prop · GK03100D1 · 1997-01-01 00:00:00 — I stället föreslår regeringen att beslut om skönsbeskattning enligt schablon skall kunna fattas genom omprövning enligt 19 §. I förhållande till lagrådsremissens förslag har en redaktionell ändring gjorts. 19 § Paragrafen, som ersätter 22-24 §§ i lagrådsremissen, har med ett undantag utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I förtydligande syfte anges sist i andra stycket att s.k. nollbeslut rörande mervärdesskatt skall kvarstå endast i det fallet att skönsbeskattningen bygger på de tre senaste redovisningarna. Av paragrafen framgår hur skatten skall bestämmas när skattemyndigheten finner skäl att ompröva ett beslut enligt 21 kap. Skatten skall då bestämmas på grundval av tillgängliga uppgifter. Om skatten inte kan beräknas tillförlitligt på grundval av tillgängliga uppgifter gäller i stället bestämmelsen om skönsbeskattning. Bestämmelserna ersätter 75 § första stycket andra meningen UBL, 10 § tredje stycket USAL och 15 kap. 20 § tredje meningen ML. Bestämmelserna i paragrafen avses gälla generellt när en arbetsgivare underlåtit att redovisa skatteavdrag, dvs. oberoende av om han faktiskt gjort något avdrag eller inte. Bestämmelserna avses också gälla om inte arbetsgivaravgifter eller mervärdesskatt har redovisats. Om skatten bestämts enligt 18 § får skattemyndigheten vid skönsbeskattningen bestämma skatten till det högsta av de belopp som bestämts för någon av de tre närmast föregående redovisningsperioderna för respektive skatt. Om skönsbeskattningen avser mervärdesskatt och besluten för de tre närmast föregående redovisningsperioderna endast innebär överskjutande ingående mervärdesskatt, skall dock beslutet om noll kronor kvarstå. Syftet med bestämmelsen är att förenkla beslutsfattandet. Något utredningsarbete som vid vanlig skönsbeskattnig behövs inte innan beslut fattas. Ett sådant beslut om skönsbeskattning enligt schablon avses få fattas genom automatisk databehandling. Av beslutet skall framgå vilken dag det är fattat samt skälen för beslutet. På motsvarande sätt som gäller för andra beslut som får fattas genom automatisk databehandling, t.ex. grundläggande beslut om årlig taxering, skall besluten förses med lås och de anses fattade av länsskattechefen. Bestämmelser om att beslut får fattas genom automatisk databehandling behöver inte ges i form av lag utan regleras lämpligen i förordning. Den då skönsbeskattning enligt schablon skall tillämpas finns inga skatter eller avgifter bestämda enligt den nya lagen som kan läggas till grund för ett sådant beslut. I sådana fall avses skatt eller avgift som redovisats enligt uppbördslagen, mervärdesskattelagen respektive lagen om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare kunna läggas till grund för beslutet. När tillämpningen av den nu aktuella bestämmelsen aktualiseras har i regel ett beslut enligt 18 § redan hunnit fattats. Bestämmelsen är emellertid tillämplig såväl när den skattskyldige underlåtit att över huvud taget lämna några uppgifter om skatten som när han lämnat en oriktig uppgift om skatt. Paragrafen är också tillämplig när det kommer fram uppgifter som visar att en skatt skall bestämmas till ett högre belopp än som skett. Om den skattskyldige har redovisat ett riktigt skattebelopp men inte betalat in redovisat belopp till skattemyndigheten gäller i stället 16 § vid beslutet om skatt. Givetvis skall ett beslut enligt den nu aktuella paragrafen alltid omprövas om den skattskyldige begär det eller kommer in med en skattedeklaration eller kompletterar en lämnad deklaration med redovisning av en tidigare oredovisad skatt. Om den skattskyldige kommer in med en skattedeklaration eller en komplettering efter det att ett beslut har meddelats enligt förevarande paragraf har skattemyndigheten möjlighet att bestämma skatten i enlighet med deklarationen eller redovisningen. Detta sker då genom ett omprövningsbeslut. Syftet med överensstämmande regler för skatteavdrag, arbetsgivarav- gifter och mervärdesskatt är att arbetet med att kräva in oredovisade belopp så långt möjligt skall kunna samordnas. Dessutom skall samma administrativa åtgärd kunna komma i fråga vid all oriktig redovisning. Vilken skattemyndighet det är som skall bestämma skatten framgår av 2 kap. Att den skatt som har bestämts skall redovisas på den skattskyldiges skattekonto framgår av 3 kap. 5 § och att skatten får drivas in anges i 20 kap. 1 §. Beslut om vissa debiteringsåtgärder 20 § skall efter det att ett beslut om omprövning eller taxeringsåtgärd enligt taxeringslagen har meddelats eller en allmän förvaltningsdomstol meddelat beslut enligt denna lag som är av betydelse för debiteringen av skatt göra den ändring i debiteringen som föranleds av beslutet. Detsamma gäller även i fråga om skattemyndighetens egna om- prövningsbeslut. Bestämmelser om detta har tagits in i denna paragraf. Den motsvarar bestämmelserna i 95 § UBL, 67 § USAL och 15 kap. 19 § ML. Paragrafen motsvarar 25 § i lagrådsremissens lagförslag. Den har på inrådan av Lagrådet utvidgats till att gälla även vid beslut av allmän domstol. Utvidgningen behövs med tanke på att det är allmän domstol som skall fatta beslut om företrädaransvar enligt 12 kap. 6 §. Efter föredragningen i Lagrådet har paragrafen dessutom utvidgats till att gälla vid beslut om omprövning enligt taxeringslagen. Paragrafen saknar motsvarighet i utredningsförslaget. 12 kap. Ansvar för skatt Betalningsansvar för preliminär skatt 1 § För att underlätta läsningen av paragrafen har i första stycket tagits in en erinran om att den som inte har gjort föreskrivet skatteavdrag är betalningsskyldig för det belopp som borde ha innehållits. Eftersom det är fråga om A-skatt, som inte är en debiterad skatt, bestäms beloppet alltid genom ett omprövningsbeslut enligt 11 kap. 19 §. Nuvarande bestämmelser i 75 § första stycket första meningen UBL utformades i då det ibland var svårt att avgöra om skatteavdrag skulle göras eller inte. Denna osäkerhet har försvunnit efter F-skattere- formen. Det finns sålunda inte längre någon anledning att ha andra regler när det gäller skyldigheten att göra skatteavdrag än vad som gäller i fråga om arbetsgivaravgifter och mervärdesskatt. Bestämmelsen i första stycket har därför anpassats till vad som gäller på dessa områden. Nuvarande regel i 75 § första stycket UBL som utesluter betalningsansvar om arbetsgivaren har haft skälig anledning att underlåta att göra skatteavdrag har sålunda inte fått någon motsvarighet i förevarande paragraf. Några bestämmelser motsvarande anvisningarna till 75 § UBL har inte heller tagits med i skattebetalningslagen. Även fortsättningsvis skall det finnas möjlighet att undgå skyldigheten att göra skatteavdrag samt betalningsskyldighet för arbetsgivaravgifter och mervärdesskatt. Bestämmelser om detta finns i 13 kap. 1 §. De är emellertid tillämpliga endast om det finns synnerliga skäl. I andra stycket regleras betalningsansvaret för den som tagit emot ersättning för arbete, ränta eller utdelning. får ålägga denne betalningsskyldighet för motsvarande belopp som bestämts i fråga om utbetalaren. Detta gäller emellertid inte om ett grundläggande beslut om den slutliga skatten för det aktuella beskattningsåret redan fattats, såvida det inte kan antas att den slutliga skatten kommer att höjas med minst motsvarande belopp. I tredje stycket anges att beslut enligt andra stycket inte får gälla handelsbolag. Paragrafen ersätter 75 § UBL. Det belopp för vilket betalningsskyldighet har bestämts skall registreras på arbetstagarens skattekonto och, om det inte betalas, drivas in enligt de regler som gäller för underskott på ett sådant konto. Bestämmelserna i 1 § innebär att den preliminära skatten i regel kan drivas in hos antingen arbetsgivaren eller arbetstagaren. 2 § Paragrafen, som endast tjänar till att göra regleringen i 12 kap. mera lättläst, innehåller en erinran om att den som har gjort skatteavdrag också är betalningsskyldig för det belopp som har innehållits. Ansvar för den som inte har gjort anmälan enligt 5 kap. 7 § 3 § I första stycket anges förutsättningarna för att skattemyndigheten skall kunna besluta om betalningsskyldighet för den som inte gjort anmälan enligt 5 kap. 7 §, trots att omständigheterna är sådana att han varit skyldig att göra anmälan. Med stöd av bestämmelserna får betalningsskyldighet beslutas för ett belopp motsvarande såväl den inkomstskatt som de socialavgifter som belöper på ersättningen. Första stycket ersätter de bestämmelser som finns i 75 c § första och tredje styckena samt 75 d § första stycket UBL och 16 § första och andra styckena samt 18 § första stycket USAL. Bestämmelsernas tillämpningsområde har utvidgats, vad gäller fall där arbetet har utförts av någon annan än betalningsmottagaren, så till vida att nuvarande krav på att betalningsskyldighet skall ha ålagts betalnings- mottagaren eller någon annan som varit arbetsgivare åt den som utfört arbetet enligt 75 eller 77 § har slopats. I förhållande till utredningens förslag har tillämpningsområdet utvidgats ytterligare på det sättet att utbetalaren kan göras betalningsansvarig även i det fallet att någon som inte innehar en F-skattsedel ändå åberopat en sådan i ett uppenbart anställningsförhållande. I andra stycket regleras det fallet att betalningsmottagaren själv, eller om det är fråga om ett handelsbolag, en delägare i bolaget, har utfört arbetet. Stycket motsvarar 75 c § andra stycket UBL. 4 § I paragrafen finns ett förbud mot att ålägga betalningsskyldighet enligt 3 § om betalningsmottagaren har fullgjort sina betalningsskyldigheter, dvs. att, om han själv utfört arbetet, betala de skatter och avgifter som belöper på ersättningen eller, om arbetet utförts av någon annan, redovisa och betala skatteavdrag och arbetsgivaravgifter på ersättningen. Beslut om betalningsskyldighet enligt 3 § får inte heller fattas sedan skatte- eller avgiftsfordringen mot betalningsmottagaren fallit bort. Paragrafen ersätter 75 c § fjärde stycket och 75 d § andra stycket UBL samt 16 § tredje och fjärde styckena USAL. Att det belopp för vilket betalningsskyldighet har ålagts skall redovisas på den betalningsskyldiges skattekonto framgår av 3 kap. 5 § och att beloppet får drivas in av 20 kap. 1 §. A-skattsedelsinnehavares ansvar för arbetsgivaravgifter 5 § Paragrafen innehåller bestämmelser om betalningsskyldighet för arbetsgi- varavgifter för den som innehar en A-skattsedel eller som saknar skattsedel på preliminär skatt i det fall arbetsgivaren enligt 13 kap. 1 § befriats från sin betalningsskyldighet. Paragrafen motsvarar 22 e § USAL. Att begreppet arbetsgivaravgifter omfattar också sådan särskild löne- skatt och allmän löneavgift som arbetsgivare har att betala enligt 1 § lagen om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster resp. 1 § lagen om allmän löneavgift framgår av 1 kap. 3 §. Ansvar för företrädare för juridisk person 6 § I paragrafen regleras det ansvar en företrädare för en juridisk person har för att ett belopp motsvarande det underskott som uppkommit på den juridiska personens skattekonto betalas i föreskriven tid till skattemyndigheten. Paragrafen ersätter 77 a § första stycket UBL, 15 § första stycket USAL och 16 kap. 17 § första och andra styckena ML. Enligt de nya bestämmelserna kan emellertid betalningsskyldighet göras gällande för all obetald skatt som ingår i systemet med skattekonto, vilket innebär att företrädarens ansvar kan aktualiseras även beträffande den juridiska personens inkomstskatt. I första och andra styckena anges under vilka förutsättningar en företrädare för en juridisk person kan åläggas betalningsskyldighet för belopp som den juridiska personen inte har betalat i rätt tid. För att regleringen skall bli så tydlig som möjligt lyfts inledningsvis i första stycket fram det fallet att en juridisk person inte har gjort föreskrivet skatteavdrag. I andra meningen behandlas det fallet att en juridisk person i övrigt har underlåtit att betala skatt enligt skattebetalningslagen. I detta innefattas bl.a. underlåtenhet att betala in skatt som har innehållits genom skatteavdrag. Med uttrycket rätt tid avses den tid för inbetalning av skatt som följer av bestämmelserna om redovisning av skatt i 10 kap. och därtill anslutande förfallodagar enligt bestämmelserna i 16 kap. Betalningsskyldighet får göras gällande endast om företrädaren eller någon annan inte har vidtagit sådana åtgärder att en samlad avveckling kan komma till stånd av den skattskyldiges skulder med hänsyn tagen till samtliga borgenärers intressen. Om denna och övriga frågor är grundligt utredda får tingsrätten besluta om betalningsskyldighet och om dennas omfattning i det enskilda fallet. Som framhållits i den allmänna motiveringen (avsnitt 23.3.3.) är avsikten med den utformning bestäm- melsen getts inte att åstadkomma någon ändring i sak vad gäller förut- sättningarna för betalningsskyldighet, jämfört med dagens reglering i uppbördslagen m.fl. författningar. Vissa omständigheter som har beaktats vid bedömningen av det subjektiva rekvisitet får emellertid i fortsättningen beaktas vid bedömningen av om det finns skäl att medge befrielse från betalningsskyldigheten. Detta kan t.ex. bli aktuellt om en styrelseledamot inte haft anledning att misstänka att bolagets förpliktelser mot det allmänna inte skulle komma att fullgöras (jfr NJA 1974:297). Tredje stycket avser det fall då det i en skattedeklaration för en juridisk person har lämnats oriktiga uppgifter som föranlett att den juridiska personen har tillgodoförts överskjutande ingående mervärdesskatt med för stort belopp. Tingsrätten avses då kunna ålägga den juridiska personen betalningsskyldighet för det för mycket återbetalda beloppet. Ett sådant belopp skall registreras på den juridiska personens skattekonto. I den mån registreringen medför att det uppkommer ett underskott på skattekontot kan företrädaren göras betalningsskyldig för beloppet. I fjärde stycket ges möjlighet att om det finns särskilda skäl helt eller delvis befria företrädaren från betalningsskyldighet. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas på samma sätt som dagens jämkningsbestämmelser i 77 a § UBL m.fl. lagrum. Såsom ovan har framhållits finns det dock anledning att inom ramen för bestämmelsen beakta även en del omstän- digheter som har varit av betydelse för att bedöma det subjektiva rekvisitet. Vid prövningen av befrielsefrågan skall samtliga omständigheter beaktas. Som exempel kan anföras rättsfallet NJA 1972 s. 115 I, där först slog fast att om en domstol skulle ta hänsyn till företrädarens bristande betalningsförmåga, jämkning snarare skulle bli regel än det undantag som lagstiftaren tänkt sig. Man fann dock att i målet fanns sådana omständigheter som i förening med den bristande betalningsförmågan borde medföra jämkning. Dessa omständigheter var företrädarens ålder, hans sjukdom som inte var av övergående natur och som begränsade hans möjligheter till inkomster samt det förhållandet att han genom gjorda avbetalningar visat vilja att fullgöra sina skyldigheter. fastställde hovrättens jämkning av betalningsskyldigheten från till . Betalningsskyldighet enligt paragrafen avser även den ränta som hänför sig till huvudfordringen. Bestämmelser om vilken myndighet som företräder det allmänna vid domstol inom skatteförvaltningens och exekutionsväsendets verksamhets- område finns i 2 kap. 3 § förordningen (1990:1293) med instruktion för skatteförvaltningen respektive 2 kap. 3 § förordningen (1988:784) med instruktion för exekutionsväsendet. Bestämmelserna är utformade på det sättet att det allmänna primärt företräds av , som dock har möjlighet att delegera uppgiften i ett enskilt fall eller i en grupp av fall till en skattemyndighet eller en kronofogdemyndighet. Någon ändring på den punkten är inte åsyftad. 7 § I första meningen anges att talan om betalningsskyldighet enligt 6 § skall föras vid allmän domstol. I frågan om vilken tingsrätt som är behörig att pröva betalningsskyldigheten gäller bestämmelserna i 10 kap rättegångs- balken om laga domstol i tvistemål. I andra meningen anges inom vilken tid en ansökan om betalnings- skyldighet enligt 6 § skall göras. Paragrafen ersätter 77 a § andra stycket UBL, 15 § andra stycket USAL och 16 kap. 17 § tredje stycket ML. I 3 kap. 5 § anges att belopp för vilket betalningsskyldighet har ålagts genom ett beskattningsbeslut skall registreras på den betalningsskyldiges skattekonto. Registreringen på skattekontot innebär bl.a. att de generella reglerna om indrivning i 20 kap. blir tillämpliga. Någon regel motsvarande den i 77 a § andra stycket sista meningen UBL eller 15 § andra stycket sista meningen USAL är därför inte nödvändig. 8 § Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningsförslaget, innehåller en särskild ansvarsregel för redare. Paragrafen motsvarar 78 b § första stycket första meningen UBL och 20 § första stycket första meningen USAL. 9 § I paragrafen regleras ett dödsbos ansvar för den avlidnes skatt enligt skattebetalningslagen. Det sker genom en hänvisning till regler. Den särreglering som finns i 61 § 1 mom. UBL, 19 § USAL och 22 kap. 4 § ML slopas. Att vad som i denna lag sägs om skatt också gäller i fråga om avgift och ränta framgår av 1 kap. 4 första stycket. Att begreppet arbetsgivaravgifter omfattar också sådan särskild löne- skatt och allmän löneavgift som arbetsgivare har att betala enligt 1 § lagen om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster resp. 1 § lagen om allmän löneavgift framgår av 1 kap. 3 §. 10 § Paragrafen innehåller bestämmelser om regress när en arbetsgivare betalat belopp för vilket han ålagts betalningsskyldighet enligt 11 kap. 19 § på den grunden att han inte har gjort föreskrivet skatteavdrag. Paragrafen motsvarar i den delen 76 § första stycket UBL. 11 § Paragrafen innehåller bestämmelser om regress när en utbetalare betalat belopp för vilket han ålagts betalningsskyldighet enligt 3 §. Paragrafen ersätter 75 e § första stycket UBL och 18 § andra stycket USAL. I förhållande till utredningsförslaget har i förtydligande syfte ordet föreskrivet skjutits in före ordet skatteavdrag i andra stycket. Bestämmelserna innebär att om arbetet har utförts av betalningsmotta- garen och denne är en fysisk person med F-skattsedel får utbetalarens regresskrav riktas mot den som har utfört arbetet, dvs. den fysiska personen. Om arbetet har utförts av en delägare i ett handelsbolag som är betalningsmottagare får regresskravet riktas mot delägaren. Om arbetet i stället har utförts av någon som betalningsmottagaren i sin tur har anlitat, får utbetalarens regresskrav riktas även mot den som utfört arbetet om skatteavdrag inte har gjorts från ersättningen för arbetet trots att en sådan skyldighet funnits. 12 § Första stycket innehåller en bestämmelse om regressrätt för den som är eller varit företrädare för en juridisk person, och knyter an till 6 §. Motsvarande bestämmelser finns nu i 77 a § tredje stycket UBL, 15 § tredje stycket USAL och 16 kap. 17 § fjärde stycket ML. Andra stycket, som saknar motsvarighet i utredningsförslaget, innehåller en bestämmelse om regressrätt för redare, och knyter an till 8 §. Motsvarande bestämmelser finns nu i 78 § första stycket andra meningen UBL och 20 § första stycket andra meningen USAL. 13 § Paragrafen innehåller bestämmelser om att regressfordran som avses i 10Ä12 §§ får drivas in i den ordning som gäller för indrivning av skatt och en preskriptionsbestämmelse. Motsvarande bestämmelser finns nu i 75 e § andra stycket, 76 § andra och tredje styckena, 77 a § fjärde stycket samt 78 b § första stycket tredje meningen samt andra stycket UBL, 15 § fjärde stycket, 18 § tredje och fjärde styckena samt 20 § första stycket tredje meningen och andra stycket USAL samt 16 kap. 17 § femte stycket ML. Någon regel som säger att nu aktuella fordringar inte har företrädesrätt enligt 7 kap. 14 § utsökningsbalken vid utmätning av lön har emellertid inte tagits med. Det innebär att fordringarna vid sådan utmätning har samma företrädesrätt som andra skattefordringar och sålunda kan handläggas i samma ordning vid indrivningen som fordringar som avser ett underskott på ett skattekonto som har överlämnats för indrivning. Att regressfordringar som avses i 10Ä12 §§ får drivas in i den ordning som gäller för indrivning av skatt innebär bl.a. att de är verkställbara och att målen hos kronofogdemyndigheten skall handläggas som s.k. allmänt mål. Av det sistnämnda följer att lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. är tillämplig. I lagen föreskrivs inte heller att den arbetsgivare som vill söka belopp åter av en arbetstagare skall till kronofogdemyndigheten ge in det kvitto som han har fått vid betalningen eller på annat sätt styrka att han har betalat skatten. Någon ändring i sak är inte åsyftad, men bestämmelser om det som har sagts behöver inte ha lagform. Skatteavdrag, arbetsgivaravgifter och mervärdesskatt 1 § I paragrafen ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer rätt att helt eller delvis befria en arbetsgivare från skyldigheten att göra skatteavdrag eller att betala arbetsgivaravgifter eller mervärdesskatt. Detta kan emellertid endast ske om det finns synnerliga skäl. Däremot kan en arbetsgivare inte befrias från skyldigheten att betala in avdragen skatt. Paragrafen gäller även i fråga om skattetillägg, förseningsavgift och ränta på skatten eller avgiften. Paragrafen har utformats med 22 kap. 9 § ML, vilken ersätts, som förebild. Den nya paragrafen ersätter även 22 d § USAL. I förhållande till utredningens förslag har en redaktionell ändring gjorts. När det gäller arbetsgivaravgifter har eftergiftsbestämmelsen kunnat göras mer restriktiv sedan skyldigheten att betala socialavgifter genom den s.k. F-skattereformen har knutits an till skattsedlarna på preliminär skatt. Därigenom har den osäkerhet om avgiftsskyldigheten som i vissa fall tidigare kunnat finnas väsentligt minskat. Paragrafen avses vara tillämplig när den som betalat ut ersättning för arbete på grund av synnerliga skäl kan anses vara ursäktad för att han inte insåg att han var skyldig att betala arbetsgivaravgifter. Att begreppet arbetsgivaravgift omfattar också särskild löneskatt och allmän löneavgift som en arbetsgivare har att betala framgår av 1 kap. 3 §. Paragrafen avses gälla också i fråga om sådana skatteavdrag som arbetsgivaren kan göras betalningsskyldig för enligt bestämmelserna i 11 kap. 19 §. Några motsvarande bestämmelser finns inte . Detta beror på att bestämmelserna om arbetsgivarens ansvar för arbetstagares skatt i 75 § första stycket UBL är utformad på ett sådant sätt att skattemyndigheten redan från början har möjlighet att avstå från att ålägga betalningsskyldighet för skatteavdrag som inte gjorts om arbetsgivaren har haft skälig anledning att underlåta att göra avdraget. Att arbetsgivaren har svårigheter att betala den avdragna skatten eller avgifterna avses inte vara ett sådant synnerligt skäl som kan medföra befrielse från skatteavdrag och arbetsgivaravgifter. Att arbetsgivaren har haft så starka skäl att inte uppfatta sig som arbetsgivare att det för det allmänna rättsmedvetandet skulle framstå som stötande att kräva betalning bör däremot kunna medföra befrielse. Som ett sådant synnerligt skäl som kan medföra befrielse från betalning av mervärdesskatt kan inte anses fall då den skattskyldige har tagit ut skatten av sina kunder. Däremot bör befrielse kunna ske t.ex. i fall då en utländsk företagare, som inte är registrerad till mervärdesskatt i , har betalat mervärdesskatt vid import av en vara och varan levererats till ett företag i som senare försatts i konkurs utan att den utländske företagaren fått ersättning för merärdesskatten. När det gäller skattetillägg och förseningsavgift finns dessutom särskilda befrielsebestämmelser i 15 kap. 8 och 9 §§. När det gäller ränta finns en bestämmelse om befrielse i 19 kap. 11 §. Andra bestämmelser om befrielse