prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Försäkringen gäller inte för tvister som har samband med eller aktualiseras vid äktenskapsskillnad eller upplösning av samboförhållanden eller för tvister som har samband med den försäkrades arbete, annan förvärvsverksamhet eller tjänsteutövning. Försäkringen omfattar inte heller sådana tvister som gäller borgensåtaganden i samband med andras affärsverksamhet, överlåtna krav eller ekonomiska åtgärder som till sin typ eller omfattning är ovanliga för en privatperson eller tvister som har sin grund i brott som kräver uppsåt för straffbarhet. Undantagna från tillämpningsområdet för dessa försäkringar är också tvister som gäller den försäkrade i egenskap av ägare till motorfordon eller båt dvs. då det finns möjlighet till särskild försäkring. Övriga försäkringar (båt, bil m.m.) gäller för tvister som angår den försäkrade i dennes egenskap av ägare till det försäkrade föremålet. Vissa undantag finns, t.ex. vid yrkesmässig uthyrning av föremålet i fråga. Rättsskyddsförsäkringen ersätter - kostnader och arvode till ombud och försvarare, - kostnader för nödvändiga utredningar, - kostnader för bevisning i rättegång och skiljeförfarande, - expeditionskostnader i domstol, - rättegångskostnader som försäkringstagaren har ålagts att betala sin motpart, - kostnader för särskild medlare enligt 42 kap. 17 § rättegångsbalkenoch - grundavgift enligt 11 § rättshjälpslagen. Tilläggsavgift enligt rättshjälpslagen ersätts inte genom rättsskydds- försäkringen. För att ersättning skall utgå krävs att kostnaderna är skäliga och nödvändiga. Kostnader som hade kunnat ersättas av den allmänna rättshjälpen eller av motparten ersätts inte. Vid förlikning ersätts sådana rättegångskostnader som ligger klart under vad som skulle ha dömts ut om tvisten fullföljts. Samtliga försäkringsbolag har någon form av begränsning för hur stor ersättning som kan betalas ut. Gränsen ligger vanligen mellan och . I vissa fall kan, efter tilläggsförsäkring, beloppet uppgå till ca . Den försäkrade får betala en självrisk på vanligtvis av kostnaderna, dock lägst . Ombud och ersättning till ombud Den försäkrade har rätt att själv välja advokat eller annan lämplig person som ombud om inte valet skulle medföra avsevärt ökade kostnader. Om personen i fråga inte är advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå och inte heller varit förordnad som biträde enligt rättshjälpslagen eller som offentlig försvarare prövas hans eller hennes lämplighet av . Enligt en uppskattning från är av dem som godkänns av nämnden jur. kand. eller motsvarande. Personer utan juridisk skolning godkänns om de har särskilda kunskaper inom något specialområde, t.ex. lantmätare i fastighetsärenden eller personskadereglerare i ärenden om personskadeersättning. Ombudens arvoden beräknas enligt högst samma timkostnadsnorm som använder vid fastställande av taxa i mål om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan. I de fall ombuds lämplighet prövas av kan nämnden på begäran också pröva skäligheten av arvodes- och kostnadsersättning. Tvister mellan den försäkrade och försäkringsbolaget Om den försäkrade är missnöjd med försäkringsbolagets beslut i något avseende kan han eller hon i första hand vända sig till någon av de interna prövningsnämnder eller kundombudsmän som är knutna till bolaget. Om frågan avser en tolkning av försäkringsvillkoren kan försäkringstagaren begära att bolaget hänskjuter frågan till . var det obligatoriskt för bolaget att hänskjuta en fråga till nämnden när försäkringstagaren påkallade detta. har denna skyldighet tagits bort. Försäkringstagaren kan också vända sig till eller till allmän domstol. Bolagen har skyldighet att informera försäkringstagaren om de nu angivna möjligheterna till prövning. 5.3 Spridningen av rättsskyddsförsäkringar i Rättsskyddsförsäkring ingår bl.a. i de nuvarande hem- och villaförsäkringarna. Spridningen av rättsskyddsförsäkring i kombination med det breda tillämpningsområdet framstår som unikt för . () gör regelbundet undersökningar av levnadsförhållandena i . Enligt en rapport om förhållandena (Offer för vålds- och egendomsbrott 1978-1993, rapport nr 88 i serien Levnadsförhållanden) har av befolkning hemförsäkring. saknar sådan försäkring medan ca en halv procent inte känner till om de är försäkrade eller inte. De som inte är försäkrade utgör i absoluta tal omkring 280 000 personer i åldrarna . Vad som framför allt tycks vara bestämmande för innehavet av hemförsäkring är boende- och upplåtelseform samt bostadens standard och utrustning. Bland dem som bor i villor eller småhus är det bara någon enstaka procent som saknar hemförsäkring. En villaförsäkring är så gott som alltid kombinerad med en hemförsäkring. En trolig anledning till att så många som bor i villa är försäkrade är att en försäkring regelmässigt krävs av lån skall beviljas. Bland boende i flerfamiljshus saknar hemförsäkring. Det är vanligare med försäkring bland dem som bor med ägande- eller bostadsrätt (99 resp. ) än bland dem som bor i hyresrätt (). Utrymmesstandarden spelar också en viss roll. Ju större bostad desto vanligare är det med försäkring. Av de ca 170 000 personer som bor i lägenhet utan kök saknar försäkring medan de som bor i minst fem rum och kök så gott som alltid har försäkring (endast en halv procent saknar försäkring). Det är också vanligare att de som stadigvarande bott i sin bostad har hemförsäkring för bostaden än de relativt nyetablerade. Bland dem som bott i sin nuvarande bostad under högst saknade hemförsäkring, jämfört av dem som bott i bostaden . Av dem som bott i bostaden saknar försäkring. Ensamstående saknar oftare försäkring än sammanboende. Åldern tycks också ha betydelse. Av ensamstående ungdomar saknar försäkring och av ensamstående yngre barnlösa () saknar försäkring. Vidare saknar procent av de ensamstående småbarnsföräldrarna försäkring. Skillnader mellan könen kan av naturliga skäl bara studeras bland de ensamstående. Bland dessa saknar männen försäkring i större utsträckning än kvinnorna. Detta gäller framför allt bland äldre () ensamstående utan barn. I denna grupp saknar av männen försäkring jämfört av kvinnorna. Det är vanligare att försäkring saknas i storstadskommunerna där saknar försäkring jämfört i övriga kommuner. Indelning efter nationalitet visar på stora skillnader. bland de infödda svenska medborgarna saknar hemförsäkring. Av de naturaliserade invandrarna saknar försäkring medan av de utländska medborgarna saknar försäkring. /85 minskade andelen som saknade försäkringsskydd från . Därefter har andelen legat på i stort sett samma nivå. 5.4 En jämförelse mellan rättshjälp och rättsskydd Rättshjälpen är en social förmån finansierad av skattemedel medan rättsskyddet bygger på ett avtal mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren och finansieras av försäkringstagarna som kollektiv. Rättsskyddsförsäkringens och rättshjälpens tillämpningsområden är delvis desamma, men vissa skillnader finns. Rättshjälp kan beviljas för en rättslig angelägenhet medan det för att rättsskyddet skall gälla krävs att en tvist uppkommit. Det innebär t.ex. att upprättande av avtal kan omfattas av rättshjälp men inte av en rättsskyddsförsäkring. Skillnaden i praktiken är dock inte så stor. Även rättshjälp torde i många fall nekas om det inte föreligger någon tvist eftersom det måste finnas behov av någon rättshjälpsförmån för att rättshjälp skall utgå. Några generella undantag för familjerättsliga angelägenheter finns inte inom rättshjälpssystemet utom vad gäller bodelning, där möjligheterna till rättshjälp är starkt begränsade. Dessutom undantas uttryckligen och undantagslöst upprättande av äktenskapsförord, testamente och gåvohandling. En stor del av kostnaderna för den allmänna rättshjälpen, eller , går till angelägenheter som avser familjerätt. Rättsskyddsförsäkringar omfattar däremot som huvudregel inte tvister som har samband med äktenskapsskillnad eller upplösning av samboförhållande. Det gäller såväl tvister som uppstår direkt vid äktenskapsskillnaden och tvister som uppstår inom ett eller därefter och som har anknytning till äktenskapsskillnaden, t.ex. vårdnadstvister. Tvister som rör familjerätt och som uppstått senare än efter en skilsmässa omfattas däremot normalt av rättsskyddsförsäkring. Detsamma gäller sådana familjerättsliga tvister som inte har samband med en skilsmässa eller upplösning av ett samboförhållande. Eftersom en rättsskyddsförsäkring endast gäller när en tvist uppstått undantas upp- rättande av äktenskapsförord, testamente och gåvohandling också i rätts- skyddssystemet. Den som är eller har varit näringsidkare kan beviljas rättshjälp i ange- lägenhet som har uppkommit i hans eller hennes näringsverksamhet endast om det finns skäl för rättshjälp med hänsyn till verksamhetens art och begränsade omfattning, näringsidkarens ekonomiska och personliga förhållanden samt omständigheterna i övrigt. Termen näringsidkare har i rättshjälpslagen en mer vidsträckt innebörd än det skattemässiga näringsidkarbegreppet. Det ställs t.ex inte några krav på vinstsyfte eller att verksamheten skall uppta någon viss större del av arbetstiden. Detta innebär att den rättssökande anses vara näringsidkare i många varierande typer av angelägenheter och därmed faller utanför rättshjälpen. Rättsskyddet i villa- och hemförsäkringen gäller endast för den försäkrade i egenskap av privatperson. Det omfattar således inte näringsverksamhet, oavsett omfattningen av verksamheten. Tvister som gäller borgensåtaganden i samband med andras affärsverksamhet omfattas inte heller av försäkringen. Något motsvarande uttryckligt undantag finns inte beträffande rättshjälpen, men som regel anses borgensåtagandet utgöra ett led i näringsverksamheten. Vidare finns i för- säkringsvillkoren ett särskilt undantag som gäller tvister om ekonomiska åtgärder som till sin typ och omfattning är ovanliga för en privatperson. Detta undantag torde i många fall motsvaras av den vidsträckta tolkningen av näringsidkare i rättshjälpslagen. Varken rättshjälp eller ersättning genom det rättsskydd som ingår i hemförsäkringen torde därför kunna erhållas för sådana angelägenheter. Näringsidkare kan dock som tidigare nämnts teckna en särskild rättsskyddsförsäkring för näringsverksamheten. Någon särskild inskränkning av möjligheterna till rättshjälp i arbetstvister finns inte. Eftersom de som är fackföreningsanslutna kan få hjälp från sin fackförening utnyttjas rättshjälpen främst av oorganiserade arbetstagare och de arbetstagare som fackföreningen av någon anledning inte bistår. Tvister som har samband med den försäkrades arbete eller annan förvärvsverksamhet eller tjänsteutövning omfattas däremot inte av försäkrings- skyddet. Rättshjälpen är inte begränsad till angelägenheter vid viss myndighet eller domstol. Med hänsyn till förvaltningsmyndigheters och förvaltningsdomstolars service- och utredningsskyldighet gentemot den enskilde anses det dock sällan föreligga behov av rättshjälp i dessa angelägenheter. Ett undantag är dock mål vid förvaltningsdomstol angående verkställighet av dom i vårdnads- eller umgängesmål, där rättshjälp som regel beviljas. Rättsskyddsförsäkringen gäller däremot aldrig för tvister som enbart kan prövas av förvaltningsmyndigheter eller förvaltningsdomstolar. Mot bakgrund av den behovsprövning som görs vid rättshjälp blir dock skillnaden i praktiken inte så stor. Varken rättshjälp eller rättsskydd kan alltså normalt erhållas i dessa instanser. Däremot kan rättshjälp genom offentligt biträde beviljas i vissa mål om särskilt ingripande åtgärder gentemot den enskilde. De förmåner som följer med rättshjälpen respektive rättsskyddet är i huvudsak desamma. Kostnader för bl.a. biträde, utredning och bevisning betalas av staten respektive försäkringsbolaget. På några punkter skiljer sig dock systemen åt. En väsentlig skillnad är att försäkringsbolagen endast betalar kostnader upp till ett viss belopp, vanligen mellan och , medan rättshjälpen inte har någon sådan begränsning. Vidare svarar rättsskyddet för den ersättning för motparts rättegångskostnader som den försäkrade åläggs av domstol att betala. Rättsskyddet ersätter inte kostnader för verkställighet av dom eller utslag. Den som beviljas rättshjälp är däremot befriad från att betala avgift för sådana åtgärder hos kronofogdemyndigheten. Den som beviljas rättshjälp behöver inte heller ställa säkerhet vid kvarstad m.m. Någon motsvarighet till detta finns inte inom rättsskyddet. Enligt 22 § rättshjälpslagen har ett biträde rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. Regeringen bestämmer den timkostnadsnorm som skall ligga till grund för ersättningen. Ersättning fastställs i mål eller ärende i domstol av domstolen och i övriga fall av . Biträdet är enligt 23 § rättshjälpslagen förhindrad att förbehålla sig eller ta emot ersättning av huvudmannen utöver vad som bestämts av domstolen respektive . Enligt villkoren i rättsskyddsförsäkringarna beräknas ombuds och försvarares arvoden enligt högst samma timkostnadsnorm som tillämpas inom rättshjälpsområdet. Ersättningen till ombudet bestäms vanligen av en skadereglerare lokalt hos försäkringsbolaget. Bolaget kan påkalla skiljeförfarande hos angående skäligheten av en advokats arvode och kostnader. Ersättningen till ombud vars lämplighet prövats av kan prövas av samma nämnd om ombudet eller bolaget påkallar detta. Försäkringsersättningen ges formellt till den försäkrade som ersättning för de kostnader han haft för sitt ombud. Försäkringsvillkoren innehåller därför inte några bestämmelser om begränsningar i ombudens möjligheter att förbehålla sig eller ta emot ytterligare ersättning utöver vad som utgått ur försäkringen. Inom båda system skall den enskilde bidra med egna medel. Vid rättshjälp skall den rättssökande betala rättshjälpsavgift och vid rättsskydd en självrisk. Systemet med rättshjälpsavgift är uppdelat i två delar, grundavgift och tilläggsavgift. Båda beräknas enligt relativt komplicerade och detaljerade regler. Grundavgiften beräknas med ledning av den rättssökandes ekonomiska förmåga och tilläggsavgiften på grundval av den ekonomiska förmågan och kost- naderna i ärendet. Självrisken vid rättsskydd uppgår vanligen till av kostnaderna i ärendet, dock lägst och ställs således inte i relation till försäkringstagarens ekonomi. Som har nämnts ersätter rättsskyddet kostnaden för grundavgiften. Tilläggsavgiften täcks inte av rättsskyddet utan den får den rättssökande alltid betala själv. Beslut om rättshjälp fattas av tjänstemän på , domare i domstolarna samt av advokater eller biträdande jurister på advokatbyråer. Tjänstemännen och domarna är genom regeringsformen skyldiga att uppfylla kravet på saklighet och opartiskhet i verksamheten. Genom offentlighetsprincipen finns också insyn i verksamheten. Enligt 9 kap. 10 § sekretesslagen gäller dock sekretess för vissa uppgifter hos . Advokater har sina etiska regler och kan dessutom endast fatta gynnande beslut om rättshjälp i förhållande till den rättssökande. Ansökan och beslut blir allmänna handlingar när ärendet går vidare till domstol eller . På försäkringssidan finns avtalsrättsliga bestämmelser om handläggningen i bl.a. konsumentförsäkringslagen. Dessutom har försäkringsbolagen utarbetat gemensamma riktlinjer för skaderegleringen vilka bl.a. innehåller regler om konsekvent, enhetlig och rättvis skadetillämpning samt skyldighet för bolagen att motivera beslut. Någon offentlighet eller insyn i den enskilde skadereglerarens verksamhet finns inte men samt i viss mån även har tillsyn över verksamheten. Vissa beslut inom rättsskyddet fattas som tidigare nämnts av . 5.5 Rättshjälpen skall vara subsidiär till rättsskyddet -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Rättshjälpen skall göras generellt subsidiär| | till rättsskyddet. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ungefär lika många remissinstanser tillstyrker som avstyrker förslaget om subsidiaritet. , , , , , Kammarrätten i , Länsrätten i , Justitiekanslern, Riksåklagaren, , , Stats- kontoret, , och tillstyrker att rättshjälpen görs subsidiär till rättsskyddsförsäkringar. , Länsrätten i , , , , , , , , , Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer, , rättsfrågor rättigheter och Samfundet för juridiska byråer är negativa till förslaget. Några remissinstanser, bl.a. Länsrätten i , , och Finans- inspektionen anser att ytterligare utredning krävs. Skälen för regeringens förslag: Rättsskyddsförsäkringar började saluföras i först . I samband med rättshjälpslagens införande uttalade departementschefen (prop. 1972:4 s. 240) att de frivilliga rättsskyddsförsäkringarna borde utformas så att de utgjorde en lämplig komplettering till rättshjälpen, dvs. rättsskyddet skulle vara subsidiärt till rättshjälpen. Bortsett från vissa undantag gäller att rättshjälpen tas i anspråk i första hand och att försäkringsersättning endast utnyttjas till sådana kostnader som rättshjälpen inte täcker, t.ex. grundavgift och ersättning för motparts rättegångskostnader. infördes det s.k. fastighetsundantaget som innebär att en fastighetsägare (eller innehavare av tomträtt, se NJA 1985 s. 659 eller ägare av byggnad) inte får beviljas rättshjälp i en fastighetstvist om han eller hon har eller borde ha haft försäkring som omfattar angelägenheten (8 § första stycket 9 rättshjälpslagen). Orsaken till inskränkningen i rätten till rättshjälp var framför allt statsfinansiella skäl (prop. 1982/83:61 s. 32 f.). föreslog i betänkandet Den allmänna rättshjälpen (SOU 1984:66) att rättshjälpen skulle göras subsidiär till rättsskyddet i angelägenheter som rörde motordrivna fordon, och båtar. Förslaget ledde emellertid inte till lagstiftning på annat sätt än att fastig- hetsundantaget utvidgades till att avse även tidigare ägare av fastighet eller byggnad (prop. 1987/88:73, SFS 1988:213). modifierades fastighetsundantaget på så sätt att allmän rättshjälp numera kan beviljas i fastighetstvister när kostnaderna för en tvist överstiger tre basbelopp (prop. 1988/89:117, SFS 1989:360). Utvidgningen motiverades i första hand med hänvisning till fastighetsärenden med miljörättslig anknytning, bland annat så kallade mögelhusmål. Ett annat försäkringsrelaterat undantag i rättshjälpslagen infördes . Det innebär att rättshjälp inte får beviljas i angelägenhet enligt trafikskadelagen eller rörande skadestånd som kan betalas från en föreliggande ansvarsförsäkring. Rättshjälp får dock beviljas om angelägenheten behandlas vid domstol eller enbart rör annan skada än personskada (8 § första stycket 10 rättshjälpslagen). Anledningen till detta undantag är att försäkringsbolagen genom ett frivilligt åtagande normalt betalar den skadelidandes kostnader för juridiskt bistånd under skadereglering av personskada. I ett utkast till lagrådsremiss som utarbetades inom 1992 föreslogs att den allmänna rättshjälpen skulle göras generellt subsidiär till rättsskyddsförsäkringar på så sätt att rättshjälp inte skulle få beviljas i angelägenheter som omfattades av rättsskyddsförsäkringar eller liknande rättsskydd. Utkastet var föremål för överläggningar i . Vid överläggningarna riktades kritik mot förslaget, främst när det gällde avsaknaden av analyser om vilka närmare konsekvenser det skulle medföra. Då det fanns skäl att ytterligare undersöka saken föreslogs inga förändringar i propositionen (prop. 1992/93:109) men departementschefen anförde (s. 19 f.) att den allmänna rättshjälpen borde göras generellt subsidiär till rättsskyddsförsäkringar. Mot denna bakgrund ingick det i uppdrag att överväga frågan och att lämna förslag till lagändringar. I utredningens betänkandet föreslås en reglering som innebär att rättshjälpen blir subsidiär till rättsskyddsförsäkringar. Enligt förslaget skall rättshjälp inte kunna beviljas den som har eller borde ha haft en rättsskyddsförsäkring som täcker den aktuella angelägenheten såvida det inte föreligger synnerliga skäl att bevilja rättshjälp med hänsyn till den rättssökandes personliga förhållanden och angelägenhetens art och betydelse. Remissutfallet är blandat. En stor del av kritiken riktar sig mot förslagets utformning. Flera hävdar att ett stort antal rättssökande med utredningens förslag riskerar att ställas utan rättsligt stöd. Vi återkommer närmare till den frågan i avsnitt 5.6. Andra remissinstanser framför mer principiella skäl mot förslaget såsom att rättslig hjälp är ett statligt ansvar som inte kan överlåtas på privata subjekt eller att en ordning där statlig rättshjälp är subsidiär till rättsskyddsförsäkringar inte skulle vara förenlig med resolutioner om rättshjälp. Regeringen kan för sin del inte se några principiella hinder mot att rättshjälpen generellt görs subsidiär till rättsskyddsförsäkringar. Tvärtom är det enligt regeringens mening en högst rimlig ordning att den som genom försäkring redan har ett skydd som täcker den aktuella angelägenheten inte dessutom skall beviljas rättshjälp. Det viktiga är i stället att ett sådant nytt system ges en utformning som ser till att de som behöver rättsligt stöd också får det. Förutsättningarna är helt annorlunda än de som rådde för rättshjälpslagens tillkomst, inte bara när det gäller det statsfinansiella läget utan även när det gäller försäkringstäckningen; till skillnad från vad som gällde har numera en övervägande andel av befolkning rättsskyddsförsäkring. Inte heller är ett omvänt förhållande mellan rättshjälp och rättsskydd en principiell nyordning för . har - som vi redovisat - undantag gjorts från principen om att rättshjälpen är primär i förhållande till försäkringar. resolution (78) 8 om rättshjälp är allmänt hållen. Den innebär i stora drag att alla skall ha rätt till nödvändigt rättsligt bistånd vid förfaranden i domstol. Den del av kostnaden för det rättsliga biståndet som en rättssökande själv skall stå för får inte överstiga vad denne kan betala utan otillbörliga svårigheter (undue hardship). Staten skall enligt resolutionen ha ansvaret för finansieringen av rättshjälpen. Resolutionen bör naturligtvis beaktas vid utformningen av reglerna om rättshjälp. En regel som innebär att rättsskyddet skall utnyttjas i första hand medför enligt regeringens mening inte att finansieringen av rättshjälpen överlåts, utan att statens ansvar kommer in först när en försäkringslösning inte står den rättssökande till buds. Om de övriga krav som ställs upp i rekommendationen uppfylls beror på hur bestäm- melserna utformas. resolution (76) 5 innebär att utlänningar som är bosatta i det land där det rättsliga förfarandet äger rum skall ha samma rätt till rättshjälp som det landets medborgare. Den nuvarande rättshjälpslagen uppfyller dessa krav och vi överväger inga ändringar i detta avseende.Enligt regeringens mening kan en reglering som innebär att rättshjälpen görs subsidiär till rättsskyddet utformas så att den uppfyller resolutioner. De skäl som lagstiftningsärende anfördes för att rättshjälpen bör göras subsidiär till rättsskyddet var att det hade beslutats om besparingar på rättshjälpsanslaget med . Besparingsskälen har under de år som förflutit vuxit sig än starkare. Under innevarande mandatperiod skall rättsväsendet spara sammanlagt varav skall läggas ut under budgetåren 1997 och 1998. Ett kraftfullt reformarbete som omfattar hela rättsväsendet pågår för att möta dessa krav på besparingar. Det är en självklarhet att ett sådant reformarbete måste omfatta även rättshjälpsanslaget. Om rättshjälpen görs subsidiär till rättsskyddet kan stora kostnadsbesparingar göras. Enligt utredningens beräkningar skulle ca kunna sparas på rättshjälpsanslaget. I den andra vågskålen ligger, som vi strax skall återkomma till, att en sådan reform inte skulle förorsaka annat än mycket måttliga premiehöjningar för försäkringstagarna. Enligt regeringens mening är det mot denna bakgrund helt enkelt inte längre försvarligt att bibehålla den gällande ordningen som innebär att rättshjälp utgår oavsett om rättsskydd finns eller inte.