prop · GK03115 · 1997-01-01 00:00:00 — JO anser vidare att sekretessen för färdtjänst bör regleras lika strängt som sekretessen för socialtjänst regleras . Flera handikapporganisationer betonar vikten av en strikt sekretess. Några av dem vänder sig mot att en tillståndsgivare ska kunna lämna uppgifter till beställningscentral och trafikutövare. däremot ser detta som en förutsättning för att färdtjänstresorna skall kunna samordnas bättre. Flera instanser anser det vara bra att det införs en tystnadsplikt för dem som, utan att vara anställda hos kommun, landsting eller trafikhuvudman, hanterar uppgifter i samband med färdtjänst- och riksfärdtjänstresor. Skälen för regeringens förslag: Enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) råder inom sekretess för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Med socialtjänst jämställs enligt lagrummet ärenden om tillstånd till riksfärd- tjänst. Vidare gäller enligt 9 kap. 8 § tredje stycket sekretesslagen sek- retess hos myndighet som handhar allmän samfärdsel för uppgift som angår enskilds förbindelse med samfärdselverksamheten, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider skada eller men. Härigenom är sådana uppgifter hos en myndighet som t.ex. till- handahåller färdtjänst för funktionshindrade sekretessbelagda. Till skillnad från vad som föreslås i promemorian föreslås här en ny sekre- tessbestämmelse, 7 kap. 37 §, som utformas efter förebild av sekretessen inom . Det blir då tydligt att sekretess gäller för alla uppgifter om en enskilds personliga förhållanden och att sekretessen inte är mindre sträng än den är . Meddelarfrihet skall inte gälla för uppgifter som omfattas av sekretessen. Uppgifter i äldre ärenden om tillstånd till färdtjänst och till riksfärdtjänst, som var sekretessbelagda med stöd av bestämmelserna i 7 kap. 4 § sekretesslagen, omfattas av sekretessen i den nya bestämmelsen. Sekretess gäller enligt 1 kap. 3 § sekretesslagen även mellan myndig- heter. Man kan förutse ett behov av att överföra information som är nödvändig för att besluta i ett tillståndsärende från en nämnd som fullgör kommunens uppgifter enligt socialtjänstlagen, till en nämnd som fullgör kommunens uppgifter enligt lagen om färdtjänst respektive riksfärdtjänst. Samma berättigade informationsbehov kan förutses för en trafikhuvudman som är tillståndsgivare. Av 14 kap. 1 § sekretesslagen framgår att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldigheten framgår av lag eller förordning. En sådan uppgiftsskyldighet föreslås i promemorian införd för uppgifter som är nödvändiga för att pröva ett tillståndsärende. Regeringen anser dock i likhet med , att en nämnd skall kunna lämna ut uppgifter om en enskilds personliga förhållanden till tillståndsgivaren endast om den enskilde har lämnat sitt samtycke härtill. Om den enskilde inte lämnar sitt samtycke har tillståndsgivaren att fatta beslut på den föreliggande utredningen. Någon särskild reglering om detta behövs inte. En mycket begränsad möjlighet för en tillståndsgivare att till beställ- ningscentral för transporter och trafikutövare lämna ut sådana uppgifter som behövs för att utföra transporten bör däremot införas i syfte att möjliggöra en bättre samordning av resorna. Detta bör kombineras med en regel om tystnadsplikt, vilket lämpligen kan ske efter mönster av 71 a § socialtjänstlagen. Enligt den bestämmelsen får inte den som är eller har varit verksam inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som avser insatser enligt socialtjänstlagen obehörigen röja vad han därvid erfarit om enskildas personliga förhållanden. En motsvarande bestämmelse bör alltså införas beträffande dem som utan att vara anställda hos kommuner, landsting eller trafikhuvudmän hanterar känsliga uppgifter i samband med färdtjänst eller riksfärdtjänst. För att hantera ärenden om tillstånd till färdtjänst och riksfärdtjänst er- fordras register med uppgifter om bostadsadress, nödvändiga hjälpmedel vid transporten, allergier, möjligheten att samåka med andra resenärer, ledsagare, ledarhund etc. Enligt 2 kap. 3 § andra stycket regeringsformen skall varje medbor- gare i den utsträckning som närmare anges i lag skyddas mot att hans personliga integritet kränks genom att uppgifter om honom registreras med hjälp av automatisk databehandling (ADB). Förutom i och sekretesslagen regleras integritetsfrågorna på detta område främst i datalagen (1973:289). För att inrätta och föra särskilt integritetskänsliga personregister som innehåller uppgifter om enskilda personer krävs enligt datalagen normalt tillstånd av Datainspektionen. Kravet på tillstånd gäller dock inte personregister som inrättas genom beslut av eller regeringen. Vidare får myndigheter inom , utan tillstånd från Datain- spektionen, inrätta och föra personregister som innehåller uppgifter om att någon fått ekonomisk hjälp eller vård inom . Datoriserade personregister torde utgöra en förutsättning för att kommunerna och trafikhuvudmännen skall kunna fullgöra sina uppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Kommuner och trafikhuvudmän måste ha tillstånd från Datainspektionen för att få inrätta och föra personregister för färdtjänsten. Det lämpliga i denna ordning kan diskuteras. Det bör undersökas om registerfrågorna i stället skall för- fattningregleras. Den fortsatta beredningen av frågan bör ske med be- aktande av betänkande Integritet, offentlighet, in- formationsteknik (SOU 1997:39) samt det arbete som pågår angående författningsreglering av personregister inom område. Regeringens förslag: Frågor om tillstånd till färdtjänst prövas av den kommun där sökanden är folkbokförd eller av trafikhuvudmannen i länet Tillstånd till färdtjänst skall meddelas den som på grund av funk- tionshinder, som inte endast är tillfälligt, har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel. Tillstånd behöver inte ges om resebehovet kan tillgodoses på annat sätt. Tillståndet får i skälig omfattning förenas med föreskrifter. Bestämmelserna i den nuvarande lagen (1993:963) om bibehålls innehållsmässigt men med den skillnaden att trafikhuvudmannen kan vara tillståndsgivare om kommunen, lands- tinget och trafikhuvudmannen är överens därom. Ett tillstånd får återkallas vid ändrade förhållanden eller om tillstån- det missbrukats. Beslut om tillstånd får överklagas genom förvaltningsbesvär hos länsrätt. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Promemorians förslag: I promemorians lagförslag anges endast att den som på grund av funktionshinder inte kan förflytta sig på egen hand eller resa med allmänna kommunikationer skall vara berättigad till färdtjänst. I övrigt överensstämmer förslaget i allt väsentligt med regeringens. Remissinstanserna: Några remissinstanser ifrågasätter om inte också vistelsekommunen bör pröva frågor om tillstånd. Flera instanser motsätter sig möjligheten att beakta den sökandes ekonomi i samband med tillståndsprövningen. Till dessa hör Kammar- rätten i samt de handikapporganisationer som yttrat sig i frågan. Handikappförbundens Samarbetsorgan anser att den som upp- fyller kriterierna i 1 § skall beviljas färdtjänst oavsett storleken av den egna eller av familjens sammanlagda inkomst; en person som uppfyller kriterierna i 1 § skall inte kunna nekas färdtjänst därför att anhöriga eller nära vänner har tillgång till egna fordon. Även och samt kommun anser att den enskildes ekonomi inte skall beaktas vid tillståndsprövningen. anser att förslaget överensstämmer med nuvarande praxis vid behovsprövning enligt SoL. Handikapporganisationerna motsätter sig att antalet resor med färd- tjänst skall kunna begränsas. De gör därvid hänvisning till hur resor sker med kollektivtrafiken. anser att förslaget i den delen inte innebär någon förändring i sak. föreslår begreppet "följeslagare" för att inte förväxlas med ledsagarbegreppet i annan lagstiftning. kommun föreslår benämningen "reshjälp". betonar att ett villkor för att få färdtjänst är att funktionsnedsättningen är varaktig. Motsatt uppfattning har . Tillstånd skall kunna ges också vid tillfälliga rörelsehinder, t.ex. vid benbrott. Av remissinstanserna är det i stort sett bara som behandlat förslaget till lag om riksfärdtjänst. motsätter sig att möjlighet skall finnas att överföra ansvaret för riksfärdtjänst till trafikhuvudmannen. samt handikapporganisationerna motsätter sig att till- stånd till färdtjänst skall kunna återkallas på grund av missbruk av till- ståndet. Enligt finns inte något återkallande på grund av missbruk inom de allmänna kommunikationerna och bör då heller inte finnas inom färdtjänsten. Förslaget om att bibehålla rätten att överklaga beslut om tillstånd för färdtjänst och riksfärdtjänst tillstyrks av handikapporganisationerna samt av Länsrätten i . om även avgiftens storlek bör kunna överklagas genom förvalt- ningsbesvär. och några kommuner vänder sig mot att lagen om färdtjänst är utformad som en rättighetslag med rätt för den enskilde att överklaga kommunens beslut och få sin sak prövad i domstol. Lagen bör i stället utformas som en skyldighetslag med rätt till laglighetsprövning. Skälen för regeringens förslag: Vid utformningen av villkoren för att få tillstånd till den föreslagna transporttjänsten färdtjänst kan vissa erfarenheter hämtas från utformningen och tillämpningen av regelverket för riksfärdtjänsten. Tillståndsgivningen för denna transportform regle- ras nu i lagen (1993:963) om . Denna lag över- ensstämmer i stort med tidigare förordning (1989:340) om riksfärdtjänst som i sin tur byggde på förordningen (1984:482) om ersättning för riks- färdtjänst. Ett tecken på att dessa, väl beprövade regler, har visat sig ändamålsenliga är det jämförelsevis ringa antal överkla- ganden som förekommit . De som har förekommit har heller inte särskilt ofta berott på missnöje med att kommunen inte meddelat tillstånd att över huvud taget få resa, utan i stället att sökanden inte varit nöjd med det slag av färdmedel som tillståndet omfattat, t.ex. 1 klass tåg i stället för flyg eller flyg i stället för taxi under hela färden. Riksfärdtjänst innebär att ersättning lämnas för reskostnaderna, om den sökandes funktionshinder är så stort att resan inte kan företas till "normala reskostnader". Utgångspunkt för bedömningen av vad som avses med normala reskostnader skall enligt regeringens proposition 1992/93:150 bil. 5 vara SJ:s taxesättning för resa med tåg 2 klass. Om den sökande inte kan resa med 2 klass tåg utan att det uppkommer merkostnader, kan tillstånd ges till resa med 2 klass tåg med ledsagare, med 1 klass tåg, med flyg, taxi eller specialfordon. Det är funk- tionshindrets svårighetsgrad som avgör vilket färdmedel som får an- vändas. Ett beslut om riksfärdtjänst innebär inte att något bistånd enligt socialtjänstlagens bestämmelser skall lämnas med alternativa möj- ligheter att bistå den sökande utan är ett ställningstagande till att ersättning skall ges för de merkostnader som den sökande får när han eller hon inte kan resa med 2 klass tåg utan ledsagare. Regeringen gör den bedömningen att bestämmelserna för tillstånd till riksfärdtjänst bör bibehållas. Bestämmelserna för meddelande av tillstånd till färdtjänst bör utformas på ett liknande sätt, men med bl.a. den skillnaden att avgiften inte knyts till en hypotetisk resa. På Lagrådets inrådan har i lagförslaget villkoret för att få färdtjänst utformats så att den sökande på grund av sitt funktionshinder skall ha väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationer. Om det finns otillgängligheter i de allmänna färdmedlen, i terminaler och vid hållplatser samt i den yttre miljön i anslutning till dessa som medför att den sökande, på grund av sitt handikapp, inte utan väsentliga svårigheter kan förflytta sig på egen hand eller resa med allmänna kommunikationer, skall tillstånd till färdtjänst meddelas. Till skillnad från vad som gäller för meddelande av tillstånd till riks- färdtjänst behöver funktionshindret inte vara stort och varaktigt. nämnas att antalet personer som har tillstånd till färdtjänst är ca 430 000, att jämföra med antalet tillstånd till riksfärdtjänst, som är ca 26 000). Helt tillfälliga funktionshinder berättigar inte till färdtjänst, men det förekommer att tillstånd är begränsade till , t.ex. till . Tillstånden kan då också vara begränsade till att endast avse ett visst antal , medan ersättning för sjukresor får lösas inom sjukresesystemet. Avsikten med förevarande förslag är inte att ändra rådande praxis beträffande vilka krav som ställs på ett funktionshinders varaktighet för att tillstånd till färdtjänst skall medde- las. Det förhållandet att funktionshinder som endast är tillfälliga inte skall berättiga till färdtjänst bör, som Lagrådet förordat, komma till uttryck i lagtexten. Hög ålder skall inte i sig vara ett tillräckligt kriterium för att tillstånd till färdtjänst skall kunna meddelas. Endast funktionshindret skall vara avgörande. Detta hindrar inte att en förhållandevis stor andel av de äldre blir, liksom , berättigade till färdtjänst. Som exempel kan nämnas att av alla personer som är nu har tillstånd till färd- tjänst. En tredjedel av de personer som är är färdtjänstbe- rättigade. Funktionshindret kan alltså bero på svaghet på grund av hög ålder, liksom också av sjukdom. Vid prövning av om tillstånd skall ges till färdtjänst eller riksfärdtjänst bör givetvis beaktas den allt bättre tillgänglighet som kollektivtrafiken och den yttre miljön får. (Jämför avsnitt 17, Statligt stöd till ökad tillgänglighet i kollektivtrafiken). Om den som söker tillstånd till färdtjänst eller till riksfärdtjänst be- höver ledsagare under resan, skall tillståndet gälla även ledsagare. Ge- nom att det i lagtexten särskilt anges att behovet av ledsagare är knutet till själva resan torde inte missförstånd kunna uppstå i förhållande till annan lagstiftning, där begreppet ledsagare används för att ange hjälp också under vistelsen. Att ändra till de föreslagna uttrycken "följeslagare" eller "reshjälp" förefaller därför onödigt, särskilt med tanke på att begreppet ledsagare funnits i regelverket för riksfärdtjänsten allt och då utan några påtagliga problem vid tillämpningen. Genom att reglerna för meddelande av tillstånd till riksfärdtjänst är restriktiva kan bestämmelsen om att meddela föreskrifter för sådant tillstånd begränsas till vilket färdmedel som får användas vid resan. Den, i jämförelse med riksfärdtjänsten, generösare lagstiftningen om färdtjänst innebär ett större behov att av kommunalekonomiska och andra skäl kunna förena ett tillstånd med föreskrifter. Sådana föreskrifter bör dock bara meddelas i skälig omfattning. Sålunda bör utöver föreskrifter om färdsätt främst finnas en möjlighet att kunna begränsa antalet resor för en resenär. Av tidigare nämnda rapport om färdtjänsten framgår att det är jämförelsevis få kommuner som använder sig av regler om begränsning av antalet resor. Det rör sig om ca en fjärdedel av de undersökta kommunerna. Flertalet av de färdtjänstberättigade som utnyttjar färdtjänsten gör ganska få resor . En begränsning av antalet tillåtna resor drabbar därför inte genomsnittsåkaren utan blir mer ett sätt att minska storförbrukarnas Många av dessa resor kan emellertid vara angelägna för tillståndshavaren. Möjligheten att begränsa antalet resor bör därför inte utnyttjas för nödvändiga resor såsom resor till och från arbetet. Vidare bör kunna föreskrivas inom vilket geografiskt område resor med färdtjänst får företas. Om det finns särskilda skäl, kan det också finnas ytterligare villkor för tillstånd till färdtjänst. En möjlighet bör finnas för kommunen att anordna färdtjänst också i en annan kommun, där en tillståndsberättigad person tillfälligt vistas (vistelsekommun). Samma möjlighet bör finnas för en trafikhuvudman. Det kan också erinras om att det genom lagen om riksfärdtjänst finns en möjlighet för mera svårt funktionshindrade att få ersättning för resor inom från en kommun till en annan kommun. Vidare kvarstår genom lagen (1962:381) om allmän försäkring m.fl. lagar möjligheten att få ersättning för sjukresor utanför den egna kommunen och för resa med fordon som inte går i kollektivtrafik. Möjlighet till sådan ersättning är särskilt viktig för personer som tillfälligt vistas på olika slag av kurorter och behandlingshem. Som framgår av föreliggande förslag till ändring i socialtjänstlagen i förhållande till dess lydelse i proposition 1996/97:124 skall det emellertid inte föreligga någon skyldighet för vistelsekommunen att ge "annat bistånd" i form av just färdtjänst. Det kvarstår dock att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver (3 § socialtjänstlagen). Detta skulle i undantagsfall kunna innebära att bistånd för resa skulle kunna ges enligt den föreslagna § socialtjänstlagen. beslut i fråga om sådant bistånd får inte överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Problemen för en funktionshindrad person att få göra resor i annan kommun än folkbokföringskommunen skall inte överdrivas. har det funnits en rekommendation från Svenska Kommunförbun- det till landets kommuner om att folkbokföringskommunen skall svara för kostnaderna för färdtjänstresa i annan kommun. precisera- des rekommendationen genom en regel om att kostnadstäckningen skall gälla för tillfällig vistelse i annan kommun . Drygt 260 kommuner i landet har anslutit sig till rekommendationen, vars till- lämpning fungerar smidigt för dem som anlitar färdtjänst. Till detta bi- drar att det är vistelsekommunens tillämpningsregler som skall gälla, vilket underlättar för de lokala taxiägarna och andra trafikutövare att hantera t.ex. färdbevisen. Vad gäller färdtjänst såsom bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen är en möjlighet till ekonomisk prövning föreskriven . Vilket resultat en sådan prövning verkligen leder till, är dock svårt att få någon uppfattning om. har visserligen i sin rapport () sökt belysa frågan i en enkät till sammanlagt 60 kommuner i södra och västra och i . Nästan hälften av kommunerna i och 4 av 14 kommuner i svarade att man tog hänsyn till den enskildes ekonomi när färdtjänstansökan prövades enligt 6 § socialtjänstlagen. Det framgår emellertid inte av enkäten i vilken utsträckning detta ledde till avslag av ansökan. Enligt uppgift är det emellertid mycket sällan som en framställan om färdtjänst avslås med motiveringen att den sökande har alltför god ekonomi för att få färdtjänst. Det finns dock skäl att i det nya regelsystemet för prövning av till- stånd till färdtjänst kunna beakta också den sökandes ekonomiska för- hållanden. Avsikten är ju inte att vidga den personkrets som kan få färd- tjänst. Genom att i den föreslagna lagen om färdtjänst ange att tillstånd till färdtjänst inte behöver meddelas om transportbehovet kan tillgodoses på annat sätt får tillståndsgivaren möjlighet att inför sitt ställningstagande beakta inte bara funktionshindret utan också den sökandes ekonomiska förhållanden. Ingenting hindrar givetvis att kommunerna, liksom det förekommer , erbjuder färdtjänst utan att beakta den sökandes ekonomi. I den nuvarande lagen (1993:963) om finns en bestämmelse om att ett tillstånd till riksfärdtjänst skall kunna återkallas om förutsättningarna för tillståndet inte längre finns eller om ändrade förhållanden inträffat som medför att villkoren för tillståndet bör ändras. Sådana förändringar kan t.ex. avse graden av funktionsnedsättning hos tillståndshavaren. En återkallelse av tillståndet på dessa grunder eller en ändring i villkoren för detta är det inte någon av remissinstanserna som vänder sig emot. Såsom Lagrådet föreslagit bör dock föreskrifter och villkor kunna ändras utan att tillståndet återkallas. Vad som kritiserats är att ett tillstånd skall kunna återkallas på grund av missbruk. Enligt uppgift har bestämmelsen emellertid aldrig tillämpats vad gäller riksfärdtjänsten. Detta motsäger dock inte att den haft en betydelse för att förhindra ekonomisk brottslighet genom samarbete mellan trafikutövaren och tillståndshavaren vid t.ex. färdbevishanteringen. Regeringen gör den bedömningen att en återkallelse av tillstånd till färdtjänst eller riksfärdtjänst skall kunna ske endast då det föreligger ett allvarligt missbruk. Ett annat område som många remissinstanser haft synpunkter på är möjligheten att överklaga beslut om tillstånd till färdtjänst och till riks- färdtjänst genom förvaltningsbesvär. Det bör då framhållas att det redan nu föreligger en sådan besvärsrätt. Sålunda kan man överklaga beslut enligt socialtjänstlagen vad avser färdtjänst såsom bistånd samt beslut enligt den nuvarande lagen om . Så länge som tillgängligheten i de allmänna kommunikationerna har uppenbara brister, är det inte befogat att ta bort denna rätt att överklaga. Den grupp som kommer att vara berättigad till färdtjänst, resp. riks- färdtjänst har funktionshinder av sådant slag att deras möjligheter till förflyttning knappast skulle vara möjlig utan starkt samhällsstöd. Det bör emellertid framhållas att denna grupp till följd av den ökade till- gängligheten inom kollektivtrafiken kommer att minska i antal. Även ett beslut om att förena ett tillstånd med villkor och om att åter- kalla ett tillstånd skall kunna överklagas genom förvaltningsbesvär. Grunderna för avgifternas storlek bör, liksom vad som gäller för beslut om färdtjänst enligt 10 § socialtjänstlagen, endast kunna bli föremål för laglighetsprövning (se avsnitt 4). Som Lagrådet påpekat finns det dock skäl till att ge möjlighet till överklagande av tillståndsgivarens beslut i det enskilda fallet. Detta bör då endast gälla huruvida grunderna för avgifterna vid själva debiteringen tillämpats riktigt. Regeringens förslag: Den avgift som resenären skall betala vid färd- tjänst bestäms, såsom en huvudregel, av kommunen. Avgiften skall vara skälig och får inte överstiga tillståndsgivarens självkostnad. Av- giften skall kunna vara olika stor under dygnets olika timmar. I de fall trafikhuvudmannen ansvarar för färdtjänst är det och de kommuner som överlåtit ansvaret för färdtjänst till trafikhuvudmannen som gemensamt beslutar om grunderna för avgifterna. Detta gäller givetvis bara när och berörda kommuner är länstrafikansvariga. Om oenighet råder om avgifternas storlek, beslutar regeringen. Även ett regionförbund kan besluta om grunderna för avgifterna. Om och de kommuner som överlåtit sin uppgift att besluta är överens, kan enbart kommunerna bestämma avgiften. Vad gäller riksfärdtjänsten skall, som tidigare, regeringen meddela närmare föreskrifter om avgifterna. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens, med un- dantag för att möjligheten för kommunerna att ensamma besluta om avgifternas storlek hos trafikhuvudmannen inte fanns med i promemo- rian. Remissinstanserna: Åtskilliga remissinstanser anser att egenavgiften i färdtjänsten skall ligga på samma nivå som i kollektivtrafiken. Till dessa hör , handikapporganisationerna samt . Enligt PRO väljs inte färdtjänst av den enskilde utifrån en valsituation med olika likvärdiga alternativ. Utgångspunkten måste enligt PRO:s uppfattning vara att avgiften för färdtjänsten aldrig får överstiga de taxor som gäller för den ordinarie kollektivtrafiken. Det ekonomiska incitamentet för en minskad dimensionering av färdtjänsten bör enligt inte ske genom att högre avgifter tas ut av resenärerna för dessa resor. anser att incita- mentet bör i stället vara att trafikhuvudmannen med stöd av stimulans- medel kan bygga ut en mer tillgänglig kollektivtrafik. Därmed minskar antalet personer med behov av färdtjänst vilket leder till totalt sett minskade kostnader. () tar upp det problem som kan uppstå om ansvaret för färdtjänsten övertas av trafikhuvudmannen och underskottet i verksamheten skall täckas enbart av berörda kommuner och inte av . Det är då enligt SLTF inte rimligt att skall bestämma avgifterna.