ändringar i delaktighetsförhållandena eftersom fastigheterna ansluts automatiskt till vägföreningen. Ansvaret för föreningens skulder ligger på de fastigheter som ingår i föreningen när ansvaret aktualiseras. Att någon ekonomisk reglering inte sker kan medföra problem t.ex. om medlemmarna i väg- föreningen inte accepterar att en ny fastighet med väg som har sämre standard än det befintliga vägnätet tas in i föreningen. I anläggningslagen (1973:1149, AL) finns bestämmelser om ekono- misk reglering i 36 40 §§. Vid en ändring av delaktighetsförhållandena i en gemensamhetsanläggning som förvaltas av en samfällighetsförening skall det prövas om föreningen skall upplösas eller om en ekonomisk reglering skall göras mellan medlemmarna. Upplösning skall ske bara när det inte går att få till stånd en ekonomisk uppgörelse. Som tänkbara exempel när upplösning kan vara aktuell nämns genomgripande föränd- ringar i fastighetsunderlaget eller när föreningens skulder överstiger värdet av anläggningen och tillgångarna. När en fastighet tvångsansluts till en anläggning som förvaltas av en förening som visar underskott bör upplösning alltid ske (prop. 1973:160 s. 257). Skall föreningen inte upp- lösas skall det göras en beräkning om det finns ett över- eller underskott i samfälligheten. Detta görs genom en jämförelse mellan anläggningens värde och föreningens tillgångar å ena sidan och föreningens skulder å andra sidan. Anläggningens värde skall uppskattas efter vad som är skäligt med hänsyn till investeringskostnaderna, anläggningens ålder och fortsatta användbarhet. Värderingen går ut på att fastställa om det är rätt- vist och rimligt att en ny delägare får köpa in sig i anläggningen eller att en utträdande delägare får tillbaka en del av sina investeringar.