prop · GK0372 · 1997-01-01 00:00:00 — Den kontroll av institutens administrativa struktur och finansiella situation som de behöriga myndigheterna enligt direktivbestämmelserna skall göra innan de vidarebefordrar en anmälan om filialetablering kan utföras utan något särskilt tillståndsförfarande. Kravet i bankrörelselagen, lagen om kreditmarknadsbolag och lagen om värdepappersrörelse på tillstånd för svenska bolags etablering av filial inom EES bör därför avskaffas. Om vid kontrollen av institutets administrativa struktur och finansiella situation finner att förutsättningarna för att vidarebefordra en anmälan inte föreligger, skall inspektionen meddela ett beslut om detta. Institutet är då förhindrat att etablera filial i det andra EES-landet. 5.2 Vissa andra ändringar av reglerna för bedrivande av finansiell verksamhet Regeringens förslag: Verksamhet vid filial här i landet får påbörjas efter att mottagit en underrättelse från hemlandsmyndigheten i ett annat land inom EES eller , om inspektionen medger att verk- samheten får påbörjas. Promemorians förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget i huvudsak eller lämnar det utan erinran. och påpekar att reglerna för filialetablering i inte står helt i överensstämmelse med respektive direktiv. Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att systematiken och, när så är påkallat, innehållet i den lagstiftning som reglerar de institut som står under tillsyn samordnas i största möjliga utsträckning. EG:s direktiv på det finansiella området är i stora delar likartade beträffande banker och andra kreditinstitut, värdepappers- och försäkringsföretag. Vid genomförandet av reglerna i svensk lagstiftning bör därför ambitionen vara att de svenska bestämmelserna i den utsträckning som är motiverat utformas på ett likartat sätt. Utöver reglerna om filialetablering, som behandlats ovan, finns det skäl att justera ytterligare några bestämmelser, främst i bankrörelselagen, för att uppnå en större överensstämmelse mellan de olika regelverken på det finansiella området. Som och uppmärksammat överenstämmer de nuvarande bestämmelserna angående filialetabering i inte helt med aktuella direktivbestämmelser. får utländska instituts filialer påbörja verksamhet i med början efter det att erhållit underrättelse från hemlandsmyndigheten. Enligt direktivbestämmelserna kan verksamheten påbörjas tidigare om värdlandsmyndigheten medger detta. Skäl att frångå direktiven i detta avseende föreligger inte. Regeringens förslag: Tidsfristen för att vidarebefordra en underrättelse som erhållits från ett svenskt kreditinstitut som vill inleda gränsöverskridande verksamhet i ett annat EES-land till behörig myndighet i det andra landet bestäms till en månad. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget i huvudsak eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: För ett kreditinstitut som avser att driva verksamhet i ett annat land inom EES, genom att erbjuda och tillhandahålla tjänster utan att inrätta filial där, s.k. gränsöverskridande verksamhet, gäller enligt artikel 20 i andra banksamordningsdirektivet att institutet innan verksamheten inleds skall underrätta tillsynsmyndigheten i hemlandet. Enligt punkten 2 i artikeln skall tillsynsmyndigheten inom en månad från det att underrättelsen mottogs, vidarebefordra den till tillsynsmyndigheten i det land där verksamheten skall utövas. Motsvarande bestämmelser finns i artikel 18 i investeringstjänstedirektivet samt i artikel 16 i andra skadeförsäkringsdirektivet och i artikel 14 i det andra livförsäkringsdirektivet i deras lydelse enligt artikel 35 i tredje skadeförsäkringsdirektivet resp. tredje livförsäkringsdirektivet. Bestämmelserna om gränsöverskridande verksamhet har genomförts i svensk lagstiftning. Beträffande värdepappersbolag finns reglerna i 1 kap. 6 b § lagen om värdepappersrörelse och beträffande försäkringsbolag i 2 a kap. 5 § försäkringsrörelselagen. För banker och kreditmarknadsbolag finns bestämmelserna i 1 kap. 8 § bankrörelselagen och 2 kap. 13 § lagen om kreditmarknadsbolag. I de två sistnämnda lagarna har emellertid inte angetts vilken tidsfrist som skall gälla för vidarebefordran av en underrättelse från till tillsynsmyndigheten i det land inom EES där verksamheten skall utövas. I motiven till denna lagstiftning har frågan inte heller berörts. I likhet med vad som gäller för värdepappersbolag och försäkringsbolag bör det även beträffande bankaktiebolag och kreditmarknadsbolag framgå av resp. lag att underrättelsen skall vidarebefordras inom en månad från mottagandet av densamma. 5.2.3 Filialetablering utanför EES Regeringens förslag: En ansökan om tillstånd för ett bankaktiebolag att inrätta filial i ett land utanför EES skall enligt lag prövas av . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: För kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag gäller vid inrättande av filial i ett land utanför EES att tillstånd skall sökas hos (2 kap. 11 § lagen om kreditmarknadsbolag resp. 1 kap. 6 § värdepappersrörelselagen). För bankaktiebolag gäller emellertid att en ansökan om tillstånd skall prövas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, (1 kap. 6 § bankrörelselagen). Genom 55 § 7 bankrörelseförordningen (1987:621) har inspektionen bemyndigats att pröva frågor om sådana tillstånd. Det bör emellertid redan av lagen följa att är den myndighet som skall fatta beslut i dessa frågor. Något skäl att ha en annan ordning för filialetablering av bankaktiebolag än för kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag finns inte. Det föreslås därför att det i bankrörelselagen anges att tillstånd för ett bankaktiebolag att inrätta filial i ett land utanför EES skall meddelas av . 5.2.4 Återkallelse av auktorisation Regeringens förslag: Om en bank eller ett kreditmarknadsbolag inte har drivit rörelse av , skall återkalla oktrojen respektive tillståndet att driva finansieringsverksamhet. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. påpekar att ett tillstånd för ett vär- depappersbolag kan avse flera rörelsegrenar och att det bör klargöras att en återkallelse av tillstånd inte skall avse andra rörelsegrenar än de som inte drivits . Skälen för regeringens förslag: I artikel 8 i första banksamordningsdirektivet anges att de behöriga myndigheterna får återkalla en auktorisation som beviljats ett kreditinstitut endast under vissa förutsättningar som räknas upp i artikeln. En av dessa förutsättningar är att institutet inte har drivit någon verksamhet . Motsvarande bestämmelser finns i artikel 3.7 a i investeringstjänstedirektivet samt i artikel 22.1 i första skadeförsäkringsdirektivet och artikel 26.1 i första livförsäkringsdirektivet (i deras lydelse enligt artikel 14 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 13 i tredje livförsäkringsdirektivet). Direktivbestämmelserna för värdepappers- och försäkringsföretag har genomförts i svensk rätt. skall enligt 6 kap. 9 § första stycket 2 värdepappersrörelselagen återkalla ett värdepappersinstituts tillstånd om institutet av inte drivit sådan verksamhet som tillståndet avser. Det bör emellertid uppmärksammas att värdepappersinstitut - till skillnad från banker och kreditmarknadsbolag - kan erhålla separata tillstånd för olika rörelsegrenar (1 kap. 3 §). Enligt 19 kap. 2 § första stycket 4 försäkringsrörelselagen skall regeringen förklara koncession som beviljats för ett försäkringsbolag förverkad om bolaget inte drivit verksamhet. Beträffande banker och kredit-marknadsbolag gäller dock att skall återkalla oktrojen resp. tillståndet att driva finansieringsverksamhet om någon rörelse inte bedrivits av (7 kap. 16 § första stycket 4 bankrörelselagen resp. 5 kap. 17 § första stycket 2 lagen om kreditmarknadsbolag). Bestämmelserna i bankrörelselagen och lagen om kreditmarknadsbolag bör justeras så att auktorisationen även för banker och kreditmarknadsbolag återkallas om ett sådant företag inte driver någon rörelse under en samman- hängande tid av . Som påpekat bör det klargöras att en återkallelse av tillstånd för ett värdepappersinstitut inte skall avse andra rörelsegrenar än de som inte drivits (se även författningskommentaren, avsnitt 8.2). I värdepappersrörelselagen görs en justering för att klargöra att en återkallelse av tillstånd för ett värde- pappersinstitut inte skall avse andra rörelsegrenar än de som inte drivits av . 5.3 Vissa ändringar i reglerna om insättningsgaranti 5.3.1 Revisorsgranskning av institutens uppgifter till Regeringens förslag: En revisor skall granska de uppgifter om kapitaltäckningsgrad och garanterade insättningar som ett institut lämnar till i samband med avgiftsdebiteringen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. anser dock att det inte nu finns anledning att införa en revisorsgranskning av uppgifterna. avstyrker förslaget och föreslår i stället att rapporteringen skjuts fram till dess årsredovisningarna är färdigställda. Enligt föreningens mening skulle det då vara tillräckligt att rapporten även fortsättningsvis undertecknades av institutens firmatecknare. Föreningen tillstyrker förslaget under för- utsättning att samhällsnyttan av granskningen kan anses överstiga kostnaden för den. anser att ansvaret för sedvanlig kon- trollverksamhet inte bör flyttas över från tillsynsmyndigheten till företagen genom intygsgivande från revisorerna. har särskilt anfört att det är viktigt att uppgifterna får lämnas först när bokslutet för avslutat räkenskapsår upprättats och reviderats. Skälen för regeringens förslag: Finansieringen av insättningsgarantin hör till huvuduppgifter. För att kunna ta ut riskrelaterade avgifter från de institut som omfattas av garantin har nämnden tagit fram och beslutat om en beräkningsmetod som anger de principer som skall vara vägledande för fördelningen av avgifterna mellan instituten. Nämndens debitering av avgifter för insättningsgarantin bygger på att de uppgifter om garanterade insättningar och kapitaltäckningsgrad som instituten lämnar är korrekta. Vid debiteringen av avgifter har nämnden krävt att avgiftsunderlaget skall lämnas av behöriga firmatecknare. Några möjligheter att själv kontrollera att uppgifterna överensstämmer med faktiska förhållanden har nämnden inte. För att i så stor utsträckning som möjligt kunna debitera korrekta avgifter, har nämnden jämfört avgiftsunderlaget med de uppgifter som instituten lämnat till . Vid jämförelsen har nämnden uppmärksammat att vissa institut lämnat uppgifter som varit oklara eller till och med motstridiga. I några fall har den för garantisystemet tillämpliga ersättningsnivån, , inte beaktats eller vissa typer av insättningar som omfattas av garantin uteslutits vid bestämmandet av storleken av de garanterade insättningarna. I andra fall har felaktig uppgift lämnats om institutets kapitaltäckningsgrad. En bidragande orsak till att lämnade uppgifter i vissa fall inte har kunnat läggas till grund för debiteringen av avgifterna har varit att nämnden begärt in uppgifterna före det att institutens bokslut upprättats och blivit föremål för revision. Endast i vissa fall har instituten underrättat nämnden om de juste- ringar i balansräkningen som gjorts efter det att uppgifterna lämnats till nämn- den. Uppgifterna har därför inte alltid korrekt återspeglat de faktiska förhållandena i instituten, vilket påverkat nämndens möjligheter att - utifrån de principer som gäller för avgiftsdebiteringen - fördela avgifterna rättvist mellan instituten. Felaktigheter i ett instituts avgiftsunderlag påverkar således storleken på övriga instituts avgifter. För att undvika att avgifterna inte fördelas mellan instituten i förhållande till respektive instituts finansiella tillstånd och risktagande, bör, så långt det är möjligt, säkerställas att de uppgifter som instituten lämnar är korrekta. Att uppgifterna intygas av institutens behöriga firmatecknare kan, mot bakgrund av vad nämnden redovisat beträffande debiteringen av avgifter, inte anses tillräckligt. Svenska Bankföreningens förslag innebär att korrekta uppgifter endast kan åstadkommas beträffande uppgifter om institutens kapitaltäckningsgrad. När det däremot gäller uppgiften om ett instituts garanterade insättningar, anges denna inte i årsbokslutet utan måste tas fram på annat sätt. För att underlätta för instituten att bestämma storleken av de garanterade insättningarna, har nämnden lämnat anvisningar om hur detta skall ske. I de fall instituten tagit emot garanterade insättningar i filialer utomlands har nämndens anvisningar även redovisat huvuddragen i det garantisystem som finns i värdlandet. Avgiftsunderlaget har på så sätt kunnat anpassas efter det exportförbud som gäller för garantisystemen inom EES. Även om det kan förutsättas att de problem vid avgiftsdebiteringen som redovisats ovan kommer att minska till följd av att instituten blir mer förtrogna med hur avgiftsunderlaget skall bestämmas, finns behov av att underlaget granskas innan det lämnas till nämnden. Trots att merkostnader i viss utsträckning kommer att uppstå för instituten, får dessa kostnader ställas i relation till den kostnad i form av för höga avgifter som feldebiteringar kan innebära för ett institut. För hög avgift för ett institut innebär i princip lägre avgifter för övriga institut. Att avgifterna feldebiteras på grund av att oriktiga uppgifter lagts till grund för nämndens beslut kan därför komma att innebära att dåligt kapitaliserade institut med högt risktagande subventioneras på bekostnad av välkapitaliserade institut med lågt risktagande. Genom att institutens revisorer granskar underlaget åstadkoms att den kontroll som nämnden saknar möjlighet att genomföra ändå kommer att utföras av annan än institutet självt. I lagen om insättningsgaranti (16 §) bör därför stadgas att avgiftsunderlaget skall vara granskat av en av de revisorer som utsetts av institutet. När det gäller uppgiften om institutets garanterade insättningar behöver inte högre krav ställas på granskningen än att revisorn är förtrogen med den metod som används vid bestämmandet av avgiftsunderlaget och att vissa stickprov görs. Det kan vidare påpekas att den granskning som skall utföras av revisorerna inte innebär - som hävdat - att ansvaret för tillsynen över instituten flyttas över från tillsynsmyndigheten, dvs. Finans- inpektionen, till revisorerna. I förhållande till instituten har nämnden inte getts några tillsynsuppgifter utan nämndens möjligheter att vidta åtgärder eller sanktioner mot ett institut som omfattas av garantisystemet har begränsats till en underrättelseskyldighet gentemot inspektionen. Regeringens förslag: Nämnden skall ange i sitt beslut om avgifter för insättningsgarantin att dessa skall betalas inom en månad för beslutet. Nämnden skall ta ut dröjsmålsränta på fordringar som inte betalas i rätt tid. Om det finns särskilda skäl skall nämnden kunna avstå från att ta ut dröjsmålsränta. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Kammarrätten i har särskilt anfört att det i lagen om in- sättningsgaranti bör anges såväl när nämndens beslut om avgifter skall föreligga som när avgiften senast skall vara betald. anser att nämndens beslut bör innehålla en uppgift om förfallodag så att rimlig tid för betalning medges. reser frågan om har rätt att ta ut dröjsmålsränta med stöd av 7 § förordningen (1993:1138) om hanteringen av statliga fordringar. Om en sådan rätt inte föreligger tilllstyrker kontoret förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 13 § lagen om insättningsgaranti bestämmer nämnden hur stort belopp varje institut som omfattas av insättningsgarantin skall betala i avgift och när detta skall ske. Nämnden har inte någon möjlighet att ta ut dröjsmålsränta om ett institut betalar avgiften efter den i beslutet angivna förfallodagen. Att, som Kammarrätten i föreslagit, i lagen ange det datum då nämndens beslut angående avgifterna skall föreligga ökar givetvis institutens möjligheter att förutse tidpunkten för nämndens beslut. Som anförts ovan kommer emellertid den tidsmässiga utgångspunkten för institutens skyldighet att lämna uppgifter och nämndens debitering av avgifter fortsättningsvis att vara institutens fastställda årsbokslut, se avsnitt 5.3.1. En sådan ordning får anses innebära att kravet på förutsebarhet beträffande debiteringen är uppfyllt i tillräcklig utsträckning. Det är även av vikt att nämnden ges möjlighet till viss flexibilitet vid avgiftsdebiteringen. Det föreligger således inte någon anledning att i lag ange när nämndens beslut om avgifter skall fattas. Det är från nämndens utgångspunkter motiverat att införa en ordning som innebär dels att nämnden kan bestämma en kort betalningstid och därmed få in samtliga avgifter , dels att nämnden kan ta ut dröjsmålsränta. Enligt de principer som gäller för finansieringen av garantin belastar instituten nämligen systemet redan på årets första dag. Varje fördröjning av avgiftsbetalningen innebär vidare ett räntebortfall. Som nämnts står det nu fritt att bestämma när betalning av avgifterna skall ske. Avgifterna uppgår till betydande belopp. Det är därför, som Kammarrätten i och påpekat, viktigt att det i lagen fastställs en rimlig tid för betalning. Regeringen anser det lämpligt att nämnden i sitt beslut anger att avgifterna skall betalas senast en månad för beslutet. Enligt 7 § förordningen (1993:1138) om hantering av statliga fordringar skall dröjsmålsränta tas ut på fordringar och lån som inte betalas i rätt tid, om det inte finns särskilda skäl mot det eller något annat följer av lånebestämmelserna. Förordningen är tillämplig på fordringar som staten har rätt till och tar närmast sikte på myndigheternas försäljning av varor och tjänster. Däremot kan förordningen inte anses tillämplig på avgifterna för garantin. Som nämnts saknas i lagen om insättningsgaranti bestämmelser som ger nämnden möjlighet att ta ut dröjsmålsränta på fordringar som inte betalas i rätt tid. Av de skäl som anförts ovan bör en bestämmelse som ger nämnden denna möjlighet införas i lagen. Efter en förebild i 6 § räntelagen (1975:635) bör dröjmålsräntan beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar det av fastställda, gällande diskontot med tillägg av . I vissa situationer kan det vara rimligt att inte ta ut dröjsmålsränta. En möjlighet för nämnden att efterge skyldigheten att betala dröjsmålsränta bör därför finnas; dock endast om det finns särskilda skäl för det. 5.3.3 Övertagande av fordran Regeringens förslag: Ett utländskt garantisystem, som betalat ut ersättning i anledning av ett gemensamt ersättningsfall, skall ges rätt att överta insättarens fordran mot det . Utdelning i institutets konkurs för insättning som har ersatts skall tillfalla det utländska garantisystemet i den omfattning som ersättning betalats ut. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Kammarrätten i anser att företrädesrätten mellan det svenska garantisystemet och utländska garantisystem vid ett instituts konkurs i bör regleras i lag och att regleringen bör utformas så att det svenska garantisystemet får företräde till utdelat belopp. anför att det bör övervägas om rätt till utdelning i för ett garantisystem från tredje land bör förutsätta att det svenska garantisystemet har en motsvarande rätt i det landet. anser att det är angeläget att får förmånsrätt för sitt återkrav på grund av utgiven garanti framför insättarnas krav på ersättning utöver garanterat belopp. Detta för att stärka det svenska garantisystemets ställning. Skälen för regeringens förslag: I artikel 11 i direktivet (94/19/EG) om system för garanti av insättningar finns en bestämmelse om subrogation. Innebörden av denna bestämmelse blir för svenska förhållanden att nämnden, för att minimera kostnaderna för garantisystemet vid ett ersättningsfall, skall överta en insättares krav mot institutet i den utsträckning som nämnden betalat ut ersättning till insättaren. Detta följer också av 19 § lagen om insättningsgaranti. På grund av den för garantisystemet tillämpliga ersättningsnivån hänvisas de insättare som har tillgodohavanden som överstiger , inklusive upplupen ränta för konkurs, till konkursboet beträffande överskjutande belopp. Detta gäller även för en insättares fordran på ersättning för ränta för tid efter konkursutbrottet. Om ett gemensamt ersättningsfall inträffar beträffande ett utländskt institut som driver verksamhet från filial i , skall nämnden betala ut ersättning till insättarna hos filialen. Även om nämndens ansvar för ersättningsfallet är begränsat enligt 6 § lagen om insättningsgaranti till att endast avse den del av skyddet för insättningarna som garanteras genom att filialen anslutits till den svenska garantin, kan sättas i fråga om nämnden har någon möjlighet att med stöd av 19 § minimera kostnaderna för det svenska garantisystemet i ett sådant fall. En förutsättning för att nämnden skall kunna överta en insättares fordran mot det utländska institutet torde vara att detta följer av lag i institutets hem- land. Det får dock, med hänsyn till artikel 11 i direktivet, förutsättas att övriga medlemsländer inom EES har, eller avser att införa, bestämmelser som ger nämnden denna rätt vid ett gemensamt ersättningsfall. Detta kan emellertid inte alltid förutsättas vara fallet beträffande ett land utanför EES. Ett beslut av nämnden att ansluta en filial till ett institut från tredje land till det svenska garantisystemet, borde därför förutsätta att nämn- den ges rätt i lag till utdelning i det utländska institutets konkurs. Om en sådan rätt för nämnden inte följer av hemlandets lagstiftning, kan nämndens möjligheter att minimera kostnaderna för systemet vara uteslutna. Regeringen avser att i ett senare sammanhang återkomma angående förutsättningarna för nämnden att fatta beslut om att ansluta utländska filialer till systemet. Omvänt kan det sättas i fråga vilka möjligheter ett utländskt garantisystem har vid ett gemensamt ersättningsfall när det gäller att överta en insättares fordran mot ett svenskt institut. Någon sådan möjlighet finns inte enligt den nuvarande ordalydelsen av 19 §. För att uppfylla direktivets krav enligt artikel 11, bör 19 § utformas så att det utländska garantisystemet ges en rätt motsvarande den som nämnden har att överta insättarens fordran mot det . Att det svenska garantisystemets ansvar skall vara begränsat på det sätt som anges i 6 §, hindrar inte att nämnden överenskommer med företrädare för ett annat lands garantisystem om hur ett ersättningsfall som berör båda ländernas system skall hanteras. Frågan om vilket lands garantisystem som i första hand skall tas i anspråk vid ett gemensamt ersättningsfall får regleras i ett sådant samarbetsavtal eftersom detta inte anges i 6 §. Olika lösningar kan komma att bli aktuella beroende på utformningen av garantisystemet i det andra landet och vad som överensskoms angående den gemensamma hanteringen av ett ersättningsfall. Av praktiska skäl eller av hänsyn till berörda insättare kan ett samarbete t.ex. innebära att värdlandets garantisystem betalar ut ersättning till de insättare i värdlandet som hemlandets garantisystem skall ersätta. Frågan om vilket lands garantisystem som vid ett gemensamt ersättningsfall skall ha företrädesrätt till utdelning i ett instituts konkurs kan emellertid inte regleras i ett samarbetsavtal. Denna fråga får i stället avgöras med ledning av den nationella lagstiftningen i de länder som berörs av ersättningsfallet. Skäl att, som Kammarrätten i föreslagit, ändra i detta avseende föreligger inte.