prop · GK03112 · 1997-01-01 00:00:00 — Utformningen av programmen avser också att tillgodose elevernas intresse för speciali- seringar. I de 16 nationella programmen ingår kärnämnen och karaktärsämnen. De senare ger programmet dess karaktär, så som det kommer till uttryck i programmålen. Eleverna skall nå kunskaper motsvarande programmålen genom att studera nationellt, eller i mindre utsträckning lokalt, fastställda kurser i ämnena, totalt 30-40 kurser. Antalet elever på de olika programmen varierar starkt. Samhällsveten- skapsprogrammet och naturvetenskapsprogrammet hade högst antal ele- ver i årskurs 1 , ca 27 000 respektive 22 000 elever. Energi- och livsmedelsprogrammen hade lägst antal färre än 1 000 elever var- dera. Timplanerna för gymnasieskolan anger vilka ämnen som ingår i respek- tive program. Karaktärsämnena på naturvetenskaps- och samhällsveten- skapsprogrammen är väl definierade i timplanerna. För program med yr- kesämnen anges däremot karaktärsämnena som ett enda ämnesblock och programmen markeras i timplanerna (skollagen, bilaga 2) som övriga program . Det estetiska programmet intar i detta avseende en mellan- ställning. Timplanernas utformning kan ge sken av att gymnasieskolan egentligen består av endast naturvetenskapsprogrammet och samhälls- vetenskapsprogrammet eller att det är dessa program som utgjort mönst- ret för den reformerade gymnasieskolan. Detta kan också tolkas som en värdering, där de program som har en traditionellt studieförberedande karaktär verkar vara de viktiga. Övriga program ses som en gemensam grupp där skillnaderna mellan dem inte synes så stora. Så är dock inte fallet. Det är minst lika stor skillnad mellan två program med yrkesäm- nen, t.ex. omvårdnadsprogrammet och industriprogrammet, som mellan naturvetenskapsprogrammet och samhällsvetenskapsprogrammet. Utöver de nationella programmen finns specialutformade program. De har ökat stadigt sedan reformen startade och är ca 200 . Flera har dock ett likartat innehåll. Antalet elever har ökat från ca 1 1994 till ca 4 1996. De specialutformade programmen utgörs ofta av kom- binationer av kurser från naturvetenskapsprogrammet och yrkesämnen ofta med en industriteknisk inriktning. En del av dessa liknar den gamla T-linjen. Men de kan även utgöra en kombination av kurser från natur- vetenskaps- och samhällsvetenskapsprogrammen. På 12 nationella program finns nationella grenar. Inom alla program, både grendelade och icke grendelade, finns möjligheter till ytterligare specialisering genom att eleverna kan välja bland ett antal valbara kurser. Inom t.ex. naturbruksprogrammet, som inte har några nationella grenar, finns möjlighet att specialisera sig genom val av kurser inom bl.a. områ- dena naturbruk, trädgårds-, skogs- och djurskötsel. På industriprogram- met kan specialiseringen ske dels genom val av nationella grenar, dels genom val av kurser inom en gren, t.ex. underhållsteknik och svetsteknik. I vissa fall är skillnaderna mellan olika inriktningar på ett grenlöst pro- gram större än skillnaderna mellan två nationella grenar, t.ex. hantverks- programmets olika specialiseringar båtbyggeri respektive frisörkun- skap jämfört med hotell- och restaurangprogrammets grenar för re- staurang respektive storhushåll. Även antalet elever på nationella grenar varierar mycket. fanns, enligt utveckling (SOU 1997:1), det högsta antalet elever, 12 838, på samhällsvetenskapspro- grammets samhällsvetenskaplig gren och 10 554 på naturvetenskapspro- grammets naturvetenskaplig gren. Det lägsta antalet fanns på industripro- grammets gren textil med 99 elever, hotell- och restaurangprogrammets gren storhushåll med 166 elever, samt inom omvårdnadsprogrammets gren tandvård med 175 elever. Kommittén förordar en översyn av pro- grammens grenutbud, där det bl.a. bör prövas om en gren kan ersättas med en eller flera kurser. Utöver de nationella grenarna har ett stort antal lokala grenar utveck- lats inom de nationella programmens ramar. fanns i års- kurs 2 drygt 3 700 elever på lokala grenar. Av dessa gick de flesta, , på lokala grenar i samhällsvetenskapsprogrammet, hotell- och restaurangprogrammet samt naturvetenskapsprogrammet. Genom riks- dagsbeslutet med anledning av propositionen Vissa skolfrågor m.m. (prop. 1995/96:206, bet. 1996/97:UbU5, rskr. 1996/97:15) upphör skyldigheten för hemkommunen att betala interkommunal ersättning för lokala grenar. Därigenom likställs lokala grenar och spe- cialutformade program i rekryteringshänseende. Regeringen har dock möjlighet att besluta att särskilt angelägna lokala grenar blir öppna för sökande från hela landet, dvs. riksrekryterande, varvid hemkommunerna har skyldighet att betala interkommunal ersättning. De strukturella problem som diskuterats i det föregående behöver ana- lyseras ytterligare i avsikt att utveckla gymnasieskolans nuvarande struktur. Gymnasieskolans uppgift är att kvalificera eleverna i tre avseenden för deltagande i ett demokratiskt samhällsliv, för ett utvecklande arbetsliv, och för vidare studier. Bakgrunden till förändringen av gymnasieskolan var bedömningen att kraven för dessa tre områden inte uppfylldes av den gamla gymnasieskolan. Som tidigare nämnts var den viktigaste utgångspunkten för reformen att höja den allmänna utbildningsnivån och att förbereda alla för ett livslångt lärande, där återkommande utbildning blir allt vanligare. Gymnasieskolan har också till uppgift att utveckla eleven som individ, dvs. utveckla personligheten, skapa intresse för kultur och humaniora samt ge individen en allmän medborgerlig bildning. Föregående avsnitt har visat på arbetslivets utveckling och framtida kompetensbehov. Knappast någon kan få en anställning efter enbart en grundskoleutbildning. Den tid är förbi då det räckte med att lära sig några enkla handgrepp för att kunna sköta många arbetsuppgifter. Alla behöver minst gymnasieutbildning. För den som är ung och söker sig ut på arbetsmarknaden gäller det att ha en utbild- ning som gör att man är efterfrågad, att man är anställningsbar. Alla i arbetslivet är inte anställda. Det finns redan nu en utveckling som pekar mot att fler människor kommer att verka i arbetslivet som egna företagare, projektanställda etc. Som en förberedelse för en sådan utveckling, t.ex. att kunna starta och driva ett företag, krävs specifika kunskaper och färdigheter. Därför finns det behov av att gymnasieskolans utbildningar inriktas mer mot entreprenörskap. Sådana utbildningsinslag bör dock inte enbart inriktas mot företagande utan bör ha ett bredare angreppssätt i syfte att stimulera nytänkande och kreativitet, dvs. egenskaper som behövs i många sammanhang. Inom det nordiska samarbetet deltar i ett projekt som syftar till att utveckla entreprenörskapet i skolans utbildning. Allt fler behöver utöver en gymnasieutbildning också en eftergymna- sial utbildning i högskolan eller hos andra utbildningsanordnare. Den utökning av antalet platser i högskolan som regeringen har tagit initiativ till är en väg att möta det ökade behovet av kompetensförstärkning i ar- betslivet. Försöksverksamheten med kvalificerad yrkesutbildning är en annan. Gymnasieskolan skall därför genom sin utformning ge individerna sådana möjligheter att de efter gymnasieskolan har möjligheter att studera vidare. Denna ambitionsnivå är ännu mer angelägen än när gymnasiereformen beslutades. Undersökningar som SCB har gjort visar på mycket låga samband mellan vald utbildning i den gamla gymnasieskolan och framtida yrkes- liv. efter avslutad utbildning finns i genomsnitt endast drygt va- rannan person i en yrkesverksamhet som till största delen överensstäm- mer med den genomgångna utbildningen. Detta faktum stärker behovet av en gymnasieskola som ger en utbildningsmässig bredd och ökade val- möjligheter för framtiden. För att aktivt kunna delta i samhälls- och kulturliv, för att kunna ta till- vara sina rättigheter, ta ställning i komplicerade politiska frågor och kun- na göra sin röst hörd behövs nu och än mer den grund som läggs i gymnasieskolan. Gymnasiereformen skall ses som en nödvändig reform, som inte bör ändras till sina grundprinciper. Däremot har gymnasieskolan en kon- struktion, som gör det möjligt att utveckla den för att möta de samhälls- förändringar som vi kan se framför oss. En utveckling av gymnasieskolans program och studievägsstruktur Enligt regeringens bedömning bör en fortsatt utveckling av gymnasie- skolan främst ta sin utgångspunkt i yrkesutbildningarnas skiftande ka- raktär. En sådan utveckling bör utgå från en analys av programmens mål och syfte, där behovet av en differentiering av programmen med yrkes- ämnen och deras gren- och kursstruktur prövas. Även naturvetenskaps- och samhällsvetenskapsprogrammens strukturer bör utvecklas. Analysen bör bl.a. ta sin utgångspunkt i Kommitténs för gymnasieskolans utveck- ling bedömningar och göras i samverkan med berörda parter på arbets- marknaden och deras yrkesnämnder. kännetecknas gymnasieskolans undervisning i stor utsträckning av traditionellt utformade lektioner. Detta gäller särskilt för naturveten- skaps- och samhällsvetenskapsprogrammen. Förmedlingspedagogik do- minerar på bekostnad av fördjupning och verklighetsanknytning. Under- visningens organisation i 40-minuterslektioner gör det svårt att förlägga undervisning utanför skolan, att göra fördjupningar eller större samman- hängande undersökningar. För att förbereda eleverna för studier på uni- versitet och högskolor och arbete i lärande organisationer behöver under- visningen läggas upp så att eleverna i högre grad själva tar ansvar för sitt lärande. Det behövs därför en utvecklad lärarroll och en förnyad pedago- gik för att skapa intresse och studieframgång hos eleverna. Undervis- ningen bör präglas mer av lära in och mindre av lära ut . Programmålen fyller inte den avsedda funktionen att vara en för pro- grammet sammanhållande målbeskrivning. De används inte allmänt på skolorna. Detta leder till att helhetssynen på programmen inte omfattas och får genomslag i organisationen eller i undervisningen. Programmålen bör omarbetas för att bli en levande helhetsbeskrivning av vad program- met skall leda till och ett dokument som har betydelse i skolans arbete. I programmens ämnesstruktur behöver tydligare markeras vilka ämnen och kurser som programmen karaktäriseras av samt vilka möjligheter det finns att välja kurser från andra program utöver vad som kan göras inom ramen för individuellt val. I följande avsnitt beskrivs mer i detalj den utveckling som bör ske inom de gymnasiala yrkesutbildning- arna. I en mål- och resultatstyrd skola får timplanerna allt mindre betydelse. I komvux har timplanerna inte haft en så styrande roll som i gymnasieskolan. Antalet lektioner i de enskilda kurserna har anpassats efter elevgruppens förutsättningar. Systemet med gymnasiepoäng är ett steg i riktning från tidsstyrning mot målstyrning. Gymnasiepoängen är ett mått som mer skall avse kursens kompetensmässiga omfattning och krav och mindre hur många lektioner som skall läggas ut på en viss kurs. Genom riksdagsbeslutet med anledning av propositionen Vissa skol- frågor m.m. (prop.1995/96:206) har begreppet minsta garanterad under- visningstid i gymnasieskolan ersatts med riktvärden för undervisnings- tiden i kurser motsvarande vad som redan gällde för gymnasial vuxen- utbildning. Målen i kursplanerna har fått en mycket starkare betydelse än timplanerna. Därmed öppnas förutsättningar för en aktivare planering av utbildningen, som tar sin utgångspunkt i elevernas behov och förutsätt- ningar. De som behöver mer tid för att nå målen kan komma att få gå i gymnasieskolan än andra en kortare. Den garante- rade tiden för ett nationellt eller specialutformat program är som alla elever skall erbjudas, men den kan både överskridas och underskri- das. Parallellt med att gymnasieskolans yrkesutbildningar stärks, behövs en uppluckring av den fasta ämnesstrukturen i naturvetenskaps- och sam- hällsvetenskapsprogrammens timplaner. De ger , jämfört med andra program, minst möjligheter till val av kurser. Det finns redan nu ett stort intresse hos eleverna för naturvetenskapsprogrammet respek- tive samhällsvetenskapsprogrammet. vill många elever gärna göra andra kombinationer, än vad som är möjligt inom program- mens ram, utan att därför välja ett specialutformat program. Regeringens bedömning är att dessa båda program till sin struktur behöver öppnas så att elever kan välja utbildningskombinationer som miljökunskap eko- nomi, humaniora naturvetenskap etc. Programmål och timplaner bör utformas så att detta blir möjligt. Det kan även gälla behovet av gemen- samma ingångar på de naturvetenskapliga och samhällsvetenskapliga programmen. Motsvarande behov finns för program med yrkesämnen. I program- strukturen finns inte i tillräcklig grad möjlighet att ta in icke yrkes- ämnen som språk, matematik etc., som exempelvis behövs för särskild behörighet till högskolan. Detta problem gäller t.ex. möjligheten för ele- ver på omvårdnadsprogrammet att söka till högskolans vårdutbildningar. I den reformerade gymnasieskolan saknas nationella program som lig- ger i fältet mellan yrkesutbildning och naturvetenskapsprogrammet. Ut- vecklingen av specialutformade program inom området visar på ett så- dant behov. Den tekniska grenen inom naturvetenskapsprogrammet har betydligt färre elever än den tidigare tekniska linjen. Antalet elever som läser teknik har halverats i förhållande . Den fyraåriga tekniska linjen var välkänd och attraktiv, därför att den var både studie- och yrkesförberedande. Den avskaffades i samband med att de tvååriga ingenjörsutbildningarna i högskolan bildades. kan man i platsannonser se efterfrågan på platssökande med gymnasieingenjörsut- bildning. Enligt utveckling finns risk för att det uppstår en bristsituation på vissa kategorier av ingenjörer/tekniker. Regeringen bedömer att det finns starka skäl att erbjuda ett nytt teknik- inriktat program, som i högre utsträckning än nuvarande tekniska gren inom naturvetenskapsprogrammet kan stimulera elevernas intresse för teknik och teknisk utveckling. Det kan t.ex. gälla intressen inom data, miljö, biokemi och elektronik. Ett tekniskt program bedöms kunna attra- hera elever som finns på andra program, därför att de inte finner att naturvetenskapsprogrammet i tillräcklig grad tillgodoser deras tekniska intresse. Det skulle därmed bidra till att öka andelen gymnasieelever inom området naturvetenskap och teknik. Ett tekniskt program bör kunna förbereda för tekniska studier i högskolan och för annan eftergymnasial och kvalificerad yrkesutbildning men även kunna förbereda för yrkes- verksamhet. Regeringen avser att ytterligare utreda hur en modernisering av utbudet av gymnasieskolans program, deras omfattning uttryckt i gymnasiepoäng samt studievägsstrukturen inom programmen bör se ut. Gymnasial yrkesutbildning Arbetslivet har en viktig roll i reformeringen av gymnasieskolan. Kun- skaperna om gymnasieskolan hos de centrala branschorganisationerna är ofta mycket hög, men svårigheter finns när enskilda skolor skall möta företagen i lokal samverkan. Inom vissa områden, t.ex. inom bygg och handel, har redan i den gamla gymnasieskolan och i försöksverksam- heten med treåriga yrkesutbildningar utvecklats samarbetsformer mellan skola och arbetsliv. Inom andra områden finns andra erfarenheter. Där har till viss del utvecklats skolförlagd verksamhet, som påminner om ar- betslivet, t.ex. frisörsalonger och bilverkstäder i skolan, där eleverna ut- för arbeten för externa kunder. Enligt undersökningar har nästan nio av tio elever på pro- gram med yrkesämnen uppgett att de är nöjda med arbetsplatsförlagd utbildning (APU). De uppskattar att de får se sambanden mellan de kun- skaper som skolan ger och de krav arbetslivet ställer. Mer kritiska är ele- verna till skolans uppföljning av den arbetsplatsförlagda delen av utbild- ningen, liksom till samarbetet mellan skola och arbetsplats. Ett problem, som särskilt uppmärksammats, är tillgången till APU. Av undersökningar framgår att skillnaderna är stora och att skiljelinjen går mera mellan program än mellan kommuner. har med anledning av propositionen Vissa skolfrågor m.m. (prop. 1995/96:206) beslutat att en särskild målbeskrivning skall fast- ställas för APU, vilken skall gälla utöver kursplanerna. har regeringens uppdrag att ta fram förslag till en sådan målbeskrivning. Ge- nom beslut finns även möjlighetet att erbjuda APU i andra ämnen än yrkesämnen. I läroplanen och i programmålen formuleras även ämnesövergripande och icke ämnesanknutna kompetensmål. Dessa har anknytning till s.k. nyckelkompetenser, vilka allt mer efterfrågas i arbetslivet och som har betydelse för möjligheterna till ett livslångt lärande. Det är förmågor som att själv lära sig att lära, samarbetsförmåga, social kompetens, problem- lösningsförmåga, kreativitet osv. I APU finns goda förutsättningar att erövra dessa kompetenser. Även arbetsformerna i den skolförlagda delen av gymnasieskolan har en central betydelse för nyckelkompetenserna. Behovet av en förändrad yrkesutbildning I avsnitt 3.2 redogörs för regeringens syn på ett arbetsliv i förändring och i det föregående finns en utvecklingsinriktning för gymnasieskolans struktur. I det följande beskrivs en förnyad svensk gymnasial yrkesut- bildning som tar sin utgångspunkt i de förändringar som drivit på produktionen av varor och tjänster. Dessa har att göra med ut- vecklingen av informationstekniken, utvecklingen mot en allt kunskaps- intensivare produktion och arbetets organisation. En utvecklad gymnasial yrkesutbildning måste således ta sin utgångspunkt i det arbetsliv vi be- dömer att vi kommer att ha ett arbetsliv där varje människa ständigt måste utveckla sin kompetens och lära nytt. Det betyder att gymnasieskolan skall ge en bredare utbildning än tidigare och täcka in ett större område i stället för att ge en smal yrkeskompetens. Den skall ge en god grund för ett livslångt lärande och därför ingår bl.a. kärnämnen i de nationella programmen. Vidare måste utbildningarna utvecklas i närmare samarbete med arbetslivet för att ge aktualitet och kvalitet i yrkesutbildningarna. I den svenska utbildningsdebatten förekommer olika förslag att möta framtidens arbetsmarknad, bl.a. en utveckling av gymnasieskolans yr- kesinriktade utbildningar mot en lärlingsutbildning. Yrkesinriktad utbild- ning föreslås till större del än förläggas till arbetslivet och arbets- marknadens parter bör få ett ökat ansvar för utformningen av kraven på utbildningens innehåll. utveckling (SOU 1997:1) har analyse- rat skälen till att den gymnasiala lärlingsutbildningen har så liten omfatt- ning i . Ett problem är att varken skolan eller arbetslivet känner något ansvar för lärlingsutbildningen och att ingen informerar om att den finns. Kommittén konstaterar att gymnasial lärlingsutbildning på grund av en rad formella svårigheter inte fått en sådan omfattning att den kan utvärderas på ett meningsfullt sätt. redovisar i betänkandet Aktiv ar- betsmarknadspolitik (SOU 1996:34) sin uppfattning att det nuvarande lärlingssystemet bör utvecklas och sättas in i perspektivet av ett livslångt lärande. En fyraårig lärlingsutbildning som exempelvis består av 2-2,teoretisk utbildning och 1,arbetsplatsförlagd yrkes- och hant- verksutbildning och praktiskt arbete bör, enligt kommittén, ge eleverna en god start i arbetslivet direkt efter gymnasieskolan som de inte blir utestängda från fortsatta studier. Lärlingsutbildning har funnits i och i andra länder sedan me- deltiden. Andra länder, däribland och , har bibehållit traditionen med lärlingsutbildning som sin form av yrkesutbildning. Möjlighet till lärlingsutbildning inom ramen för det moderna svenska skolsystemet har funnits sedan gymnasieskolan infördes . som den reformerade gymnasieskolan startade, finns möjlighet att bedriva lärlingsutbildning inom det individuella pro- grammet. I gymnasieförordningen föreskrivs att ett individuellt program, som är avsett att göra det möjligt för en elev att förena en anställning som syftar till en yrkesutbildning med studier, skall omfatta kärnämnena svenska eller svenska som andraspråk, engelska, samhällskunskap, reli- gionskunskap och matematik. Om eleven önskar det, skall utbildningen omfatta samtliga kärnämnen. Lärlingsutbildningen, i den form som inryms inom det individuella programmet, omfattar endast ca 25 elever () i hela landet. har inte samma tradition som andra länder, t.ex. och , där duala system och lärlingsplatser haft en dominerande roll inom yrkesutbildningen. Det främsta skälet till att lärlingsutbildningen har ringa omfattning är enligt regeringens bedömning att företagen inte är särskilt intresserade av att anställa 15-16-åringar för att lära upp dem. Ett annat skäl är att de befintliga lärlingsutbildningarna inte har tillräckligt hög teoretisk nivå för att svara mot den kunskapsmässiga bredd, som krävs på dagens arbetsmarknad. I delar arbetsmarknadens parter uppfattningen att yrkesutbildningen måste erbjuda en stabil grund också i allmänna ämnen. En sammanhållen gymnasieskola har ansetts motsvara dessa krav. Detta innebär bl.a. att den form av yrkesutbildning som t.ex. finns i inte är aktuell. Enligt regeringens bedömning behöver yrkesutbildningen känneteck- nas av en betydligt större flexibilitet än vad som är fallet . Det inne- bär dock inte att det är aktuellt att sänka kraven och ambitionerna i den nya gymnasieskolan. Framför allt behöver den del av utbildningen som förläggs till arbetslivet kunna ha olika former. För många elever är det naturligt att gå i gymnasieskolan och skaffa sig en utbildning innan de går ut i arbetslivet. Andra elever vill genomföra en större del av utbildningen i arbetslivet än vad som sker. Även yrkesområdets ka- raktär kan kräva olika former av uppläggning, dvs. yrkesutbildningen skall kännetecknas av flexibilitet till form och innehåll. Yrkesutbild- ningen skall förbereda för en framtida arbetsmarknad där arbets- och an- ställningsformer kommer att vara olika, t.ex. som anställd tills vidare eller på projektbasis eller som företagare eller entreprenör. Detta stäl- ler krav på förändringsbenägenhet och förmåga att pröva och sätta sig in i nya situationer. Nationella program med APU Regeringen bedömer att det är nödvändigt att utveckla den arbetsplats- förlagda delen av utbildningen i förhållande till det framtida yrkets behov och karaktär. APU är en viktig del av yrkesutbildningarna och måste därför få ett innehåll och en omfattning så att den tillgodoser de krav som finns inom respektive bransch. utveckling bedömer att omfattningen av APU är en fråga som måste följas fortgående. Det finns inget som hindrar att alla yrkesämnen förläggs till arbetsplatser. Utbildning på en arbetsplats är, enligt kommittén, avgörande för yrkesutbildningens kva- litet. Kommittén menar att minimigränsen för APU bör höjas. Regeringen delar denna uppfattning. I en gymnasial yrkesutbildning bör APU så långt möjligt vara ett lärande i arbetet. På en arbetsplats där detta utgör en naturlig del i varda- gen strävar man medvetet efter att hos medarbetarna utveckla den kom- petens som fordras för att stödja andras lärande. När en sådan arbetsplats tar sig an en elev finns på ett naturligt sätt ett stöd för eleven. I ett lärande i arbetet tillförs och bearbetas nytt kunskapsstoff. Regeringen ser sådana arbetsplatser som ett mål för APU. Regeringen är medveten om att alla arbetsplatser inte i alla avseenden kan erbjuda denna miljö . Skolan har dock ansvar för att det finns som med god kva- litet bidrar till elevens lärande. Program vars karaktärsämnen bättre kan inhämtas på en arbetsplats bör kunna ha en längre APU än vad som tillämpas . Det kan t.ex. gälla utbildningar inom hantverksprogrammet, byggprogrammet, energiprogrammet och hotell- och restaurangprogrammet. För vissa ut- bildningar kan det också bli fråga om en förlängd utbildningstid genom utökad APU.