prop · GK03136 · 1997-01-01 00:00:00 — Ett annat krav är att handelsplatsen har så stor omsättning och likviditet att enskilda aktörer inte ges möjlighet att påverka prisbildningen. Verksamheten får inte heller bedrivas så att den försvårar Svenska kraftnäts möjligheter att handha systemansvaret eller på annat sätt utsätter elförsörjningen för risker. En organiserad handelsplats för el bör ses som en del av den infrastruktur som elsystemet utgör. Rättsläget beträffande regleringen av sådana organiserade handelsplatser som bedriver har varit oklart. bedömde i delbetänkandet Ny elmarknad (SOU 1995:14) att det saknades svensk lagstiftning för organiserad handel med el. Kommissionen föreslog därför att det skulle tas fram lämpliga regler för detta område. Regeringen förutskickade i prop. 1994/95:222 Ny ellagstiftning att frågan skulle utredas närmare. (EBU) tillkallades för bl.a. det arbetet. I EBU:s uppdrag ingick att lämna förslag till ett regelverk för en organiserad handelsplats för el. Enligt direktiven skulle utgångspunkten för förslagen vara att skapa en ramlagstiftning för den kortsiktiga handeln med el. Handeln på en organiserad handelsplats för el Enligt EBU utgörs handeln på en organiserad handelsplats för el av dels avistahandel med el, dels handel med elderivat. Med avistahandel avses handel med el för omedelbara, kortsiktiga och faktiska leveranser. Det innebär att betalning och leverans sker i nära anslutning till varandra. Det pris som noteras i avistahandeln brukar benämnas spotpris. Handel med elderivat avser prissäkringskontrakt för elleveranser. Värdet på ett sådant kontrakt beror på spotpriset på el. Elderivaten används för att begränsa eller ta på sig risk för framtida förändringar i spotpriset på el. Elderivat kan avvecklas fysiskt eller finansiellt. Vid fysisk avveckling sker faktisk elleverans. Vid finansiell avveckling sker ingen elleverans utan i stället sker betalning från någon av parterna med ett belopp som räknas ut på grundval av spotpriset på el. Exempel på derivatinstrument är terminer och optioner. organiserar handelsplatser för avistahandel och handel med elderivat som avvecklas finansiellt. Elderivat faller enligt EBU inom definitionen av finansiella instrument i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument (LHF). Därmed är enligt utredningen värdepappersmarknadslagstiftningen tillämplig på handel med elderivat. Värdepappersmarknadslagstiftningen reglerar handeln med s.k. finansiella instrument och därmed sammanhängande verksamhet. Regelverket består av flera lagar. Mellanhänderna vid handeln benämns värdepappersinstitut och regleras i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse (LVR). I denna lag föreskrivs tillståndsplikt för vissa typer av tjänster nämligen kommissionshandel, förmedlingsverksamhet, handel för egen räkning (bl.a. verksamhet som marknadsgarant), förvaltning av annans finansiella instrument och medverkan vid emission av värdepapper. För att få tillstånd krävs bl.a. kapital, kunskap och allmän lämplighet hos den sökande. Vidare gäller att verksamheten skall bedrivas åtskild från annan verksamhet. Lagstiftningen om marknadsplatser återfinns i lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet (LBC). Denna lag reglerar främst möjligheterna att få auktorisation som börs eller marknadsplats för handel med finansiella instrument. I svensk lagstiftning finns ingen uttrycklig definition av begreppet börs. Skälet är att det har visat sig svårt att avgränsa vad som är börsverksamhet. Det har inte heller ansetts nödvändigt. Definitionen av förmedlingsverksamhet i LVR är så bred att den även inrymmer börsverksamhet, som alltså i princip är tillståndspliktig enligt LVR. I LBC finns ett system med frivillig auktorisation som börs eller auktoriserad handelsplats för handel med finansiella instrument. För att få auktorisation som börs eller handelsplats skall den sökande ha ändamålsenliga regler för handeln och nödvändiga säkerhets- och kontrollsystem. Vidare skall principerna om fritt tillträde, neutralitet och god genomlysning tillämpas. Det ställs även krav på finansiella resurser. Dessa krav är avhängiga verksamhetens omfattning och risker. LBC innehåller också regler om s.k. clearingverksamhet. Därmed avses fortlöpande verksamhet som består i att på clearingmedlemmarnas vägnar göra avräkningar beträffande deras förpliktelser att leverera finansiella instrument eller att betala i svensk eller utländsk valuta, eller att genom inträdande som part eller som garant ta över ansvaret för förpliktelsernas fullgörande, eller att på annat väsentligt sätt sörja för att förpliktelserna avvecklas genom överförande av likvid eller instrument. LBC föreskriver tillståndsplikt för clearingverksamhet. För att få tillstånd krävs att det finns bl.a. ändamålsenliga regler för hur clearingen skall gå till samt tillfredsställande säkerhets- och kontrollsystem. Av betydelse för handel med finansiella instrument är även insiderlagen (1990:1342) som tar sikte på att förhindra bl.a. otillbörligt utnyttjande av informationsövertag i handeln på värdepappersmarknaden. Dessutom finns det en bestämmelse om otillbörlig kurspåverkan i LHF. Utanför värdepappersmarknadslagstiftningens område finns en grundläggande civilrättslig reglering för finansiella instrument och andra värdepapper i bl.a. skuldebrevslagen (1936:81). Med stöd av bemyndigande i lag har regeringen i relativt stor omfattning bemyndigat att på detta område meddela föreskrifter. Ytterligare kompletteringar utgörs av den omfattande självreglering som förekommer genom de regelsystem som upprättats av marknadens aktörer. Värdepappersmarknadslagstiftningen innehåller förhållningsregler för aktörerna på värdepappersmarknaden. Syftet med lagstiftningen är att säkerställa att handel och verksamheter på värdepappersmarknaden bedrivs så att allmänhetens förtroende för marknaden upprätthålls och enskildas kapitalinsatser inte otillbörligen äventyras. I detta ligger att krav skall iakttas på bl.a. neutralitet, sundhet, säkerhet, likabehandling samt informationsspridning och genomlysning för en effektiv prisbildning. Värdepappersmarknadens regler är särskilt anpassade till de risker som är förknippade med handeln med finansiella instrument. Lagstiftningen har successivt vuxit fram under en följd av år och grundar sig på noggranna överväganden av behovet av och formerna för lagreglering. Den har reformerats och är modern och väl anpassad till internationella krav. Lagstiftningen har antagits av under stor enighet. De skyddsintressen som motiverat den offentligrättsliga regleringen av handeln med finansiella instrument på värdepappersmarknaden är i huvudsak giltiga också vid handel med elderivat. Riskerna finns vid all handel med derivat, oavsett om de baseras på aktier, valuta, index eller elektrisk kraft. Behoven av lagstiftning är i allt väsentligt desamma vad avser skydd för investerare och regler som säkerställer att mellanhänderna har tillräcklig kunskap, en lämplig organisation av verksamheten och att de bedriver denna på ett sådant sätt att förtroendet för marknaden inte äventyras. Det samma gäller för organiserade handelsplatser och clearingverksamhet avseende elderivat. Under den reformering av värdepappersmarknadslagstiftningen som genomförts har behovet uppmärksammats av ett regelverk som kan tillämpas på de nya, tidigare okända, finansiella instrument som efter hand kunde komma att introduceras. I förarbetena till LHF och LVR nämns uttryckligen att nyskapade former av råvaruderivat lämpligen borde kunna omfattas av regleringen. Elderivat bör räknas till dessa. Således har behovet redan förutsetts när det gäller bestämmelser för handel med finansiella instrument av det slag som elderivaten utgör. LHF och LVR anger vilka regler som skall gälla. Det är inte rimligt och ändamålsenligt att för handel med elderivat tillskapa andra regler än dem som efter omfattande och noggranna överväganden har införts för handel med finansiella instrument i allmänhet. Enligt regeringens bedömning bör värdepappersmarknadslagstiftningen tillämpas på handeln med elderivat och därmed sammanhängande verksamhet. Regeringen bedömning överensstämmer i huvudsak med EBU:s förslag. I fråga om regleringen av mellanhandsverksamhet har dock EBU föreslagit en annan lösning. Enligt EBU är tillståndsregler för mellanhandsverksamhet i LVR alltför rigorösa och komplicerade för att vara ändamålsenliga vid mellanhandsverksamhet på elmarknaden. EBU bedömer att vissa av de företag som verkar på elmarknaden till följd av reglerna kommer att avstå från att erbjuda tjänster som mäklare, kommissionärer och portföljförvaltare avseende elderivat. EBU föreslår därför att leveranskoncessionärer efter särskilt tillstånd skall kunna bedriva mellanhandsverksamhet med elderivat enligt särskilda regler om elmarknadsrörelse. Enligt regeringens bedömning är regleringsbehovet av mellanhandsverksamhet i allt väsentligt det samma för alla slags finansiella instrument. Det kan inte anses vara rimligt att, som EBU föreslår, ställa lägre krav på elföretag, som inte har erfarenhet av mellanhandsverksamhet, än på de etablerade värdepappersinstituten. Värdepappersmarknads- lagstiftningen bör således tillämpas i sin helhet i handeln med elderivat. begärdes elhandelsföretaget i konkurs. Bakgrunden till konkursen är enligt vad regeringen inhämtat att företaget drabbats av stora förluster till följd felaktiga bedömningar av prisutvecklingen på el. Händelsen bekräftar enligt regeringens uppfattning att det inom elhandelsområdet inte bör göras avsteg från värdepappersmarknadslagstiftningens regler om mellanhandsverksamhet. På värdepappersmarknaden har en väl definierad roll som tillståndsgivande myndighet med skyldighet att utöva tillsyn över handeln och över de finansiella marknadernas aktörer. Myndigheten har en fungerande organisation för denna verksamhet. tillsynsansvar bör omfatta även handeln med elderivat och därmed anknuten verksamhet i enlighet med den ordning som gäller enligt värdepappersmarknadslagstiftningen. Det finns enligt EBU ingen svensk lagstiftning som reglerar förhållandena på en organiserad handelsplats avseende avistahandel med el. EBU har föreslagit att sådan börsverksamhet skall vara tillståndspliktig. Därigenom tillförsäkras enligt utredningen statsmakterna insyn i och kontroll av att elbörsverksamhet bedrivs i sunda former. Vidare kan det säkerställas att handeln koncentreras till en marknadsplats. EBU tillkallades i en situation då det rådde stor osäkerhet i fråga om de former i vilka en organiserad handelsplats skulle komma att etableras. De farhågor som låg till grund för EBU:s utredningsuppdrag framstår som obefogade i ljuset av den utveckling som har ägt rum genom att etablerats. Regeringens bedömning är att någon ytterligare reglering av den organiserade avistahandeln med el inte är påkallad. Skälen till detta är bl.a. följande. För att en marknadsplats för el skall bli nyttjad av marknadens aktörer måste den åtnjuta förtroende. Detta innebär att huvudmannen för marknadsplatsen själv måste tillse att det finns ett regelverk för handeln som bl.a. uppfyller kraven på neutralitet och likabehandling, god genomlysning och fritt tillträde samt att handeln sker under säkra och ordnade former. En sådan självreglering blir sannolikt mer detaljerad och långtgående vad avser krav på neutralitet och likabehandling samt insyn i prisbildning m.m., än vad som är möjligt att åstadkomma genom lagstiftning. Från allmän synpunkt torde därför behovet av materiella regler om hur handeln skall bedrivas inte vara särskilt stort. Om en börs inte lyckas fylla sin uppgift kommer sannolikt alternativa marknadsplatser eller former för handeln att etableras. Genom att är delägare i har staten goda möjligheter till insyn i och kontroll över den befintliga elbörsverk- samheten. Den nära kopplingen till säkerställer att samordning sker mellan börsverksamheten, balanstjänsten och driften av elsystemet. Elbörsens utveckling visar att marknadsplatsen åtnjuter förtroende hos producenter, elanvändare och andra som handlar med el. Eftersom produktionen och förbrukningen av el alltid måste hållas i balans, är det nödvändigt för den systemansvariga myndigheten att fortlöpande få information om de avtal som ingåtts på avistamarknaden såväl på som utanför en eventuell börs. Om informationen mellan marknadsplatsen för fysisk el och den systemansvariga myndigheten skulle vara missvisande eller upphöra att fungera skulle detta kunna få allvarliga konsekvenser för elförsörjningen även vid mycket kortvariga störningar. Detta innebär att måste kunna ställa krav på rapportering- en av ingångna avtal från spotbörsen. Regler om detta finns redan i ellagstiftningen genom regleringen av system- och balansansvar. Det är viktigt att system för fullgörande av betalning och andra förpliktelser som uppkommer i elhandeln är säkra. innefattande tillståndsplikt för clearingverksamhet är tillämpliga också på clearingverksamhet på en organiserad handelsplats avseende avistahandel med el såvitt avser clearingen av betalningsledet. De krav som ställs på clearingorganisationer enligt LBC framstår som relevanta och ändamålsenliga även vid sådan clearingverksamhet. synes den svensk-norska elbörsen i allt väsentligt fungera väl. Någon ytterligare reglering är inte påkallad. Verksamheten är dock förhållandevis ny och under utveckling. Det kan inte uteslutas att det uppstår en situation då det behövs en närmare reglering av villkoren för att bedriva elbörsverksamhet. Regeringen avser att noga följa utvecklingen för att snabbt kunna agera om lagstiftningsåtgärder blir påkallade. En förutsättning att handeln på elmarknaden skall vara effektiv och ske på lika villkor är att sådan information som är vital för prisbildningen på el är allmänt tillgänglig och att den inte utnyttjas i otillbörligt syfte. Insiderhandel, dvs. utnyttjande av icke-offentliggjord kurspåverkande information i samband med handel på värdepappersmarknaderna, är förbjuden enligt insiderlagen. Dessutom finns det i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument en kriminalisering av s.k. otillbörlig kurspåverkan, dvs. manipulationer av kurserna på finansiella instrument. Förbudet mot insiderhandel omfattar var och en som fått kännedom om en icke offentliggjord kurspåverkande omständighet, om omständigheten är ägnad att väsentligt påverka kursen på finansiella instrument. Genom en lagändring som trädde i kraft är insiderlagens förbud mot insiderhandel numera tillämpligt på samtliga slag av finansiella instrument, således även elderivat (prop. 1995/96:215, bet. 1996/97:NU4, rskr. 1996/97:10). Förhållandena på elmarknaden gör att det kan finnas ett behov av särskilda regler om insiderhandel avseende avistahandel med el. Produktionskostnaderna varierar kraftigt mellan olika slags elproduktion. Förändringar i utnyttjandet av produktionskapaciteten kan snabbt få genomslag i spotpriset på el. En stor del av elproduktionen kontrolleras av ett litet antal företag. Vissa aktörer besitter information som kan påverka prisbildningen på elmarknaden, exempelvis rörande driftsförhållandena i kraftverken. För att prisbildningen skall vara effektiv och handeln skall ske på lika villkor kan det finnas ett behov av regler om exempelvis informationsspridning. En självreglering bland elmarknadens aktörer och genom de villkor som reglerar den organiserade marknadsplatsen kan vara ett effektivt medel för att undvika insiderproblematiken på elmarknaden. Enligt vad regeringen har inhämtat pågår ett arbete vid syfte att åstadkomma en sådan självreglering. Det gäller bl.a. bestämmelser om informationsplikt i aktörsreglerna för de företag som medverkar på elbörsen. Regeringen avser att noga följa det pågående arbetet. Eventuella lagstiftningsåtgärder bör tills vidare enligt regeringens bedömning avvakta tills resultatet och erfarenheterna av arbete föreligger. Yrkesmässig handel med el EBU föreslår generella bestämmelser för all handel med el. Bestämmelserna innebär bl.a. allmänna förhållningsregler för hur elhandel skall bedrivas. Vidare föreslås anmälningsplikt för företag som bedriver yrkesmässig handel med el. Som skäl för förslaget anför EBU att elmarknadens funktion är en viktig del av samhällets infrastruktur. Vikten av att elmarknaden även fortsättningsvis kommer att åtnjuta allmänhetens förtroende och de risker som elhandel medför, utgör enligt utredningens uppfattning motiv för att samhället bör tillförsäkras erforderliga möjligheter till insyn, kontroll och inflytande över hur elhandeln bedrivs och hur elmarknaden utvecklas. Elhandeln omfattas av den generella närings- och associationsrättsliga lagstiftningen, exempelvis konkurrenslagen (1993:20), avtalslagen (1915:218) och aktiebolagslagen (1975:1385). Denna lagstiftning är utformad för att säkerställa att all slags handel och näringsverksamhet bedrivs i lämpliga och seriösa former. För att säkra de specifika regleringsbehoven i handeln på elområdet har särskilda bestämmelser om leveranskoncession och balansansvar förts in i ellagstiftningen. Reglerna om leveranskoncession har införts för att stärka skyddet för bl.a. elanvändare med låg elförbrukning. Regleringen av balansansvaret och villkoren för att ingå avtal med om balansansvar bidrar till självreglering och etableringskontroll på elmarknaden. Enligt vad som tidigare anförts föreslår regeringen att bestämmelserna om leveranskoncession och balansansvar förs över i huvudsak oförändrade till den nya ellagen (se avsnitt 8 respektive 11). Enligt regeringens bedömning möjliggör den näringsrättsliga lagstift- ningen tillsammans med reglerna om balansansvar och leverans- koncessioner insyn och kontroll över att den bilaterala handeln med el och försäljningen till de små elanvändarna inom leveranskoncessionssystemet bedrivs i lämpliga och seriösa former. Det är inte motiverat att införa ytterligare regler om yrkesmässig handel med el. Den inträffade konkursen i företaget föranleder inte regeringen att göra någon annan bedömning. Denna händelse hade enligt regeringens uppfattning inte kunnat förhindras med hjälp av det regelverk som EBU föreslagit. Den inträffade händelsen belyser enligt regeringens bedömning vikten av en god riskkontroll såväl internt inom elföretagen som i externa affärsrelationer på elmarknaden. Den ellag som föreslås ersätter lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar och lagen (1994:618) om handel med el, m.m. I det följande benämns de tre lagarna den nya ellagen, den gamla ellagen resp. elhandelslagen. 1 § I denna lag ges föreskrifter om elektriska anläggningar, om handel med el i vissa fall samt om elsäkerhet. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Den saknar motsvarighet i den gamla ellagen. Det mest omfattande tillämpningsområdet utgörs av bestämmelserna om elektriska anläggningar. Begreppet elektrisk anläggning definieras i 2 §. Kort uttryckt omfattar detta begrepp kraftverk, ledningsnät och vissa anläggningar för användning av el. Utanför begreppet faller framför allt elektriska apparater av olika slag. Den frågan behandlas närmare under 2 §. Föreskrifter om elektriska anläggningar ges i 8 kap. Systemansvar och balansansvar, 9 kap. Skyddsåtgärder och 10 kap. Därutöver ges speciella föreskrifter som bara gäller elektriska anläggningar för överföring av el, dvs. ledningsnät med tillhörande anläggningar, i 2 kap. Nätkoncession m.m., 3 kap. Nätverksamhet m.m. och 4 kap. Nättariffer. Föreskrifter om handel med el i vissa fall ges i 5 kap. Leveranskon- cession och 6 kap. Utlandshandel. Dessutom ges vissa speciella föreskrifter i 7 kap. . Beträffande frågor om elsäkerhet regleras inte bara elektriska anlägg- ningar utan också elektriska anordningar, materiel och installationer. Dessa föreskrifter återfinns i 9 kap. Skyddsåtgärder. I den gamla ellagen och i elhandelslagen används som begrepp såväl elektrisk ström som ström och el, m.m. I den nya ellagen används genomgående begreppet el. 2 § Med elektrisk anläggning avses i denna lag en anläggning med däri ingående särskilda föremål för produktion, överföring eller användning av el. Om olika delar av en och samma anläggning har skilda innehavare, anses varje sådan del som en särskild anläggning. Om en anläggning för användning av el är ansluten till en eller flera andra sådana anläggningar och är anläggningarna i samma innehavares hand, skall anläggningarna anses som en och samma anläggning. Paragrafen motsvarar 1 § första och andra styckena i den gamla ellagen. Första stycket innehåller en definition av begreppet elektrisk anläggning. Ordet "anläggning" anger att här avses föremål av mer stationär natur och av en viss omfattning. Som exempel kan nämnas kraftverk, transformatorstationer, telestationer och kraftledningar. Utanför begreppet "anläggning" faller icke - stationära föremål, framför allt föremål som ansluts till elnätet via en stickkontakt, t.ex. handverktyg, hushållsmaskiner, spisar, radio- och TV - apparater samt armaturer men även föremål av större omfattning, t.ex. maskiner i industriella anläggningar, lok och hamnkranar. Utmärkande för sådana föremål är framför allt att det är i dessa föremål som elen förbrukas. Till en elektrisk anläggning hör enligt definitionen, utöver anläggningen också "däri ingående särskilda föremål". Härmed avses föremål som är mer stationärt anslutna till anläggningen och som behövs för dess drift. Definitionen anger tre typer av elektriska anläggningar, nämligen sådana för produktion, överföring respektive användning av el. En anläggning för produktion av el är typiskt sett ett kraftverk. Det torde inte vara svårt att avgränsa ett kraftverk från andra typer av elektriska anläggningar. Kraftverk är regelmässigt anslutna till ett ledningsnät. Den punkt där den producerade elen matas in på ledningsnätet, inmatningspunkten, utgör gräns mellan kraftverket och ledningsnätet. En anläggning för överföring av el är typiskt sett en ledning. Ledningar ingår alltid i någon av tre typer av ledningsnät, nämligen stamnätet, regionnät eller lokalnät. En anläggning för användning av el består i allmänhet av en eller flera ledningar. Den börjar vid den punkt där elanvändaren tar ut el från överföringsnätet för förbrukning. Uttagspunkten utgör alltså gräns mellan anläggningen för överföring och anläggningen för användning av el. Sistnämnda anläggning slutar i den punkt där elen rent faktiskt förbrukas. I de flesta hus innebär det att anläggningen slutar med en stickkontakt. De föremål som ansluts i stickkontakten utgör inte, som ovan nämnts, en elektrisk anläggning. Utmärkande för en anläggning för användning av el är att elen inte förbrukas i anläggningen utan att denna används för att möjliggöra förbrukning i en anordning som ansluts till anläggningen. Denna fråga berörs också i kommentaren till 9 kap. 1 §. I den gamla ellagen nämndes i definitionen anläggning för distribution. Med distribution avsågs den leverans och överföring till elanvändare som innehavaren av ett lokalt nät ombesörjde. Då nätinnehavaren numera aldrig ombesörjer annat än överföring av el, och alltså inte leverans, har begreppet distribution inte tagits med i den nya lagen. nämndes också anläggning för upplagring av el. Med upplagring avsågs sådan lagring av el som sker i exempelvis en kondensator. Sådan lagring får dock anses ingå som ett naturligt led i såväl produktion och överföring som användning av el, varför även detta begrepp inte har tagits med i den nya lagen. Slutligen nämndes tidigare anläggning för omformning av el. Med om- formning av el avsågs all förändring av el i fråga om spänning, strömstyrka eller frekvens. Sådan omformning sker dock för att elen skall kunna överföras eller användas på ett rationellt sätt och får därför anses ingå som ett led i något av begreppen produktion, överföring eller användning.