prop · GK039 · 1997-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen i 8 § första stycket 9 rättshjälpslag angående rättshjälp i angelägenheter som rör fastigheter m.m. ersätts av regeln i förevarande paragraf. Någon förändrad tillämpning vid prövning av frågan om rättshjälp i sådana angelägenheter är inte avsedd. Av det andra stycket framgår också att rättshjälp i vissa fall skall beviljas även om den rättssökande inte har men borde ha haft en försäkring, nämligen om det föreligger särskilda skäl. Vid bedömningen av om det föreligger särskilda skäl skall hänsyn tas till angelägenhetens art och betydelse. Om angelägenheten rör väsentliga och betydande intressen för den rättssökande bör detta påverka bedömningen. En målsägandes talan om skadestånd på grund av brott är exempel på en sådan angelägenhet. Enskilt åtal och skadeståndsanspråk i anledning av enskilt åtal behandlas även i avsnitt 7.4. Andra angelägenheter där det kan finnas särskilda skäl att bevilja rättshjälp är vårdnads- och umgängestvister. Även i vissa förmögenhetsrättsliga tvister kan det finnas särskilda skäl. Ett exempel är tvister angående skadestånd eller annan ersätttning i anledning av en patientskada. 10 § I paragrafen räknas vissa angelägenheter upp för vilka rättshjälp inte kan beviljas. Punkterna 1-7 och 9-10 samt andra stycket motsvarar gällande undantag medan punkt 8 har justerats i förhållande till tidigare bestämmelse. Första punkten ersätter 8 § första stycket 5 och 6 rättshjälpslag. Andra punkten ersätter 8 § tredje stycket rättshjälpslag jämfört med 9 § rättshjälpsförordning. Tredje punkten ersätter 8 § första stycket 11 rättshjälpslag. Fjärde till sjunde punkten ersätter 8 § tredje stycket rättshjälpslag jämfört med 9 § rättshjälpsförordning. Åttonde punkten ersätter 8 § första stycket 7 och 20 § andra stycket sista meningen rättshjälpslag. Bestämmelsen har ändrats så att rättshjälp aldrig skall kunna beviljas för själva bodelningen utan endast i fråga om av bodelning. Den som behöver hjälp för att kunna bekosta en bodelningsförrättare har dock möjlighet att erhålla en annan form av ekonomiskt bistånd. Denna fråga behandlas i avsnitt 10.1 (jämför lagförslag 2.4). Nionde punkten ersätter 8 § första stycket 8 rättshjälpslag. Tionde punkten ersätter 8 § första stycket 10 rättshjälpslag.Andra stycket ersätter 8 § första stycket 4 rättshjälpslag. 11 § I paragrafen anges de angelägenheter för vilka det krävs särskilda skäl för rättshjälp. Enligt första punkten får rättshjälp i angelägenhet rörande äktenskapsskillnad endast beviljas om det finns särskilda skäl. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10.3. Särskilda skäl föreligger när förhållandena är mera komplicerade än normalt och kräver en mer omfattande juridisk hjälp. Rättshjälp skall som regel inte ges om makarna gemensamt ansöker om äktenskapsskillnad. Denna begränsning gäller oavsett om makarna ger in en gemensam ansökan redan från början eller om någon av dem ger in en stämningsansökan som genast medges av den andre maken. Om målet är tvistigt och kräver en mer omfattande biträdesinsats kan rättshjälp som regel beviljas. En hållpunkt vid bedömningen av om insatsen skall anses vara mer omfattande är om det är fråga om en biträdesinsats på mer än någon eller utöver rådgivning. Enligt andra punkten, som behandlats i avsnitt 10.2, krävs särskilda skäl för att rättshjälp skall beviljas i en angelägenhet som rör underhåll till barn. För att särskilda skäl skall anses föreligga krävs att förhållandena är mer komplicerade än normalt. Om den rättssökande har möjlighet att få sitt behov av underhållsbidrag täckt genom samhällets underhållsstöd skall rättshjälp inte beviljas. Om barnet i fråga har behov av ett större underhåll än vad som motsvaras av underhållsstödet kan rättshjälp dock komma i fråga. Detsamma gäller om barnet inte är berättigad till underhållsstöd, särskilt i de fall där det är aktuellt att tillämpa utländsk rätt eller när angelägenheten i övrigt rör inter- nationella förhållanden. Tredje punkten motsvarar 8 § första stycket 12 rättshjälpslag. Den fjärde punkten avser mål där tvisteföremålets värde inte överstiger ett halvt basbelopp, s.k. småmål eller tvistemål av mindre värde. Bestämmelsen motsvaras närmast av 20 § andra stycket rättshjälpslag. Enligt den bestämmelsen kunde rättshjälp beviljas utan krav på särskilda skäl. Däremot kunde biträde inte förordnas om det inte förelåg särskilda skäl. Enligt den nya bestämmelsen skall rättshjälp inte beviljas om det inte finns särskilda skäl. Om den rättssökande har behov av bistånd till kostnader för t.ex. bevisning eller resa i samband med en förhandling kan sådant bistånd ges enligt nya bestämmelser i . Denna fråga behandlas i avsnitt 16. Femte punkten ersätter delvis 8 § första stycket 1 rättshjälpslag och behandlar ärenden som inte skall handläggas i . Frågan har senast behandlats i prop. 1993/94:26. Av 12 § framgår att bestämmelsen endast gäller om den rättssökande är bosatt i . Kravet på särskilda skäl gäller dock inte om saken gäller ett brott mot den rättssökande som motsvarar brott enligt 6 kap. , se 21 §. 12 § Paragrafen behandlar rättshjälp till personer som inte är bosatta i . Bestämmelsen motsvaras närmast av 8 § första stycket 1 och 2 rättshjälpslag. Om den rättssökande varken är svensk medborgare eller är eller har varit bosatt i krävs det att det finns särskilda skäl för att rättshjälp skall beviljas. Den som inte är bosatt i kan aldrig få rättshjälp i angelägenheter som skall behandlas utomlands. Enligt andra stycket kan regeringen förordna att medborgare i vissa främmande stater - eller de som är bosatta där - skall vara likställda med svenska medborgare. Bestämmelsen ersätter 8 § fjärde stycket rättshjälpslag. Någon ändring i förhållande till nuvarande bestämmelser har inte gjorts. Samtliga medlemsstater i Europeiska unionen har anslutit sig till konventioner som innebär att medborgare i dessa länder är likställda med svenska medborgare i fråga om rättshjälp. I fråga om gäller sådan jämställdhet i fråga om den som är bosatt i . 13 § I paragrafen finns bestämmelser om rättshjälp till näringsidkare som ersätter 8 § första stycket 3 rättshjälpslag. Frågan har behandlats i avsnitt 9. Möjligheterna för en näringsidkare att få rättshjälp har begränsats jämfört med rättshjälpslag. För att den som är eller har varit näringsidkare skall få rättshjälp krävs enligt första stycket att det finns särskilda skäl för rättshjälp. Kravet på särskilda skäl gäller utöver de allmänna förutsättningarna som enligt 6-9 §§ skall vara uppfyllda för att rättshjälp skall beviljas. I många fall torde en näringsidkares rättshjälpsansökan avslås redan på den grunden att han eller hon har en rättsskyddsförsäkring, eller att han eller hon borde ha haft en försäkring och det inte finns särskilda skäl att ändå bevilja rättshjälp. Den förutsättning för rättshjälp som anges i 8 § - att det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna - innebär också att en rättshjälpsansökan som avser näringsverksamhet ofta kommer att avslås. Vid prövningen av om det finns särskilda skäl enligt den nu aktuella bestämmelsen för rättshjälp till näringsidkare är verksamhetens art och begränsade omfattning, näringsidkarens ekonomi och personliga förhållanden samt omständigheterna i övrigt avgörande. I avsnitt 9 har närmare utvecklats vad som kan anses utgöra särskilda skäl. Bestämmelsen i andra stycket om vad som avses med näringsidkare knyter an till motsvarande begrepp i den konsumenträttsliga lagstiftningen. Bestämmelsen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. 14 § Paragrafen innehåller bestämmelser om möjligheterna för ett dödsbo att överta rättshjälp som beviljats en person som därefter avlidit. Bestämmelsen som sammantaget med 6 § andra stycket ersätter 7 § rättshjälpslag har behandlats i avsnitt 8. Vid övergång av rättshjälpen skall procentsatsen för rättshjälpsavgiften vara densamma som den som har fastställts för den avlidne, se 23 § fjärde stycket. 15 § Enligt bestämmelsen innebär rättshjälp normalt att den rättssökande har rätt till hjälp av ett biträde under högst ett hundra arbetstimmar. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.2. Se vidare kommentaren till 34 §. 16 § Bestämmelsen, som delvis ersätter 9 § andra stycket 2, 19 § och 24 § rättshjälpslag, innebär att staten betalar kostnaderna för bevisning vid allmän domstol, Arbetsdomstolen och . Frågan har behandlats i avsnitt 11.3. En nyhet är att den särskilda regleringen om ersättning till sådan privat sakkunnig som avses i 40 kap. 19 § slopas. Sådan sakkunnig skall istället kunna ersättas enligt 17 §. Däremot kan den sakkunnige - liksom - få ersättning för sin inställelse enligt förevarande paragraf. 17 § Bestämmelsen motsvarar delvis 9 § andra stycket 2 och 3, 19 § och 25 § rättshjälpslag. En nyhet är att samma regler skall gälla för all utredning med undantag av vad som anges i andra meningen. En annan nyhet är att utredningskostnader ersätts med högst . Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.3. Utredningskostnader ersätts inte med mer än . Det är den sammanlagda ersättningen för all utredning som skett i en och samma rättsliga angelägenhet som avses. Om den rättssökande vill ha ytterligare utredning utförd får han eller hon själv stå för kostnaderna för detta. Kostnaderna kan i sådant fall göras gällande som en rättegångskostnad gentemot motparten. Enligt bestämmelsen ersätts sådan utredning som är skäligen påkallad. Bestämmelsen avser både muntlig och skriftlig utredning. Som utredningskostnad avses kostnader för att ta utredarens särskilda sakkunskap i anspråk. Kostnaden för att t.ex. göra ett objekt tillgängligt för besiktning och möjliggöra ett sakkunnigutlåtande är däremot inte en utredningskostnad. Enligt andra meningen är möjligheterna att få utredningskostnader betalda i viss mån begränsade i sådana angelägenheter som skall prövas av förvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighet. Om utredningen kan erhållas genom domstolens eller myndighetens försorg skall utredningen inte betalas med rättshjälpsmedel. Om angelägenheten ännu inte behandlas vid domstol eller myndighet blir det avgörande om utredningen på ett senare stadium kan infordras av domstolen eller myndigheten och om utredningen kan anstå till dess. Beslut om utredning fattas av biträdet, se 39 § sista stycket. Det åligger biträdet att ge utredaren nödvändiga instruktioner om uppdragets omfattning och hur stora kostnaderna får bli. Eventuell försummelse i detta avseende kan medföra att biträdets ersättning sätts ned, se 27 §. Detsamma gäller om utredningen inte varit skäligen påkallad eller hade kunnat erhållas genom myndighetens försorg. Den som har medverkat vid en utredning har rätt till skälig ersättning inom den ram som anges i förevarande paragraf. Den som medverkat i en utredning kan också få ersättning enligt bestämmelserna i 16 § om bevisning om han eller hon åberopas som vittne eller s.k. privat sakkunnig. 18 § Första stycket motsvarar 9 § andra stycket 8. Medlare förordnas av rätten och ersättning fastställs också av denna. Ersättningen till en medlare avser uppdraget i sin helhet. Kostnaden för medlaren kommer enligt de nya reglerna om rättshjälpsavgift, se avsnitt 13, och återbetalningsskyldighet för motpart respektive medpart, se 30 och 31 §§, alltid att stanna på staten. Den domstol som förordnar om medling bör därför beakta om det finns anledning att räkna med att kostnaderna på det sättet blir mindre än om målet skulle handläggas i gängse former. Om kostnaderna inte kan antas bli mindre bör medlare som regel inte förordnas. En medlare har enligt andra stycket rätt till skälig ersättning. Bestäm- melserna om ersättning till biträde enligt 27 § kan tjäna till viss ledning. Den timkostnadsnorm som gäller för rättshjälpsbiträden kan dock inte utan vidare tillämpas för en medlare. Timkostnadsnormen baseras på den genomsnittliga kostnaden vid de allmänna advokatbyråerna. I de totala kostnaderna ingår bl.a. lönekostnader för advokater, biträdande jurister och sekreterare m.fl., lokalkostnader och kapitalkostnader. Om medlaren inte har sådana kostnader bör detta beaktas när ersättningen bestäms. Tredje stycket motsvarar 23 § rättshjälpslag (jämför 29 § i fråga om biträde). 19 § I paragrafen anges de avgifter som den som beviljats rättshjälp är befriad från att betala. Bestämmelsen motsvarar 9 § andra stycket 5 och 9 a § rättshjälpslag samt 16 § första stycket förordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogdemyndigheterna. 20 § I första stycket stadgas att den som beviljats rättshjälp inte behöver ställa säkerhet för att få till stånd kvarstad eller annan liknande åtgärd. Bestämmelsen, som motsvarar 10 § rättshjälpslag, behandlas i avsnitt 11.5. Om motparten tillfogas skada svarar staten gentemot den skadelidande i den mån den rättssökande inte kan ersätta skadan. En nyhet är att en skadelidande först måste vända sig till den rättssökande med kravet. Det är tillräckligt att den skadelidande visar att han krävt den rättssökande på ersättning men inte erhållit betalning för att statens ansvar skall träda in. Staten kan i sin tur alltid åberopa de invändningar mot kravet som den rättssökande är berättigad att göra. Enligt andra stycket är den som beviljats rättshjälp i ett verkställig- hetsärende befriad från skyldigheten att ställa säkerhet enligt utsök- ningsbalken. 21 § Bestämmelsen behandlas i avsnitt 17.1. Första stycket motsvarar 8 § 1 rättshjälpslag om rättshjälp till offer för sexualbrott i angelägenheter som skall behandlas utomlands. Någon ändring i sak har inte gjorts. Till skillnad från vad som gäller i övrigt enligt den nya rättshjälpslagen kan alltså rättshjälp beviljas även om det inte finns något behov av biträde (jfr 7 §). Förutsättningarna enligt 6 § och 8 § måste däremot vara uppfyllda för att rättshjälp skall beviljas i dessa utlandsärenden. Av andra stycket framgår att regeln i 2 § andra stycket om rådgivning inte gäller i fråga om denna typ av angelägenheter. Inte heller gäller bestämmelsen i 9 § om rättshjälpens subsidiaritet i förhållande till rättsskyddsförsäkring. Av 11 § 5 framgår att kravet på särskilda skäl i angelägenheter som skall behandlas utomlands inte gäller i dessa fall. 22 § Bestämmelsen motsvarar 9 b § rättshjälpslag. Den har behandlats i avsnitt 17.1. Någon ändring i sak har inte gjorts. Av den första meningens formulering - att staten betalar de kostnader som är nödvändiga för att ta till vara den rättssökandes rätt - följer att begränsningarna till 100 timmars biträdeshjälp och utredning till en kostnad om högst inte gäller i dessa ärenden. Andra meningen - som bland annat föreskriver inskränkningar i rätten till ersättning om kostnaderna täcks av en försäkring - gäller i stället för 9 §; se vid 21 §. 23 § Enligt första stycket skall den som har beviljats rättshjälp bidra till kostnaderna för rättshjälpsbiträdet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13. Enligt andra stycket som har justerats i enlighet med Lagrådets förslag utgörs rättshjälpsavgiften av en viss procentuell andel av samtliga kostnader för rättshjälpsbiträdet. Avgiften kan aldrig överstiga kostnaderna för rättshjälpsbiträdet. Vilken procentuell avgift som skall betalas bestäms med utgångspunkt i den rättssökandes ekonomiska situation, det s.k. ekonomiska underlaget, som beräknas enligt 38 §. Avgiften uppgår dock alltid till en viss minsta summa som finns angiven i lagen, förutsatt givetvis att kostnaden i ärendet uppgår till minst detta belopp. Någon minsta avgift finns dock inte för de som har ett ekonomiskt underlag som understiger 20 000 kr.Utöver avgiften enligt förevarande paragraf har den rättssökande enligt 4 § att betala rådgivningsavgift. Rådgivning kan enligt 4 § pågå i sammanlagt högst . Den som betalat för mer än en timmes rådgivning har enligt tredje stycket rätt att avräkna den överskjutande delen från den minsta avgiften som anges i andra stycket 2-6. Den som har ett ekonomiskt underlag som inte överstiger betalar inte någon viss minsta avgift. Han eller hon kan därmed inte avräkna eventuell avgift för förlängd rådgivning. Den sammanlagda avgiften blir ändå lägre för dessa personer. Enligt fjärde stycket beräknas rättshjälpsavgiften för dödsbo som beviljats rättshjälp efter vad som är skäligt med hänsyn till dödsboets och dödsbodelägarnas ekonomiska förhållanden och för dödsbo som övertagit tidigare beviljad rättshjälp med ledning av den avlidnes ekonomiska förhållanden (jämför avsnitt 8 och 14 §). 24 § Paragrafen motsvarar 15 § rättshjälpslag. Enligt första stycket skall procentsatsen för beräkning av rättshjälpsavgift fastställas när rättshjälp beviljas. Det innebär att ett ekonomiskt underlag alltid skall räknas fram. Slutlig avgift fastställs i samband med att kostnaderna för rättshjälpsbiträdet fastställts slutligt, se 40 §. Jämkning av procentsatsen får enligt andra stycket ske om den rättssökandes ekonomiska underlag förändras väsentligt under handläggningen av den rättsliga angelägenheten. Denna fråga har behandlats i avsnitt 13. En mindre förändring. t.ex en mindre årlig lönehöjning eller ett tillfälligt tillskott eller avdrag i inkomsterna behöver inte medföra att jämkning skall ske. Jämkning bör även ske om en felräkning eller annan väsentlig felbedömning gjordes i samband med att procentsatsen fastställdes. Jämkning skall också ske om oriktiga uppgifter har legat till grund för beslutet. I det sistnämnda fallen skall även frågan om rättshjälpens upphörande tas upp, se 32 § 3. Jämkning av procentsatsen kan ske såväl uppåt som nedåt till någon av de procentsatser som anges i 23 §. Jämkning nedåt skall som regel endast avse kostnader som har upparbetats efter ansökan om jämkning och kan enligt tredje stycket aldrig avse redan betald avgift. Fråga om jämkning tas upp efter ansökan av den rättssökande eller om särskild anledning till jämkning framkommit. 25 § Rättshjälpsavgiften skall betalas fortlöpande allteftersom biträdeskostnaderna uppstår enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Bestämmelsen motsvarar närmast 27 § rättshjälpslag. Om avgiften inte betalas på föreskrivet sätt skall rättshjälpen upphöra, se 32 § 1. 26 § Enligt första stycket kan till biträde förordnas advokat eller biträdande jurist vid advokatbyrå eller annan som är lämplig för uppdraget. Bestämmelsen motsvarar 21 § rättshjälpslag. Den har behandlats i avsnitt 12. Det allmänna lämplighetskravet avser även den som är advokat eller biträdande jurist vid advokatbyrå. Några formella behörighetskrav finns däremot inte. Som huvudregel skall dock den som förordnas till biträde ha en juristexamen. För att någon annan skall anses lämplig krävs att vederbörande har stora kunskaper på något särskilt område och att detta kan medverka till att angelägenheten behandlas på ett bättre och mer effektivt sätt än vad som annars skulle varit fallet. Som regel skall ett biträde ha en gällande ansvarsförsäkring. Det åligger den som vill förordnas till rättshjälpsbiträde att visa att han eller hon uppfyller lämplighetskraven. Den som den rättssökande föreslår och som uppfyller kraven skall som regel godtas som rättshjälpsbiträde såvida detta inte medför avsevärt ökade kostnader eller det i övrigt finns särskilda skäl mot det. Frågan om när avsevärt ökade kostnader kan antas uppstå är bl.a. beroende av var biträdet normalt har sitt verksamhetsområde. Som huvudregel bör den rättssökande vara bosatt i det område där rättshjälpsbiträdet har sin verksamhet. Detta gäller i vart fall om tvisten skall prövas på denna ort, men även i andra fall skall möjligheten att ställa platsombud beaktas. Enligt andra stycket får byte av biträde bara ske efter särskilt tillstånd. Sådant tillstånd lämnas av domstol eller av (39 §). Byte tillåts endast om det finns särskilda skäl. Ett sådant skäl kan vara att det uppstått djupgående motsättningar mellan biträdet och den rättssökande. Sådana motsättningar är emellertid inte alltid tillräckliga för att byte skall medges om de har uppstått genom den rättssökandes eget agerande. Om byte har skett en gång tillåts ytterligare byte endast om det finns synnerliga skäl. Regleringen innebär en skärpning i förhållande till rättshjälpslag (jämför avsnitt 12). För att synnerliga skäl skall anses föreligga krävs att det skulle vara närmast omöjligt för biträdet att fullgöra sin uppgift. Det kan t.ex vara fråga om att rättshjälpsbiträdet insjuknat eller att en jävssituation uppstått. Om mycket djupgående motsättningar uppstått mellan den rättssökande och biträdet och den först nämnde inte kan lastas för dessa kan det medföra att ytterligare byte tillåts. Tredje stycket behandlar frågor om substitution. Någon saklig ändring har inte gjorts i förhållande till rättshjälpslag. 27 § Bestämmelsen, som har justerats efter påpekande av Lagrådet, motsvarar 19 § första stycket sista meningen samt 22 § första-fjärde stycket rättshjälpslag. Sistnämnda bestämmelse ändrades senast genom SFS 1995:976 (prop. 1994/95:150, bilaga 3). Bestämmelserna har i sak tagits in helt oförändrade i förevarande paragraf med undantag för vad som anges nedan om ersättning till tekniska biträden. Bestämmelsen behandlar bedömningen av det arvode ett rättshjälpsbiträde begär för sitt uppdrag och innebär att normalnivån på den timersättning ett rättshjälpsbiträde skall tillerkännas bestäms av regeringen. Enligt första stycket har biträdet rätt till skälig ersättning för det arbete, den tidsspillan och de utlägg som uppdraget krävt. En nyhet är att ersättning till tekniskt biträde enligt sista meningen inte kan ges inom ramen för biträdets arvode. Denna fråga har behandlats i avsnitt 19. Ersättningen för arbete skall bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som kan anses rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning med tillämpning av den timkostnadsnorm regeringen fastställer. Timersättningen får avvika från om den skicklighet och omsorg som har lagts ned på uppdraget ger anledning till det. Vid prövningen av arvodesyrkanden skall beaktas det arbete som har lagts ned på uppdraget och den tidsåtgång som redovisas. Anser domstolen eller att arbetet tagit med hänsyn till uppdragets art eller omfattning eller att arbetet delvis inte är ersättningsgillt skall det yrkade beloppet sättas ned med utgångspunkt i den tidsåtgång som bedöms rimlig. Som huvudregel skall den av regeringen fastställda timkostnadsnormen betalas för varje ersättningsgill arbetstimme. Timersättningen får dock sättas ned om arbetet har utförts på ett mindre skickligt sätt eller höjas om det har utförts särskilt skickligt. En advokat som är särskilt skicklig, t.ex. genom att han eller hon har en särskild förtrogenhet med det aktuella rättsområdet, och därmed har arbetat snabbare än en normalskicklig advokat bör alltså kunna ersättas med ett timarvode som ligger över timkostnadsnormen. Också andra omständigheter av betydelse i det enskilda fallet kan beaktas, både i sänkande och höjande riktning. I vissa fall kan det t.ex. komma i fråga att både sätta ned begärt belopp för att arbetet har tagit än som är rimligt och sänka timersättningen, om uppdraget utförts mindre skickligt. Regleringen medger inte att timersättningen höjs på den grunden att en advokat har särskilt höga omkostnader för t.ex. kontor och liknande. Naturligtvis bör inte heller timersättningen i det enskilda fallet sänkas för den som har särskilt låga fasta kostnader i sin advokatverksamhet. Ersättning för tid innan ansökan om rättshjälp getts in ersätts enligt andra stycket första meningen endast i den mån arbetet varit av mindre omfattning eller av brådskande art. Med arbete av mindre omfattning avses enligt praxis arbete motsvarande högst vad en advokat debiterar under en dags arbete (). När byte av biträde har skett gäller enligt andra meningen motsvarande för tiden före beslut om byte. Bedömningen enligt tredje stycket skall göras fristående från den bedömning som skall göras enligt första stycket. Bestämmelserna tar sikte på olika fall.