prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — Ersättningsskyldigheten omfattar både sakskador och, vid driftstörning, ren förmögenhetsskada. Enligt regeringens bedömning bör skadeståndsansvaret i förhållandet mellan innehavare till elektriska anläggningar även i fortsättningen grundas på vårdslöshet. Någon specialbestämmelse om detta finns det dock ingen anledning att ha i den nya ellagen. Skadeståndsansvaret kommer då i stället regleras av sedvanliga skadeståndsregler. I ett avseende behövs dock en specialregel. Den nuvarande principen i ellagen om ersättning för s.k. ren förmögenhetsskada vid driftstörning bör behållas. Detta bör komma till uttryck i en särskild bestämmelse. Enligt skadeståndslagen utgår ersättning för ren förmögenhetsskada bara i vissa särskilt angivna fall. Enligt regeringens förslag skall prioritetsprincipen i fråga om skyldighet att vidta skyddsåtgärder i fortsättningen gälla i förhållandet mellan en elektrisk anläggning och koncessionspliktiga naturgasledningar (avsnitt 12.2). Principen om ett ansvar för vårdslöshet bör därför utvidgas till att gälla även skador orsakade av elektrisk ström på naturgasledningar för vilka koncession krävs enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar. Frågan om preskriptionstider har behandlats i avsnitt 13.3. 13.6 Skadelidandens medvållande Regeringens förslag: Skadestånd vid sakskada skall i fortsättningen jämkas enligt skadeståndslagens (1972:207) bestämmelser, om den skadelidande har medverkat till skadan. Därmed kommer samma regler att gälla vid sakskada och personskada. () förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Skadeståndslagen (1972:207) innehåller bestämmelser om jämkning när den skadelidande avsiktligt eller av vårdslöshet medverkat till skadan. För personskador är huvudregeln att jämkning kan ske om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Vid sakskador eller vid rena förmögenhetsskador kan jämkning ske om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Vid sakskada kan jämkning alltså ske på grund av att någon annan än den skadelidande har medverkat till skadans uppkomst. Enligt nuvarande ellag skall skadeståndslagens regler om jämkning tillämpas i fråga om personskada. Ellagen innehåller bestämmelser om ansvarsfrihet vid den skadelidandes medverkan till sakskada. En innehavare av elektrisk anläggning är fri från skadeståndsskyldighet om den skadelidande genom överträdelse av gällande föreskrifter eller annan grov vårdslöshet själv vållat skadan. Skadeståndsskyldighet föreligger inte heller om skadan föranletts av att den skadelidande underlåtit att fullgöra sina skyldigheter mot den elektriska anläggningens ägare eller innehavare. Ellagens bestämmelser om ansvarsfrihet vid sakskada som inte omfattas av produktansvarsreglerna är beroende av vilken grad av vårdslöshet som har förekommit på den skadelidandes sida. Har den skadelidande handlat grovt vårdslöst erhålls ingen ersättning. Vid vårdslöshet som inte är grov utgår däremot full ersättning. Bestämmelserna innebär att alla fall av överträdelser av gällande föreskrifter jämställs med grov vårdslöshet från den skadelidandes sida. Det kan med fog anses otillfredsställande med en skadeståndsprincip där antingen full ersättning utgår eller ingen alls. Skadestånd vid sakskada bör därför i fortsättningen jämkas enligt skadeståndslagens (1972:207) bestämmelser, om den skadelidande har medverkat till skadan. 13.7 Regressrätt Regeringens förslag: Regressrätten vid skador orsakade av elektrisk ström skall inte längre regleras i ellagstiftningen. Detta innebär att regressrätten i stället följer de allmänna, icke lagfästa, principerna. () förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: I skadeståndslagen (1972:207) finns en bestämmelse om solidariskt ansvar för skadestånd. Bestämmelsen är tillämplig om två eller flera skall ersätta samma skada. Den innebär att en skadelidande kan kräva ut hela skadeståndsbeloppet från vem som helst av de ansvariga, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem. Enligt huvudregeln i den nuvarande ellagen har en innehavare av elektrisk anläggning regressrätt mot den som vållat skadan. Den nuvarande ellagen innehåller en särskild bestämmelse om regressrätt som reglerar förhållandet mellan innehavare av elektriska anläggningar. Innehavare av elektrisk anläggning har regressrätt gentemot en annan anläggningsinnehavare under förutsättning att skadan orsakats genom ström som på onormalt sätt kommit in från den andra anläggningen. Skadan skall också vara vållad genom vårdslöshet vid den andra anläggningens utförande eller skötsel. Om vårdslöshet vid utförande eller skötsel förekommit vid båda anläggningarna får rätten bestämma med hur stort belopp ersättningen slutligen skall betalas av vardera sidan. Vid bedömningen skall graden av vållande på ömse sidor beaktas. Om ingen av anläggningsinnehavarna varit vårdslös skall båda betala ersättning som om de gemensamt vållat skadan. Ersättningsskyldighet föreligger i sådant fall inte för innehavare av svagströmsanläggningar. Det finns ingen uttrycklig regel om fördelningen. Hur fördelningen skall ske mellan de båda innehavarna är inte helt klart. I den nuvarande ellagen finns också en särskild regressregel för skada som föranletts av att någon vidtagit en åtgärd som i väsentlig mån ökat faran för skadans uppkomst. Åtgärden skall har vidtagits efter det att utförandet av en elektrisk anläggning påbörjats, utan anläggnings- innehavarens samtycke. Den som vidtagit åtgärden är ansvarig för den skadan om vederbörande insett eller borde ha insett faran. När det gäller inbördes ansvar mellan solidariskt ansvariga är rättsläget delvis oklart. I skadeståndslagen finns inga bestämmelser om hur skadeståndsansvaret slutligen skall fördelas. Den allmänna principen som gäller är att en skälighetsbedömning skall göras. Vid denna bedömning bör beaktas grunden för de berörda parternas ansvar och övriga omständigheter, bl.a. graden av vållande. När det gäller strikt ansvar är uppfattningen i svensk rätt att den som har ett sådant ansvar normalt har regressrätt mot den som har vållat skadan. Den som inte är strikt ansvarig enligt ellagen är dock ansvarig enligt de allmänna reglerna i skadeståndslagen och, om vårdslöshet föreligger, skyldig att ersätta skadan. Den som inte har strikt ansvar är således solidariskt ansvarig med den strikt ansvarige, om vårdslöshet föreligger. Enligt huvudregeln i ellagen har en innehavare av elektrisk anläggning regressrätt mot den som vållat skadan. Bestämmelsen återspeglar vad som normalt anses gälla vid strikt ansvar. 14 Konsumentskydd 14.1 Konsumentskydd på elmarknaden Regeringens bedömning: För att stärka konsumentskyddet på elmarknaden bör tvingande minimiregler införas. Dessa bör i första hand röra grundläggande frågor som förutsättningarna för att avbryta överföringen av el om konsumenten försummat sina skyldigheter samt konsumentens rätt till ersättning i vissa fall av avbrott i överföringen. bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringen. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland , och , tillstyrker eller har inte något att invända mot att tvingande minimiregler införs till skydd för konsumenterna på elmarknaden. Konsumentråd anser att även frågan om ersättning vid kvalitativa driftstörningar bör utredas och att lagstiftningen skall samlas i en särskild författning. , , och ifrågasätter behovet av lagstiftning och anser att nu gällande avtal först bör utvärderas. avstyrker att området regleras i lag. Skälen för regeringens bedömning Allmänna utgångspunkter Under har en rad åtgärder vidtagits i syfte att stärka konsumenternas ställning och rättsskydd i olika avseenden, bl.a. genom införande av tvingande civilrättslig och marknadsrättslig lagstiftning. Även inom processrätten har reformer genomförts i liknande syfte. Ett annat betydelsefullt inslag är frivilliga överenskommelser mellan näringsliv och konsumentorganisationer. Dessa initiativ bör ses mot bakgrund av konsumenternas ofta underlägsna ställning på marknaden och svårigheter att hävda sina intressen i förhållande till säljare och tillverkare, vilket kommer till uttryck på flera olika sätt. Ett exempel är användningen av standardiserade avtal. Ofta bestäms dessa avtal ensidigt av näringsidkaren eller av någon annan för näringsidkarens räkning. Konsumenten ställs inför valet att godta de villkor som föreläggs honom eller avstå från att ingå avtal. Inom EU har det vuxit fram en alltmer aktiv konsumentpolitik. Detta har bl.a. resulterat i en rad direktiv, som har sin utgångspunkt i fördragets allmänna bestämmelser om skydd för liv och hälsa. I och med föreskrivs i EG-fördragets artikel 129a att gemenskapen skall bidra till en hög skyddsnivå för konsumenterna. pågår en avregleringsprocess inom sektorn för allmännyttig verksamhet, t.ex. vad gäller telekommunikation, flygtransporter samt gas- och elförsörjning. Som en viktig del av detta arbete ingår även att säkerställa att konsumenternas intresse tas tillvara. Behovet av konsumentskyddslagstiftning på elmarknaden har elmarknaden genomgått en genomgripande reforme- ring, vilket bl.a. har inneburit att konsumenterna fått två avtalsparter. Det är dels innehavaren av nätkoncession, som svarar för de fysiska anläggningarna och överföringen av el, dels elleverantören som producerar och handlar med el. Tillgång till el är ett primärbehov för hushållen och en förutsättning för en tillfredsställande levnadsstandard i ett modernt samhälle. Det är därför angeläget att hushållen har tillgång till el på villkor som ger uttryck för en balans mellan konsumenterna och företagen. Ett av målen med elmar- knadsreformen var att stärka elanvändarnas ställning. I förarbetena betonas särskilt skyddet för de små hushållskunderna konsumenterna och deras möjligheter att utnyttja de förändringar som reformen har inneburit. För en konsument är det i praktiken omöjligt att försörja sig själv med egen el. Detta medför att konsumenten inte kan avstå från att ingå avtal om leverans av el. Förhållandet mellan parterna regleras i huvudsak i standardvillkor. Hushållens möjligheter att få till stånd en annan och förmånligare avtalsreglering är normalt utesluten. Vidare är varken konsumentköplagen eller annan tvingande lagstiftning tillämplig vid köp eller överföring av el. Dessa faktorer gör att den enskilde konsumentens möjlighet att hävda sig gentemot elleverantören och koncessionshavaren är begränsad. Utgångspunkten bör vara att konsumentskyddsnivån på elmarknaden i huvudsak skall motsvara vad som gäller inom andra områden. För att uppnå detta krävs enligt regeringens bedömning tvingande minimiregler. Dessa bör i första hand röra grundläggande frågor som förutsättningarna för att avbryta överföringen av el om konsumenten försummar sina skyldigheter samt konsumentens rätt till ersättning i vissa fall av avbrott i överföringen. Skyddsbehovet som motiverar införandet av tvingande bestämmelser gör sig framför allt gällande då en fysisk person ingår avtal för överföring av el avsedd huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Tillämpningsområdet bör därför begränsas till denna situation. Enligt regeringens bedömning framstår det som mest ändamålsenligt att bestämmelserna fogas in som en del av den nu föreslagna ellagen. 14.2 Konsumentskyddet vid avstängning av el på grund av konsumentens avtalsbrott Regeringens förslag: Förutsättningarna för att avbryta överföringen av el till en konsument på grund av dennes avtalsbrott regleras i lagen. Överföringen får avbrytas på grund av konsumentens försummelse endast om försummelsen är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott. Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse. Avser försummelsen bristande betalning skall han, sedan tidsfristen för att vidta rättelse har löpt ut, delges en under- rättelse där det framgår att överföringen kan komma att avbrytas om inte betalning sker . skall under- rättas om förhållandena. Om konsumenten vidtar rättelse eller, i fall av betalningsförsummelse, socialnämnden åtar sig betalningsansvar för skulden får överföringen inte avbrytas. Överföring av el får inte heller avbrytas i anledning av en fordran som är föremål för tvist. Vidare får inte överföringen avbrytas om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada. Det gäller dock inte om konsumenten handlar otillbörligt. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen har dock föreslagit att överföringen av el får avbrytas på grund av konsumentens försummelse endast om det kan ske utan risk för liv, hälsa eller omfattande egendomsskada. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna ställer sig positiva till utredningens förslag eller lämnar det utan invändning. Flera remissinstanser, däribland , , Riksförbundet Energileverantörerna, , , och är dock kritiska till att företagen inom elbranschen åläggs att bedöma risken för liv, hälsa och egendomsskada och anser att denna bedömning bör ligga på det allmänna, dvs. de sociala myndigheterna, i anslutning till att socialnämnderna underrättas om den förestående avstängningen. menar att även djurskyddsintressen bör beaktas vid en avstängning av eltillförseln. anser, för det fall att lagstiftning på området är nödvändig, att utredarens förslag är alltför tillkrånglat och långtgående samt att det både ur principiell och ekonomisk synvinkel är oacceptabelt att socialnämnderna skall underrättas vid en förestående avstängning. Även kommun anser att någon underrättelse till socialnämnden inte bör ske. Kammarrätten i förespråkar att bedömningen i stället bör avse risken för sanitär olägenhet. Några remissinstanser framhåller att även den situationen att en samfällig- het eller ägare av ett flerfamiljshus underlåter att betala för levererad el bör omfattas av lagstiftningen. Konsumentråd anser att ett enskilt företag inte skall ha rätt att stänga av elen för en konsument utan att saken prövats av en kronofogdemyndighet, som även skall kunna ge nätägaren rätt att strypa eltillförseln till ett minimum. Datainspektionen menar att bestämmelsens förhållande till inkassolagen bör klargöras. Bakgrund I den nuvarande ellagstiftningen begränsas inte möjligheten att avbryta överföringen av el till en konsument. Frågan regleras i standardavtal. Dessa medger, utöver avbrott föranledda av elsäkerhetskäl, ransoneringsskäl, underhållsarbete och liknande omständigheter, att nätkoncessionshavaren och elleverantören kopplar från anläggningen respektive upphör att leverera om konsumenten försummar att betala förfallna avgifter, ställa säkerhet eller lämna förskottsbetalning, om inte försummelsen är av ringa betydelse. Sak samma gäller om konsumenten i något annat avseende gör sig skyldig till väsentlig försummelse. Avser försummelsen bristande betalning skall konsumenten ges skälig tid att vidta rättelse. En tvistig fordran får inte ligga till grund för frånkoppling. Konsumenten har numera två avtalsparter, nätkoncessionshavaren och elleverantören. Det är endast nätkoncessionshavaren som rent faktiskt kan avbryta överföringen av el, antingen genom egen personal eller med bistånd från en kronofogdemyndighet. Leverantören kan således inte avbryta leveransen utan bistånd från nätkoncessionshavaren. I detta kapitel används stänga av synonymt med avbryta överföringen. Skälen för regeringens förslag Bör avstängning tillåtas? Tillgången till hushållsel är av grundläggande betydelse och kan vara livsavgörande för de enskilda konsumenterna och deras familjer. Mot denna bakgrund har regeringen övervägt att, frånsett sådana avbrott i överföringen som måste tillåtas av säkerhetsskäl, vid underhåll, ransonering och liknande förhållanden, införa ett förbud mot avstängning av el i konsumentförhållanden. I praxis är det dock accepterat att elen får stängas av. En viss jämförelse kan också göras med vad som gäller på hyresrättens område. Det är allmänt accepterat att man kan förlora sin bostad vid olika typer av försummelser. Vidare är det snarare regel än undantag i kontrakts- förhållanden att ena parten kan återta eller upphöra med sin prestation vid motpartens avtalsbrott, även vid fortgående prestationer. Till saken hör också att ett förbud mot att stänga av el helt skulle beröva elbranschen dess möjlighet att begränsa sina kreditförluster. Vi vill också poängtera att en avstängning i vissa fall kan motverka att en stadigt växande skuldbörda uppstår för den enskilde konsumenten. Med hänsyn till dessa omständigheter skulle, enligt regeringens mening, ett förbud mot avstängning föra alltför långt. Vid avvägningen av under vilka omständigheter som en avstängning bör få ske bör dock konsument- intresset väga tungt. Under vilka förhållanden bör avstängning tillåtas? En avgörande skillnad mellan förhållandena på elmarknaden och flertalet andra avtalsförhållanden är elens betydelse för hushållens mest grund- läggande behov. Strömlöshet kan omgående medföra en allvarlig försämring av den enskildes situation, varför det heller inte kan bortses från att ett hot om avstängning i vissa fall kan användas som ett otillbörligt påtryckningsmedel för att driva in utestående fordringar. Det är mot denna bakgrund som avstängningsrätten i likhet med rätten till avhysning och avstängning av vattenleverans bör vara formaliserad i lag och försedd med begränsningar. Härigenom uppnås en förutsebarhet och enhetlighet för alla parter samt ett ökat skydd för konsumenterna. Konsumenten kan göra sig skyldig till försummelser gentemot nätkoncessionshavare och leverantör på flera olika sätt, t.ex. genom att bryta mot säkerhetsföreskrifter. I praktiken torde dock underlåtenhet att erlägga betalning för levererad el eller för nätavgift vara den typ av försummelse som är mest vanlig och av störst betydelse för parterna inom elbranschen. Möjligheten att stänga av elen för en konsument bör enligt regeringens mening bara få användas om konsumenten har gjort sig skyldig till en försummelse som är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott. Avstängning bör således inte få ske om försummelsen avser ett mindre belopp eller om det rör sig om enstaka betalningsförsummelser av inte alltför betydande belopp. Åtgärden måste således stå i rimlig proportion till konsumentens avtalsbrott. Ett liknande väsentlighetskrav finns enligt gällande standardvillkor och i motsvarande bestämmelse i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och värmeanläggningar vid avstängning av vattenleverans. Konsumenten bör, innan överföringen kan brytas ges möjlighet att inom skälig tid vidta rättelse. Beträffande betalningsförsummelser bör förutsättningarna för avstängning formaliseras ytterligare genom ett krav på att konsumenten skall delges en underrättelse om att elen kan komma att stängas av. Detta formaliserade förfarande utgör en garanti för att konsumenten verkligen får vetskap om vad som gäller och det bör även kunna inskärpa allvaret i situationen. En avstängning kan snabbt medföra mycket allvarliga konsekvenser för den enskilde konsumenten och dennes familj. Om elen stängs av kan det i vissa fall uppstå risk för personskador eller omfattande sakskador. Det är enligt regeringens mening angeläget att genom olika former av skyddsmekanismer motverka att så sker. Ett hot om avstängning av el i förening med en uppmaning att betala omfattas normalt av inkassolagens regler. Det innebär att elbranschen har att iaktta principerna om god inkassosed. Datainspektionen har i sin praxis funnit det oförenligt med god inkassosed att hota med avstängning när det föreligger risk för sanitär olägenhet och har därvid som exempel angett eltillförsel till en eluppvärmd bostad. I 30 § lagen om allmänna vatten- och avloppsledningar föreskrivs att en vattenleverans inte får stängas av om det skulle medföra sanitär olägenhet. I rättspraxis finns exempel på att detta stadgande tillämpats analogt vid avstängning av elleverans. I en överenskommelse mellan Elverksföre- ningen och i samband med att tidigare standardvillkor, AB-L-86, förhandlades fram anges att det förutsätts att leverantören alltid använder rätten till avstängning med varsamhet och med hänsynstagande till abonnentens intresse. I krav- och avstängningsrutiner, utarbetade av 1995, kommenteras detta på så sätt att "härmed åsyftas främst att det är angeläget att söka kontakt med kunden för att om möjligt få klarhet i orsakerna till den uteblivna betalningen, för att överenskomma om en avbetalningsplan samt i vissa fall för att anvisa möjligheterna till hjälp". Vidare anförs bl.a. att av en elleverans som berör en uppvärmning och där det bedöms finnas risk för skador bör man förvissa sig om att byggnaden inte står tom utan att det finns någon där som kan avvärja skador. finns således ett visst skydd för konsumenten. Detta bör dock stärkas, dels genom särskilda regler som hindrar avstängning i vissa akuta situationer, dels genom att socialnämnden eller den nämnd som annars fullgör uppgifter inom , skall underrättas vid en förestående avstängning. Utredningen har föreslagit att avstängning skall tillåtas endast om det kan ske utan risk för liv, hälsa och omfattande egendomsskada. Förslaget i denna del har fått kritik under remissbehandlingen, företrädesvis från elbranschen. Regeringen bedömer att den föreslagna regeln skulle föra alltför långt. I stället bör föreskrivas att avstängning inte får ske om omständigheterna i det enskilda fallet ger anledning befara att en avstängning skulle medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada. Den föreslagna bestämmelsen innebär inte någon utredningsskyldighet för nätkoncessionshavaren eller elleverantören. Om konsumenten handlar otillbörligt mot avtalsparten bör inte denna bestämmelse hindra en avstängning. Enligt bestämmelserna i hyreslagen skall en hyresvärd underrätta socialnämnden om ett hyresavtal sagts upp på grund av att hyresrätten förverkats. Detta har sin utgångspunkt i sociala hänsyn. Sådana hänsyn gör sig gällande även i elsammanhang. Avstängning av el är liksom vräkning en mycket ingripande åtgärd, som kan medföra allvarliga konsekvenser för elabonnenten och dennes familj. bör därför, som delgivning sker med konsumenten, underrättas om förhållandena. Om det skulle visa sig att socialnämnden har anledning att lämna bistånd till den enskilde kan en prövning inom ramen för socialtjänstlagen komma ifråga. Föreligger rätt till bistånd kan således kommunen ingripa genom att antingen betala skulden eller åta sig betalningsskyldighet. För att motverka att rätten till avstängning används som ett medel i en tvist mellan parterna bör i lag föreskrivas att en fordran som är föremål för tvist inte får ligga till grund för en avstängning, något som redan gäller enligt nu gällande leveransavtal. Som framgått innebär förslaget att socialnämnderna kommer att meddelas då det övervägs att avbryta överföringen av el. Regeringen bedömer att förslaget i denna del totalt sett inte bör medföra kostnadsökningar. torde i det fall en enskild på grund av allvarliga sociala problem inte har betalningsförmåga redan ha kontakt med denne. I det fall den enskilde inte har haft kontakt med socialnämnden, kan en kontakt med nämnden förhindra att det uppstår sociala problem för den enskilde. 14.3 Underrättelse vid förutsebara avbrott i överföringen Regeringens förslag: Nätkoncessionshavaren åläggs en skyldighet i lag att underrätta konsumenten om förutsebara avbrott i överföringen. Konsumenten skall underrättas om avbrottet före avbrottet genom ett personligt meddelande eller, om så är lämpligt, genom anslag förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.