prop · GK03100D1 · 1997-01-01 00:00:00 — Den F-skattskyldige får i detta fall ränta på sitt överskott redan fr.o.m. den tidpunkt under inkomståret då överskott uppstår, medan motsvarande ränta för den A-skattskyldige börjar beräknas först fr.o.m. året efter inkomståret. avstyrker att intäktsränta i nu aktuellt fall skall beräknas enligt gynnsammare regler för den som har debiterats den preliminära skatten än för den vars preliminära skatt skall betalas genom skatteavdrag. Regeringen delar verkets uppfattning. De båda kategorierna skattskyldiga bör ha samma rätt till intäktsränta på överbetalningar av preliminär skatt. Den skattskyldige har i ett fall som detta goda förutsättningar att redan fr.o.m. den tidpunkt under inkomståret då tillräcklig preliminär skatt har betalats undvika ytterligare uttag av preliminär skatt genom att ansöka om ändring av den preliminära skatten. Vi anser därför att den av utredningen förordade lösningen för ränteberäkning vid överuttag av debiterad preliminär skatt inte bör väljas. Beräkningen av intäktsräntan på överuttag av preliminär skatt bör i stället alltid göras fr.o.m. taxeringsåret även i det fallet det är fråga om debiterad preliminär skatt. Kostnadsräntan bör, som nämnts i det tidigare, fylla två uppgifter. Den skall dels täcka statens kostnader vid en för sen betalning av skatter och avgifter, dels fungera som ett påtryckningsmedel så att skatten och avgiften betalas in i rätt tid. Denna dubbla funktion finns i kvarskatteavgiften och dröjsmålsavgiften. Som framgått av föregående avsnitt (avsnitt 13.1) skall kostnadsränta utgå med tre olika nivåer. Den lägsta kostnadsräntan skall först och främst ersätta den nuvarande anståndsräntan och respiträntan. I ett system med löpande debiteringar och krediteringar samt ränteberäkning bör det finnas en viss marginal som gör att mindre underskott på skattekontot inte belastas med en hög kostnads- ränta. Den låga kostnadsräntan bör därför också tillämpas för den del av den skattskyldiges skuld som understiger . Den låga räntenivån bör enligt bestämmas till med dagens ränteläge. Detta anser vi vara för högt. Vi anser i stället, i likhet med utredningen, att den låga kostnadsräntan bör bestämmas till basräntan. Med det ränteläge som råder blir då den låga kostnadsräntan . En mellannivå på kostnadsräntan bör användas för ränta på ett underuttag av preliminär skatt som skall betalas med anledning av av- stämningen mellan preliminär och slutlig skatt. Utredningen har föreslagit att ett belopp om undantas från ränteberäkning taxeringsåret Ä . Härefter tas enligt utredningen låg kostnadsränta ut på belopp som inte överstiger . Som vi strax återkommer till när vi närmare kommer in på frågan om kostnadsränta vid kompletteringsbetalningar av preliminär skatt, anser vi med avvikelse från utredningens förslag att bör undantas från ränteberäkning taxeringsåret. Om mellannivån på kostnadsräntan sätts till av basräntan stämmer denna ränta förhållandevis väl överens med den effektiva ränta som de nuvarande reglerna för beräkning av kvarskatteavgift medför. Med det ränteläge som råder skulle mellannivån på kostnadsräntan uppgå till . Det är en väsentligt lägre nivå än de som med dagens ränteläge förordats av . Genom att den föreslagna kostnadsräntan inte knyts till en bestämd tidpunkt utan tillåts variera med de förändringar av räntan som sker på marknaden innebär systemet att man inte som i förväg kan använda det till in- eller utlåning av skattemedel. Den högsta nivån på kostnadsräntan, som är avsedd att tas ut på underskott på kontot överstigande , bör till betydligt större del ut- göra ett påtryckningsmedel som syftar till att betalning skall ske i rätt tid. Denna ränta är tänkt att ersätta den nuvarande dröjsmålsavgiften. Den effektiva räntan i det nuvarande systemet med dröjsmålsavgift är Ä både i absoluta tal och jämfört med andra räntenivåer Ä förhållandevis hög. Utredningen har föreslagit att den höga kostnadsräntan skall bestämmas till basräntan med tillägg av . Många remissinstanser menar att denna nivå är för hög. Mot bakgrund av att kostnadsräntan föreslås vara icke avdragsgill och med hänsyn till det allmänna ränteläget anser också regeringen att kostnadsräntan kan sättas något lägre utan att förlora sin funktion som effektiv påtryckning för rättidig betalning. Vi föreslår därför att den högsta kostnadsräntan sätts till basräntan med tillägg av . Eftersom kostnaden inte ökar trappstegsvis utan är direkt knuten till antalet dagar som betalningen är för sen, finns ett incitament för den skattskyldige att göra sina inbetalningar . Påtryck- ningen på den skattskyldige att betala är således densamma över tiden. Kostnadsränta vid kompletteringsbetalning av preliminär skatt En grundläggande princip i det nuvarande skattebetalningssystemet är att preliminär skatt skall betalas med ett belopp som så nära som möjligt kan antas motsvara den slutliga skatten. Den preliminära skatten skall vidare betalas successivt i anslutning till inkomsternas förvärvande. Reglerna om preliminär skatt är emellertid schablonmässiga och förutsätter i viss utsträckning att de skattskyldiga själva tar initiativ till en riktig avvägning av skatten. Det gäller särskilt skattskyldiga med F-skatt eller särskild A- skatt vilka i praktiken har tämligen stora möjligheter att själva påverka den preliminära skattens storlek. Men det gäller också skattskyldiga som vid sidan av tjänste- och kapitalinkomster på vilka det skall göras skatteavdrag har andra inkomster, t.ex. realisationsvinster, eller som skall betala förmögenhetsskatt eller fastighetsskatt. Om en debitering av preliminär skatt är för låg eller om en arbetsgivare har gjort ett för lågt skatteavdrag i förhållande till den förväntade slutliga skatten, kan den skattskyldige med stöd av nuvarande bestämmelser göra en kompletteringsbetalning av preliminär skatt, s.k. fyllnadsinbetalning, för att undgå kvarskatteavgift. Senaste tidpunkt för en sådan betalning är under taxeringsåret. En betalning av preliminär skatt, s.k. fyllnadsinbetalning, som görs efter denna tidpunkt medför att det ändå beräknas en kvarskatteavgift på den före fyllnadsinbetalningen kvarstående skatten om denna överstiger . Om den kvarstående skatten är lägre kan dock fyllnadsinbetalningen göras utan att kvarskatteavgift tas ut. Även inom det föreslagna skattekontosystemet skall den grundläggande principen vara att preliminär skatt skall betalas med ett belopp som så nära som möjligt kan antas motsvara den slutliga skatten. I ett skattekontosystem kan en betalning i princip inte destineras till att avse en viss skatt eller avgift. En kompletteringsbetalning av preliminär skatt till ett skattekonto får därför inte alltid åsyftad effekt. Om det för betalningen finns ett underskott på kontot tas betalningen i anspråk för att täcka detta underskott. Detsamma blir fallet fram till dess att avstämningen mellan preliminär och slutlig skatt har avslutats. Den åsyftade effekten, nämligen att beloppet skall räknas av som en betalning av preliminär skatt, inträffar således endast om kontot fram till avstämningstidpunkten sköts med avseende på samtliga be- talningar. I skattekontosystemet är tanken att en kostnadsränta skall beräknas på negativa saldon. Ett underskott på ett skattekonto kan uppkomma när avstämningen mellan preliminär och slutlig skatt görs. Vid avstämningen skall ränteberäkningsdagar anges för transaktionerna. Den skatt- eller avgiftsskyldige bör ha möjlighet att helt undvika räntedebitering genom att göra en kompletteringsbetalning till kontot vid en viss senaste tidpunkt. Men det förutsätter dessutom, som nämnts, att betalningarna i övrigt skötts . Frågan är då från vilken tidpunkt ränta skall räknas på ett underskott som har sin grund i att för låg preliminär skatt har be- talats. Systemet med betalning av preliminära skatter syftar som sagts till överensstämmelse mellan preliminär och slutlig skatt. Det bygger också på att skatt skall betalas i anslutning till inkomsternas förvärvande, vilket kommer till uttryck genom bl.a. arbetsgivarnas medverkan i källskatte- systemet. Mot bakgrund härav skulle det kunna hävdas att ett underskott vid beräkningen av den slutliga skatten hänför sig till hela inkomståret och att det därför borde göras en genomsnittsberäkning av ränta för perioden avseende den del av skatten som är obetald. Det synsättet grundas på att den slutliga skatten för inkomståret fördelar sig lika över perioden. Ex- empelvis skulle ränta på den del av den slutliga skatten som inte betalats som preliminär skatt kunna beräknas fr.o.m. augusti månad under inkomståret. En sådan ordning får emellertid anses förutsätta att hänsyn kan tas till att den skattskyldiges inkomster inte alltid fördelar sig jämt över året, vilket skulle föra med sig stora administrativa problem. Komplik- ationerna i administrativt hänseende får anses så betydande att denna lösning Ä i vart fall Ä inte framstår som realistisk. 1994/95:92 Nya tidpunkter för redovisning och betalning av skatter och avgifter, m.m. sattes i fråga om betalningstidpunkten för en kompletteringsbetalning skulle vara förfallodagen under taxeringsåret. Så råder emellertid inte sällan osäkerhet om storleken på den slutliga skatten. Med hänsyn härtill och till de administrativa frågorna i ett system med ränteläggning under inkomst- året anser vi att förfarandet blir enklare och mer enhetligt om utgångs- punkten för när ränteberäkning aktualiseras i stället knyts till . Ränta bör alltså påföras så snart det sista inbetalningstill- fället passerats och bör således beräknas fr.o.m. under taxeringsåret fram till den tidpunkt då underskottet är täckt. Utredningen har föreslagit att ett belopp om skall undantas från ränteberäkning fr.om. Förslaget har fått kraftig kritik från flera remissinstanser. För den som har F-skatt eller särskild A-skatt, vars skattesituation bygger på bokföringstransaktioner, kan det vara så att dessa transaktioner inte till fullo är kända då en kompletteringsbetalning senast skall göras. Regeringen har tagit intryck av remissinstansernas uppfattning. Den skattskyldige bör ha vissa marginaler vid sin uppskattning av den kommande skatten. Vi föreslår därför att ett belopp om skall undantas från ränteberäkning Ä under taxeringsåret och att endast en lägre kostnadsränta skall tas ut på sådant belopp för tiden därefter. Intäktsränta bör beräknas på saldot fr.o.m. dagen efter den dag då ett konto uppvisar överskott fram till den dag överskottet betalas ut eller tas i anspråk för att täcka en skuld hos skattemyndigheten eller kronofogdemyndigheten. För ett belopp som fastställs i ett särskilt beslut och som avser en skatt eller avgift som redan förfallit till betalning bör emellertid ränta räknas redan fr.o.m. dagen efter den ordinarie, dvs. den ursprungliga, förfallodagen. När ett överskott uppkommer på grund av den årliga avstämningen mel- lan preliminär och slutlig skatt bör ränta räknas på överskottet fr.o.m. under taxeringsåret. Kostnadsräntan i skattekontosystemet bör vad gäller räntetid fungera på samma sätt som intäktsräntan, dock med ett undantag. Det innebär att kost- nadsränta bör börja räknas fr.o.m. dagen efter den då kontot visar under- skott, dvs. i allmänhet dagen efter en förfallodag. För ett belopp som fast- ställts i ett särskilt beslut och som redan förfallit till betalning bör ränta räknas fr.o.m. dagen efter den ursprungliga förfallodagen. Som framgått i det tidigare föreslås emellertid en särskild ordning i fråga om ränteberäkning vid avstämningen mellan preliminär och slutlig skatt. Sammanfattningsvis föreslår vi att intäktsränta och kostnadsränta skall tas ut enligt följande uppställning. Intäktsränta skall tas ut i följande fall: Överskjutande ingående mervär- desskatt Räntetid Fr.o.m. dagen efter det att till- godohavandet uppstod Fr.o.m. dagen efter den då skattedeklarationen skall lämnas Den låga kostnadsräntan skall tas ut i följande fall: Skuldbelopp som inte överstiger Skatt som omfattas av anstånds- beslut Skatt som omfattas av ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol Underuttag av slutlig skatt som inte överstiger Skatt som lämnats för indrivning Fr.o.m. dagen efter den då skulden uppkom I regel fr.o.m. dagen efter den ursprungliga förfallodagen t.o.m den dag betalning senast skall ske I regel fr.o.m. dagen efter den då skatten rätteligen skulle ha betalats Fr.o.m. taxeringsåret t.o.m. den dag betalning senast skall ske Fr.o.m. registreringen i utsöknings- registret Kostnadsränta på mellannivån skall tas ut i följande fall: Den del av slutlig skatt som överstiger Fr.o.m. taxeringsåret t.o.m. den dag betalning senast skall ske Den höga kostnadsräntan skall tas ut i följande fall: Fr.o.m. dagen efter den då skulden uppstod I följande fall skall kostnadsränta över huvud taget inte tas ut: Underuttag av slutlig skatt som inte överstiger Fr.o.m. taxerings- året t.o.m. 13.3 Befrielse från ränta Regeringens förslag: Om det finns synnerliga skäl skall den skatt- eller avgiftsskyldige kunna befrias från skyldigheten att betala ränta. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte haft något att invända med utredningens förslag. anser dock att det i förarbetena till lagstiftningen rörande det nya systemet för skattebetalningar bör tas in befrielsegrunder när en betalningsförmedlare orsakat en försening av en avgifts- eller skattebetalning. Exempel på sådana förseningar är handhavandefel hos betalningsförmedlaren, inte fungerande datorkommunikation och förseningar i postbefordran. Denna typ av förseningar synes enligt förslaget inte kunna utgöra grund för befrielse från ränta för den skattskyldige. I utredningen konstateras endast att nämnda fel uteslutande är en fråga mellan den betalande och betalningsförmedlaren. Postgirot anser att denna ståndpunkt är onödigt och orättvist hård. Generellt sett bör en skattskyldig som fullgjort sina skyldigheter inte behöva erlägga någon sorts straffavgift. I dessa fall bör kraven riktas mot betalningsförmedlaren, som i princip endast skall behöva betala statens ränteförlust. Det är oskäligt att påföra den skattskyldige eller betalningsförmedlaren en kostnadsränta på utöver basräntan. Om inte nu berörd befrielsegrund från ränta, som tillämpats i praxis, skulle finnas måste betalningsförmedlarna överväga en prisändring för tjänsten. Priset för tjänsten torde då behöva höjas högst avsevärt för den riskexponering som betalningsförmedlaren utsätter sig för. Skälen för regeringens förslag: Utrymme bör finnas att i vissa fall underlåta att påföra eller att medge befrielse från ränta. Dessa möjligheter bör, som utredningen framhållit, avse främst skattskyldiga som inte har löpande skatte- och avgiftsbetalningar och bör i första hand grundas på omständigheter som rör den betalningsskyldiges person. Som exempel på en sådan omständighet nämner utredningen sjukdom och med sjukdom jämförbara förhållanden som medfört att betalningsskyldigheten inte kunnat fullgöras av den skattskyldige själv eller annan som den skattskyl- dige kunnat anlita. Det kan också vara fråga om något annat förhållande som den betalningsskyldige inte kunnat råda över. Det får då förutsättas att betalningsskyldigheten fullgörs så snart det förhållande som orsakat förseningen upphört. Av betydelse är även när i förhållande till en förfallodag som den omständighet som åberopas som grund för en för- sening inträffat. Trots hinder att själv fullgöra betalningsskyldigheten kan nämligen den skatt- eller avgiftsskyldige ha haft tid att ordna så att be- talningen kommit till stånd på annat sätt. Som befrielsegrund bör vidare i vissa fall betraktas det förhållandet att det betalningsinstitut som anlitats, t.ex. på grund av ett datorhaveri eller andra jämförbara särskilda omständigheter, inte klarat att på normalt sätt överföra betalningen till skattemyndighetens konto. Befrielse bör också kunna medges i de fall som pekat på, dvs. förseningar som beror på ett tillfälligt handhavandefel hos betalningsförmedlaren eller inte fungerande datorkommunikation. Det måste dock vara fråga om sådana förhållanden som den skattskyldige inte har haft anledning att räkna med. För befrielse i sådana situationer där den försenade betalningen beror på förhållanden hos betalningsförmedlaren och som i regel rör ett större antal skattskyldiga eller annars avser ett mer väsentligt belopp bör krävas att betalningsförmedlaren kompenserar staten för dess räntekostnad. Dessa situationer bör regleras i de avtal om betalningsförmedling som träffar med betalningsförmedlarna och bör lämpligen hanteras under medverkan av . Ränta bör självfallet inte tas ut om en betalning inte bokförts på skatte- myndighetens konto i rätt tid på grund av något förhållande som skatte- myndigheten har ansvar för. I en befrielsesituation kan det finnas anledning att väga in hur den skatt- eller avgiftsskyldige tidigare skött sina betalningar. Det är emellertid i första hand omständigheterna i det enskilda fallet som bör avgöra om be- frielse skall medges. misskötsamhet utesluter därför inte befrielse vid exempelvis akut sjukdom eller olyckshändelse. 14 Överlämnande för indrivning, m.m. 14.1 Indrivningsuppdrag och återredovisning Regeringens förslag: skall fortlöpande lämna över obetalda fordringar till kronofogdemyndigheten för indrivning. skall fortlöpande redovisa betalningar avseende lämnade indrivningsuppdrag till skattemyndigheten. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Bara några få remissinstanser har uttalat sig i frågan. anser att det finns starka skäl för att ge Riks- skatteverket befogenhet att besluta om när skatter och avgifter skall restföras, något som tidigare föreslagit i en gransk- ningsrapport (F 1993:29). ställer sig bakom huvudprin- ciperna i utredningens förslag. Verket pekar särskilt på att en sökande som har uppgifter om gäldenärens ekonomiska förhållanden som kan antas vara av betydelse för indrivningen enligt 7 § indrivningsförordningen (1993:1229) är skyldig att underrätta kronofogdemyndigheten om detta när ansökan görs eller därefter. För att effektivisera indrivningsarbetet föreslår att kronofogdemyndigheten ges behörighet att lagra och bearbeta information av detta slag som är hämtad från skatteregistret. Detta förutsätter ändring i skatteregisterlagen (1980:343) och utsökningsregisterlagen (1986:617). Länsrätten i har ingen invändning mot att fasta beloppsgränser skall avgöra när ett skattebelopp skall överlämnas för indrivning. Enligt länsrätten är det dock en brist att det saknas klara regler om vad som skall gälla om överlämnande för indrivning när skattemyndigheten har prövat en fråga om anstånd med betalningen innan tiden för överlämnande för indrivning är inne, men myndighetens avgörande överklagats. Skälen för regeringens förslag: En följd av att det i skattekontosys- temet inte kommer att finnas någon avräkningsordning eller liknande som kan anses motsvara den nuvarande särredovisningen av skatter och avgifter är att det, för den fordran som lämnas till kronofogdemyndigheten för in- drivning, inte kommer att anges att fordringen avser en viss skatt eller avgift. Det som lämnas för indrivning är inte annat än en fordran avseende skatter och avgifter som ingår i skattekontosystemet samt ränta på denna. Eftersom det i allt väsentligt är kronofogdemyndigheten som förfogar över de åtgärder som kan vidtas för att driva in en fordran är det, som regeringen konstaterade i propositionen om indrivning av statliga ford- ringar m.m., angeläget att obetalda fordringar verkligen överlämnas till myndigheten. Erfarenheten har visat att möjligheten att utverka betalning är störst om indrivningsåtgärder kan sättas in efter den ordinarie betalningsdagen (prop. 1992/93:198 s. 54). Ett skattekonto skall stämmas av och betalningsuppmaning sändas ut i de fall det finns ett underskott på kontot. Avstämning och kontroll av kontoställning avseende en viss skattskyldig för en eventuell betalningsuppmaning bör vid behov kunna initieras av skattemyndigheten även under månaden. Om den fordran som ett under- skott representerar inte betalas inom den i betalningsuppmaningen utsatta tiden bör gälla att skattemyndigheten om fordringen överstiger ett visst belopp skall lämna den till kronofogdemyndigheten för indrivning. Ansvaret för handläggningen av en fordran övergår från skattemyndig- heten till kronofogdemyndigheten i och med att fordringen lämnas över för indrivning. Vid överlämnandet krediteras i dagens system skattemyndig- hetens register. Det betyder att fordringen inte längre finns kvar i detta. En eventuell dröjsmålsavgift upphör också att räknas i skattemyndighetens system. Innan målet registreras i utsökningsregistret förflyter i regel minst . debiterar genom registreringen ford- ringen i sina räkenskaper och tar över beräkningen av dröjsmålsavgift. En grundavgift på påförs för varje mål. I och med detta är emellertid skattemyndighetens befattning med fordringen inte avslutad. I ett stort antal fall kan det även härefter komma att inträffa saker som kan påverka fordringens storlek. Det kan vara fråga om olika beskattningsbeslut avseende den ifrågavarande skatten eller avgiften såsom omräkningsbeslut, jämkningsbeslut, beslut om anstånd eller befrielse, beslut om arbetsgivaransvar, m.m. I samtliga dessa fall måste skattemyndigheten ta hänsyn till uppgifter i båda registren för att resultatet av den åtgärd som vidtas skall bli riktigt. Det innebär i regel att skatte- myndigheten måste räkna om räntan eller dröjsmålsavgiften och underrätta kronofogdemyndigheten om de rätta beloppen. fattar också beslut om befrielse från dröjsmålsavgift även om avgiften har beräknats och påförts av kronofogdemyndigheten. Inför sådana beslut måste skattemyndigheten kontrollera de belopp som betalats till kronofog- demyndigheten och tidpunkterna för inbetalningarna. I praktiken är det vidare så att betalningar av en fordran som lämnats för indrivning inte sällan görs till skattemyndigheten. Detta gäller särskilt som förflyter från det att skattemyndigheten avfört fordringen ur sitt register till dess kronofogdemyndigheten sänt ut det första betalningskravet. skall då underrättas om betalningen. Beroende på betalningens bokföringsdag kan detta leda till korrigeringar av restför- ingsuppgifter avseende skatte-, ränte- och avgiftsbelopp i såväl skatte- myndighetens som kronofogdemyndighetens register. Vid återbetalning i samband med beskattningsbeslut gäller vidare att skattemyndighetens utbetalning och restitutionsränteberäkning i förekommande fall skall omfatta även belopp som betalats in till kronofogdemyndigheten. Det finns alltså ett mycket nära samband mellan skattemyndigheternas och kronofogdemyndigheternas bokföring och redovisning av skatte- och avgiftsfordringar. Ett sådant samband finns också Ä trots myndigheternas skilda uppgifter Ä när det gäller andra viktiga delar av verksamheten. Det här sambandet ställer i första hand krav på ett effektivt informationsutbyte. I revisionsverksamheten har skattemyndigheten t.ex. intresse av de uppgifter om den skattskyldiges ekonomiska förhållanden som kan finnas hos kronofogdemyndigheten. behöver å sin sida uppgifter om s.k. latenta skatteskulder för sin prövning av frågor om bl.a. konkursansökan och betalningsuppskov. Ett system med skattekonton förutsätter i olika hänseenden andra lösningar än det system vi har . Kronofogdemyndigheternas ADB- system och skattekontosystemet måste samordnas. Kronofogdemyndig- heten har enligt 10 § skatteregisterlagen (1980:343) terminalåtkomst till bl.a. uppgifter om redovisning, inbetalning och återbetalning av skatter och avgifter. De nya rutinerna bör bygga på bl.a. terminalåtkomst till skattekontosystemet, där kompletta redovisningar och sammanställningar kan lämnas med avseende på de uppgifter som bokförts eller beräknats inom respektive skattskyldigs konto.