prop · GK0325 · 1997-01-01 00:00:00 — Exempel på sådana organ är den europeiska kommissionen och domstolen för de mänskliga rättigheterna samt den kommitté som övervakar efterlevnaden av . Regeln är försedd med ett undantag som skall tolkas ytterst restriktivt. En framställning om inhibition av detta slag är i och för sig inte folkrättsligt bindande. Den bör trots detta i princip alltid följas eftersom konventions- organen annars inte har möjlighet att göra en effektiv prövning. Bestämmelser om vilken myndighet som skall pröva inhibitionsfrågan finns i 8 kap. 9-10 §§ UtlL. 10 kap. 5 § Ändringen i första stycket innebär att straffet för den som organiserar verksamhet för att främja att utlänningar reser till utan erforderliga tillstånd höjs från högst fängelse till högst fängelse. Med hänsyn till den syn på brott av detta slag som kommit till uttryck genom höjningen av straffmaximum bör även när brottet är mindre allvarligt kunna dömas till fängelse. I sådana fall får enligt förslaget dömas till böter eller fängelse . Brottet bör kunna anses vara mindre allvarligt exempelvis om det står klart att brottet varit av engångsnatur och avsett någon enstaka person. 11 kap. 1 § Paragrafen reglerar inslaget av muntlig handläggning vid myndigheternas hantering av asylärenden och vissa ärenden som rör utlänningar som omfattas av . Den har behandlats närmare i avsnitt 12.3. I första stycket behandlas handläggningen vid . I första meningen anges att en person som har ansökt om asyl inte får avvisas innan verket har haft muntlig handläggning. Muntlig handläggning är alltså obligatorisk i dessa fall. Om utlänningen begär det skall ha muntlig handläggning även i övriga asylärenden med undantag för de ärenden där en sådan handläggning skulle sakna betydelse för att avgöra frågan om uppehållstillstånd. Detta framgår av den i sak oförändrade andra meningen i första stycket. Bestämmelsens utformning hindrar inte att i en massflyktssituation meddelar positiva beslut om uppehållstillstånd på ett rent skriftligt underlag. I den situationen ankommer det på regeringen att förordningsvägen reglera om tidsbegränsat eller permanent uppehållstillstånd skall beviljas dem som söker skydd enligt 3 kap. 3 § första stycket 2. Muntlig handläggning torde därvid i flertalet ärenden sakna betydelse för att avgöra frågan om uppehållstillstånd om meddelar ett positivt beslut på grund av föreskrifter i en sådan förordning. Formen för den muntliga handläggningen bestäms av . Andra stycket reglerar handläggningen av asylärenden vid . Ändringen innebär att får avslå en begäran om muntlig handläggning endast om det står klart att en sådan handläggning är obehövlig. Denna utformning tillåter nämnden att underlåta muntlig handläggning i de fall där utredningsmaterialet klart visar att utlänningen bör beviljas uppehållstillstånd eller när det står klart att de åberopade uppgifterna under inga förhållanden är tillräckliga för ett bifallsbeslut. Även när det gäller ärenden vars utgång beror av en rent rättslig bedömning kan en muntlig handläggning vara obehövlig. I åtskilliga ärenden är emellertid ärendets utgång avhängigt av att en tilltrosbedömning görs. Beträffande de ärendena är utrymmet för ett avslag på en begäran om muntlig handläggning mer begränsat. Avsikten är dock inte att muntlig handläggning måste hållas i alla dessa fall. I de fall där nämnden redan av innehållet i de åberopade uppgifterna kan sluta sig till att de inte är överensstämmande med verkligheten bör ett muntligt inslag kunna avvaras. Däremot finns det knappast något utrymme för att avslå en begäran om sådan handläggning i ärenden där en tilltrosbedömning kan sägas ha direkt betydelse för frågan om uppehållstillstånd skall beviljas eller inte. Tredje stycket är nytt och reglerar skyldighet att hålla muntlig handläggning i ärenden där en utlänning som omfattas av har överklagat beslut varigenom har avvisat eller utvisat eller meddelat ett negativt beslut i fråga om uppehållstillstånd för honom eller henne under åberopande av skäl som är hänförliga till allmän ordning eller säkerhet. Bestämmelserna införs för att tillgodose de minimigarantier som ställs upp i artikel 9 i direktiv /221/EEG (se avsnitt 12.5). När det gäller ärenden beträffande en utlänning som omfattas av avtalet och som har haft uppehållstillstånd i föreligger en obligatorisk skyldighet för nämnden att ha muntlig handläggning. I övriga fall är nämndens skyldighet inskränkt till de ärenden där utlänningen begär att få höras personligen och där en muntlig handläggning inte strider mot den nationella säkerhetens intresse. Ändringarna i fjärde stycket är endast av redaktionellt slag. Femte stycket innehåller en upplysning om att 1 a § innehåller särskilda bestämmelser om barns hörande i asylärenden. 1 a § Paragrafen är ny. Den innebär att barn i regel skall höras i samband med utredning vid ansökan om uppehållstillstånd. Den har utformats med utgångspunkt i bestämmelserna i artikel 12 i . Den artikeln innebär att barn som är i stånd att bilda egna åsikter skall ha rätt att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet, varvid barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Det överlämnas enligt konventionen till staten att avgöra om barnet skall höras direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ och det skall ske på ett sätt som är förenligt med den nationella lagstiftningens procedurregler. Paragrafens formulering om klarläggande av vad barnet har att anföra är mer vittsyftande än artikeln, som begränsar sig till barnets åsikter. I paragrafen har lagts till att barnet inte skall höras om det är olämpligt. Så kan vara fallet exempelvis om det rör sig om ett litet barn eller om barnets psykiska hälsa talar mot att barnet hörs. 1 b § Paragrafen är ny. Den innebär att den som är förordnad som offentligt biträde för ett barn i ett ärende enligt utlänningslagen också skall vara barnets ställföreträdare i det ärende som förordnandet avser. Bestämmelsen har utformats efter förebild av motsvarande bestämmelse i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga som (SFS 1995:1244) förts in i den lagen. 3 § Paragrafen har behandlats i avsnitt 12.4. Förvaltningsmyndigheters allmänna skyldighet att motivera sina beslut regleras i 20 § FL. En erinran om detta finns intagen i första stycket. I paragrafen fastställs vidare de avvikelser från denna ordning som gäller för ärenden enligt utlänningslagen. Av andra stycket framgår att alla beslut i fråga om uppehållstillstånd måste vara motiverade, dvs. även de positiva besluten. Detta innebär en ändring i förhållande till nuvarande ordning som bl.a. endast ställer anspråk på att skälen för negativa beslut skall redovisas. Hur motiveringen skall se ut bestäms av myndigheterna. Rent allmänt kan dock beträffande den nytillkomna kategorin positiva beslut sägas att ett beslut som innebär att en person beviljas permanent uppehållstillstånd bör vara utformat så att det klart framgår varför sökanden har beviljats tillståndet och vilka omständigheter som konstituerar detta ställningstagande. När det gäller de tidsbegränsade uppehållstillstånden finns ett större utrymme för variationer. I många fall av beslut om tidsbegränsat uppehållstillstånd för besök eller gästsstudier eller på grund av uppskjuten invandringsprövning torde en schablonartad motivering vara tillräcklig medan skälen för ett tidsbegränsat tillstånd på grund av en vandel- anmärkning bör vara mer individualiserat utformade. Det nya tredje stycket motsvarar de bestämmelser om motivering av beslut om visering och arbetstillstånd som finns i de nuvarande första och andra styckena. Vissa redaktionella ändringar har gjorts. Utlänningar som är medborgare i ett EES-land har rätt att resa in i utan krav på visering. Av tydlighetsskäl har därför markerats att de särskilda bestämmelser om motivering av viseringsbeslut som gäller för utlänningar som omfattas av endast tar sikte på personer som är medborgare i ett land utanför EES-området. Den personkrets som avses är familjemedlemmar till EES-medborgare som är medborgare i ett land utanför avtalsområdet. 12 kap. 2 § I lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall fördes en ny paragraf, 6 §, in med ikraftträdande (SFS 1991:1587). 1 § i samma lag ändrades (SFS 1994:1817) vidare i samband med EU-anslutning. Som en följd av dessa ändringar bör hänvisningen i 12 kap. 2 § numera rätteligen avse lagen om immunitet och privilegier i vissa fall i dess helhet. Regeringens bedömning: - Insatser internationellt och i bör ha det långsiktiga målet att flyktingar frivilligt skall kunna återvända under säkra förhållanden till sitt ursprungsland. Detta synsätt bör i princip prägla mottagandet av flyktingar i från första början. - Synsättet att en god integrering i det svenska samhället är den bästa förutsättningen för återvändande äger fortsatt giltighet. - Flyktingar som vill återvända men saknar medel för detta bör få utökat stöd. - Återvandringsprogram bör vara anpassade efter gruppernas olikartade situation. - För dem som får tidsbegränsat uppehållstillstånd bör inriktning på återvandring vara vägledande för hur vistelsetiden i skall utnyttjas. - Samverkan mellan myndigheter och organisationer bör utvecklas i lämpliga former. - Det bör även i fortsättningen vara möjligt att återinvandra till och beroende på graden av anknytning till vårt land. 44.Några särskilda övergångsbestämmelser föreslås inte. Det innebär att änd- ringarna skall tillämpas såväl i materiellt som i formellt hänseende vid ikraftträdandet. 17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga 21 a § Paragrafen är ny. Den innebär att vid en kollision mellan denna lag och utlänningslagen det i princip är utlänningslagen som tar över. Av förslaget till lag om ändring i utlänningslagen framgår dock att tidsbegränsat uppehålls- tillstånd i princip skall meddelas för den tid som ett barn har behov av vård enligt lagen om vård av unga. Paragrafen har utformats med 29 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård som förebild. 17.3 Förslagen till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lag om ändring i lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll och lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. Ändringarna i dessa lagar är följdändringar till de ändringar som föreslås i utlänningslagen. 17.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1068) om introduktionsersättning 2 § Lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. som trädde i kraft innebär bl.a. att förläggningar för asylsökande kan drivas även av kommuner och enskilda och inte som tidigare enbart av . Däremot skall alla asylsökande registreras vid en av driven förläggning. 2 § lagen om introduktionsersättning måste ändras som en följd av lagen om mottagande av asylsökande m.fl.