prop · GK03128 · 1997-01-01 00:00:00 — De övriga exempel som anges konventionstext - odling, yrkesmässigt utnyttjande, förekomst i referenssamling och noggrann beskrivning i publikation - har alltså inte någon motsvarighet i den nya konventionen. Någon saklig förändring synes dock inte ha avsetts. Diskussionen vid diplomatkonferensen gav vid handen att pågående odling eller marknadsföring av en sort gör att den skall anses allmänt känd. Anledningen till att ingivande av en ansökan särskilt nämns är att det är något som allmänheten vanligen inte får kännedom om. Att en ansökan trots detta skall medföra att sorten antas vara allmänt känd, ansågs därför fordra ett uttryckligt stadgande i konventionstexten. Den skyddsförutsättning som tidigare benämnts likformighet eller homogenitet kallas i konventionens artikel 8 enhetlighet. Avsikten är inte att åstadkomma någon saklig förändring. Artikel 8 innefattar också ett förtydligande i förhållande till motsvarande artikel i den äldre konventionen genom att det nu anges att det är just med avseende på de särskiljande kännetecknen som sorten skall vara enhetlig. Kravet på stabilitet i artikel 9 överensstämmer i sak med det som gäller enligt artikel 6 (1) (d) konventionstext. Av artikel 10 framgår att också denna konventionstext ger förädlaren frihet att välja i vilken stat han eller hon först vill ansöka om skydd. Förädlaren kan ge in ansökningar i andra stater utan att avvakta beslut i den stat där han eller hon först ansökte om växtförädlarrätt. Respektive stats handläggning av ett ärende och upprätthållande av skydd är oberoende av de andra konventionsstaternas agerande beträffande växtsorten ifråga. Sålunda är det inte tillåtet för en fördragsslutande part att avslå en ansökan eller begränsa skyddstiden på grund av att skydd inte har sökts, att ansökan har avslagits eller att skyddstiden har gått ut i någon annan stat eller mellanstatlig orga- nisation. På dessa punkter innebär konventionstext inte några för- ändringar. Vad gäller prioritetsrätten är principen densamma som förut. I artikel 11 anges sålunda att en förädlare som i behörig ordning ansökt om skydd för en växtsort i en stat därefter åtnjuter en rätt till prioritet av 12 månader för att ge in en ansökan om skydd för samma växtsort i någon annan konventionsstat. Liksom tidigare måste sökanden i den senare ansökningen fram- ställa ett yrkande om prioritet för att han eller hon skall kunna ges denna förmån. Fristen för att ge in en kopia på handlingarna i den första ansökningen skall vara för den senare ansökningen. Den tid inom vilken sökanden skall tillhandahålla de upplysningar, dokument och material som behövs för prövningen av det senare ärendet har minskats från fyra till efter prioritetstidens utgång. Om sökanden fullgör vad på honom eller henne ankommer för åtnjutande av prioritet, skall han eller hon inte lida någon rättsförlust på grund av händelser som inträffar mellan den första ansökningen och senare ansökningar inom tolvmånadersfristen. Att någon annan har sökt skydd för samma växtsort eller offentliggjort eller utnyttjat sorten får alltså inte betraktas som nyhetshinder vid prövningen av en senare ansökan. Sådana åtgärder får inte heller ge upphov till någon rätt för tredje man. Vad gäller granskningen av en ansökan innehåller konventionstexten inga nyheter. Det åligger vederbörande myndighet att undersöka om de materiella förutsättningarna för skydd - nyhet, särskiljbarhet, enhetlighet och stabilitet - är uppfyllda. Myndigheten får själv ombesörja odling och annan nödvändig provning av växtsorten eller låta något annat organ utföra detta. Resultat av redan utförda provodlingar och andra undersökningar får också beaktas. Myndigheten får begära att sökanden tillhandahåller nödvändiga upplysningar, handlingar och växtmaterial. Bestämmelsen om interimistiskt skydd , som var fakultativ, har gjorts obligatorisk. Enligt artikel 13 ankommer det på de fördragsslutande parterna att vidta åtgärder för att värna förädlarens intressen som går från det att ansökan görs och till dess växtförädlarrätt beviljas. Som minimikrav gäller att förädlaren skall tillförsäkras en rätt till skälig ersättning från den som utför handlingar för vilka förädlarens samtycke skulle ha erfordrats om ensamrätt redan hade beviljats. Dock får respektive stat begränsa det interimistiska skyddet så att reglerna är tillämpliga bara gentemot dem som underrättats om att en ansökan anhängiggjorts. En av de mest markanta skillnaderna mellan 1978 och 1991 års konventionstexter är utformningen av ensamrättens omfattning och innebörd. Denna regleras i artiklarna 14-19. I flera avseenden leder de nya reglerna till en förstärkning och utökning av ensamrätten. 5.5.1 Förfaranden som förutsätter tillstånd Till en början uppräknas i artikel 14 (1) sju slags åtgärder som, när de avser befattning med förökningsmaterial av en skyddad sort, fordrar förädlarens tillstånd. Dessa handlingar är: 1. produktion och reproduktion 2. bearbetning för förökningsändamål 3. saluhållande 4. försäljning och annan marknadsföring 5. export 6. import 7. lagerhållning i något av de syften som anges i p. 1 - 6. Det kan här påpekas att p. 2, som närmast avser rensning, intar en viss särställning, då bestämmelsen i många fall träffar personer som inte själva förfogar över förökningsmaterialet. Rensningen utförs ofta på anläggningar som betjänar ett större antal lantbruk. Den som utför rensningen gör då detta på uppdrag av den som äger växtmaterialet. Förfaranden av nämnda sju slag som inte avser förökningsmaterial men väl skördat material - inklusive hela plantor och delar av plantor - regleras i artikel 14 (2) och kräver förädlarens medgivande under vissa förutsättningar. Till skördat material räknas säd, frukt, bär, blommor, blad, sav och virke. Bestämmelsen innebär att ensamrättens omfång väsentligen utökas i jämförelse med konventionstext, som behandlar endast hantering av förökningsmaterial. En första förutsättning för att utnyttjande av skördat material skall omfattas av ensamrätten är att materialet har erhållits genom att förökningsmaterial av den skyddade sorten använts utan tillstånd. Vidare krävs att förädlaren inte har haft någon rimlig möjlighet att utöva sin rätt såvitt gäller det förök- ningsmaterial som använts. Således utvidgas ensamrätten till skördat material när förädlarens rätt inte har kunnat skyddas på ett tidigare stadium i hanteringen. Huvudprincipen är alltså fortfarande att ersättning till förädlaren skall betalas på ett så tidigt stadium som möjligt i produktionskedjan. Bestämmelsen om skördat material får särskild relevans vid import av skördepro- dukter av en växtsort som odlats i en stat som inte tillerkänner förädlaren någon ensamrätt. I anslutning till artikel 14 (2) förtjänar att påpekas att artikel 14 (1) inte innefattar något krav på förädlarens tillstånd för framställning av skördat material av förökningsmaterial. Att inhandla en rosenbuske som säljs för plantering i trädgård och använda den för produktion av snittblommor fordrar alltså inte tillstånd enligt artikel 14 (1). Därav följer att förädlarens tillstånd inte heller behövs för kommersiell avyttring av snittblommorna. De har ju inte framställts genom otillåten användning av förökningsmaterial, varför ensamrätten inte utsträcks enligt artikel 14 (2). Ytterligare ett slags material, nämligen slutprodukter, kan enligt artikel 14 (3) omfattas av ensamrätten. Skyddet för dessa produkter är dock fakultativt. Frågan om detta skydd var kontroversiell diplomatkonferens. Å ena sidan påpekades det från flera håll att det inte är möjligt att avgöra om en råvara till en industritillverkad produkt utgörs av material av en skyddad växtsort. Å andra sidan framhöll flera delegater att det finns ett intresse av att förhindra att växtförädlarrätten kringgås genom att förökningsmaterial exporteras utan ensamrättshavarens samtycke, varefter växtsorten odlas och konsumtionsvaror framställs av skördeprodukterna utomlands. Härvid pekades bl.a. på produktionen av parfym och liknande produkter. I sådana situationer bör det vara möjligt att ingripa om produkterna importeras till ursprungslandet, menade de länder som ville utöka ensamrättens omfång. Lösningen blev alltså att varje stat eller mellanstatlig organisation själv får avgöra om ensamrätten skall utsträckas till de produkter - bl.a. livsmedel - som fram- ställts direkt av det skördade materialet. De stater som väljer att göra en sådan utvidgning får föreskriva att förädlarens samtycke behövs för den som vill utföra någon av ovan nämnda handlingar 1-7 avseende produkter vilka framställts genom att skördat material utnyttjats utan förädlarens tillåtelse. Också här är det en förutsättning att förädlaren inte kunnat göra sin rätt gällande tidigare i produktionskedjan. Ensamrätten får omfatta slutprodukter endast om förädlaren inte haft någon rimlig möjlighet att utöva sin rätt med avseende på det skördade materialet. Det sistnämnda innebär alltså en fakultativ utökning av ensamrätten såvitt gäller det material som är föremål för utnyttjandet av växtsorten. En ytterligare möjlighet för de fördragsslutande parterna att ge växtförädlarrätten ett större omfång behandlas i artikel 14 (4). Här gäller det vad för slags hantering av växtmaterial som skall omfattas. Konventionsstaterna tillåts att i sin lagstiftning föreskriva att också andra förfaranden än de som anges i artikel 14 (1) skall fordra förädlarens tillstånd. Listan anger alltså bara en minimistandard för ensamrätten. 5.5.2 Ensamrättens tillämplighet på väsentligen avledda och vissa andra växtsorter konventionstext går längre än sin föregångare även i det att också vissa andra växtsorter än den för vilken skydd har beviljats omfattas av ensamrätten. Detta föreskrivs i artikel 14 (5) som slår fast att bestämmelserna i paragraferna (1-4) skall tillämpas också på sorter som är väsentligen avledda från en skyddad växtsort, såvida inte denna själv utgör en väsentligen avledd sort. Bakgrunden till bestämmelsen om väsentligen avledda sorter är följande. Enligt konventionstext får en skyddad växtsort fritt användas som en källa för genetiskt utgångsmaterial till fortsatt förädling. Den växtsort som blir resultatet av sådan vidareförädling kan i sig bli föremål för ensamrätt och får utnyttjas utan att det därvid uppkommer några som helst förpliktelser gentemot förädlaren av den ursprungliga sorten. Dessa regler anses ha fått vissa oskäliga och orättvisa effekter som förstärkts i takt med bioteknikens utveckling. Det är nämligen så att den som finner en mutation eller annan enstaka variant inom en växtsort enligt den äldre konventionen kan göra anspråk på ensamrätt till denna mutation eller variant utan att den ursprunglige förädlaren behöver ge sitt samtycke eller få något erkännande. Detta har av många ansetts orättvist. Definitionen av "förädlare" konventionstext - med krav på att den som upptäckt en växtsort också måste ha utvecklat den för att betraktas som förädlare - skall ses mot bakgrund härav. Än mer orättvist har resultatet ansetts bli då man med användning av modern bioteknik kan lägga till en gen och därmed modifiera en växtsort som det kan ha tagit att förädla fram. Den modifierade varianten blir då att anse som en ny växtsort och enligt konventionstext kan den skyddas och utnyttjas på samma villkor som alla andra sorter. Vid diplomatkonferens ansågs det angeläget att komma till rätta med det gynnande av biotekniskt laboratoriearbete på den klassiska växtförädlingens bekostnad som alltså har uppfattats som oskäligt. För att det också skall finnas incitament att bedriva växtförädling i egentlig mening infördes den nämnda bestämmelsen om väsentligen avledda sorter i artikel 14 (5). Av denna artikel följer att en växtsort som är väsentligen avledd från en skyddad sort och som uppfyller de grundläggande skyddskriterierna - nyhet, särskiljbarhet, likformighet och stabilitet - i och för sig kan skyddas, men den får inte utnyttjas utan tillstånd av förädlaren av den ursprungliga sorten. Principen om fri tillgänglighet till växtsorter som resurs för framställning av nya sorter kvarstår alltså. Vidare utsträcks tillämpningsområdet till sorter som är så lika en skyddad sort att de i förhållande till denna inte uppfyller särskillnadskravet. Slutligen omfattas även sorter vars framställning kräver upprepad användning av en skyddad sort. Det sistnämnda kan jämföras med artikel 5 (3) konventionstext. Där föreskrivs att förädlarens tillstånd behövs för upprepad användning av en skyddad sort för yrkesmässig framställning av en annan sort. Den äldre konventionstexten tar alltså på denna punkt sikte på vilket förfarande som kräver tillstånd medan den nya konventionstexten relaterar frågan till vilka växtsorter som ensamrätten omfattar. Skillnaden torde bli att det enligt den nya texten inte längre fordras tillstånd för utnyttjandet av den registrerade sorten för framställning av en ny men däremot för att utnyttja den nya sort som blir resultatet av förfarandet. I artikel 14 (5) ges också definitioner av när en växtsort skall anses vara väsentligen avledd. Vidare exemplifieras metoder för framställning av avledda sorter. Frågan är komplicerad. Efter beslut vid diplomatkonferensen har särskilda riktlinjer utarbetats av UPOV:s sekretariat (IOM/6/2 ). Vad det i stora drag handlar om är att sorter skall anses väsentligen avledda när de har utvecklats på ett sådant sätt att de har behållit praktiskt taget hela den genetiska strukturen hos den ursprungliga sorten. Frågan om undantag från växtförädlarrätten behandlas i artikel 15. För det första får en växtsort användas fritt privat, om det sker för icke-kommersiella syften. Sådana förfaranden som anges i artikel 14 faller alltså utanför ensamrättens sfär, om de har andra ändamål än ekonomisk vinst. Användning av en växtsort i experimentella syften utgör ett andra undantag. För det tredje får en växtsort utan förädlarens samtycke utnyttjas för framställning av nya växtsorter ("breeder''''s exemption"). De sorter som framställs med hjälp av den skyddade sorten får också användas fritt, såvida de inte är att betrakta som väsentligen avledda. Således innefattar växtförädlarrätten inte någon ensamrätt till en ny växtsorts genetiska tillgångar. Dessa får andra förädlare utnyttja i sin verksamhet. De tre inskränkningar i växtförädlarrätten som har nämnts är obligatoriska. Konventionens jordbruksundantag är däremot fakultativt. I artikel 15 (2) sägs följaktligen att de fördragsslutande parterna får, inom rimliga gränser och under förutsättning att förädlarens legitima intressen tillgodoses, begränsa växtförädlarrätten i syfte att tillåta jordbrukare att använda sina skördepro- dukter för förökningsändamål. Som villkor gäller att materialet skall ha skördats efter sådd eller plantering på bondens mark och att användningen för ny förökning också skall ske där. Staterna får göra undantag av detta slag beträffande vilken växtsort som helst; bestämmelsens tillämplighet är inte begränsad till några särskilda släkten eller arter. Vid diplomatkonferensen diskuterades denna undantagsbestämmelse ingående. Från vissa håll underströks motsättningen mellan ett alltför omfattande jordbruksundantag och strävandena att stärka växtförädlarnas ställning. Förslag om att undantaget skulle begränsas till vissa grödor eller att det skulle göras obligatoriskt för lantbrukarna att betala viss ersättning för sin rätt avslogs dock. Slutligen antog konferensen ett särskilt uttalande om att bestämmelsen inte fick tillämpas så att undantaget kom att utvidgas till sektorer där det inte tidigare hade gällt. 5.5.4 Konsumtion av ensamrätten Något som är helt nytt i förhållande till den äldre konventionstexten är reglerna i artikel 16 om konsumtion av växtförädlarrätten. Huvudregeln är att ensamrätten såvitt gäller material av en skyddad växtsort - eller annan sort som enligt artikel 14 (5) i princip omfattas av ensamrätten - upphör i en konventionsstat i och med att materialet sålts eller på annat sätt förts ut på marknaden på den statens territorium. Från denna regel görs två undantag. Det första är att förfaranden som innefattar ytterligare förökning fortfarande inte är tillåtna utan förädlarens medgivande. Det andra undantaget gäller export av växtmaterial. Om materialet kan användas för förökning och om det är fråga om export till ett land som inte skyddar växtsorter av arten eller släktet ifråga, är ensamrätten inte konsumerad. Export för slutlig konsumtion utgör dock ett undantag från undantagsregeln. Om syftet är att den produkt som exporteras skall bli föremål för direkt konsumtion, innebär alltså detta under alla omständigheter att växtförädlarrätten såvitt gäller den produkten uttömts redan vid den försäljning som föregått exporten. I artikel 16 (2) anges vad som skall betraktas som "material" av en växtsort vid tillämpning av konsumtionsregeln. Enligt denna definition avser begreppet "material" dels allt slags förökningsmaterial, dels skördat material, inklusive hela plantor och delar av plantor, och dels produkter som framställts direkt av skördat material. I territoriellt avseende är alltså huvudregeln enligt artikel 16 (1) att ensamrätten konsumeras bara för det land där den konsumtionsgrundande försäljningen eller marknadsföringen ägt rum. Enligt artikel 16 (3) tillåts dock stater som ingår i mellanstatliga organisationer att jämställa konsumtionsgrundande handlingar i andra medlemsstater med sådana handlingar på det egna territoriet. De konventionsstater som tillhör organisationen måste agera gemensamt för att denna undantagsbestämmelse skall få tillämpas. 5.5.5 Inskränkningar, skyddstid m.m. Inskränkningar av växtförädlarrätten behandlas i artikel 17, som motsvarar artikel 9 konventionstext. Av bestämmelsen följer att förutom de begränsningar som uttryckligen föreskrivs i konventionen det fria utövandet av växtförädlarrätten får inskränkas endast av hänsyn till allmänt intresse. Om en sådan inskränkning görs, och den får till följd att tredje man tillåts utföra handlingar för vilka förädlarens samtycke annars behövs, åligger det kon- ventionsstaten att vidta erforderliga åtgärder för att tillförsäkra förädlaren skälig ersättning. Det allmänna intresse som konventionens skapare främst hade för ögonen var allmänhetens behov av vissa livsmedel och andra produkter som framställs av växtsorter. Reglerna möjliggör beviljande av tvångslicens för att möta ett sådant behov. Artikel 18 slår fast vilket förhållande som skall råda mellan växtförädlarrätten och handelsregleringar. Principen är att växtförädlarrätten skall vara oberoende av de åtgärder som vidtas för att reglera handeln. I vart fall skall åtgärder på det området inte inverka på tillämpningen av konventionens föreskrifter. Den minsta tillåtna skyddstiden för växtsorter i allmänhet förlängs till (artikel 19). För träd och vin föreskrivs en minsta skyddstid . Reglerna om benämning av växtsorter i artikel 20 överensstämmer sakligt sett med vad som gällt enligt artikel 13 revidering av UPOV- konventionen. Således gäller oförändrat att en växtsort skall betecknas med en benämning som är avsedd att vara dess generiska beteckning. Varje konventionsstat skall - med förbehåll för ett undantag som kommer att behandlas nedan - se till att inga rättigheter i fråga om den beteckning som har registrerats som sortbenämning hindrar den fria användningen av denna benämning i samband med sorten. Detta gäller även efter det att växtförädlarrätten har upphört. I artikel 20 (2) anges förutsättningarna för att en benämning skall vara godtagbar. Först och främst skall benämningen göra det möjligt att identifiera sorten. Den får inte bestå av enbart siffror, utom när detta är allmänt tillämpad praxis för att beteckna sorter. Vidare får benämningen inte vara vilseledande eller ägnad att orsaka förväxling i fråga om sortens egenskaper, värde eller identitet eller förädlarens identitet. Den skall särskilt skilja sig från varje benämning som i någon konventionsstat betecknar en redan befintlig sort av samma eller av närbesläktad växtart. Ifråga om registrering av sortbenämning föreskrivs i artikel 20 (3) att förädlaren skall ge in uppgift om sortbenämningen till registreringsmyndigheten. Om det visar sig att benämningen inte uppfyller nämnda villkor, skall myndigheten vägra att registrera den och förelägga förädlaren att föreslå en annan benämning. som växtförädlarrätt beviljas skall benämningen registreras. Tredje mans äldre rättigheter skall enligt artikel 20 (4) inte påverkas av att en benämning registreras. Sådana rättigheter består alltså och utgör det enda tillåtna undantaget från regeln att inga rättigheter får hindra den fria användningen av den registrerade benämningen i samband med sorten. Om förekomsten av en äldre rättighet leder till att någon som enligt konventionen är skyldig att använda en sortbenämning är förhindrad att göra detta, skall registreringsmyndigheten anmoda förädlaren att föreslå en ny benämning. Om skydd söks för en sort i flera unionsstater, måste det ske under en och samma benämning. skall registrera den föreslagna benämningen, såvida myndigheten inte finner att benämningen är olämplig i ifrågavarande stat. I sådant fall får myndigheten förelägga förädlaren att föreslå en annan benämning (artikel 20 (5)). Myndigheterna i konventionsstaterna har informationsskyldighet i förhållande till varandra i frågor rörande sortbenämningar. Den närmare innebörden av denna skyldighet framgår av artikel 20 (6). Konventionen föreskriver i artikel 20 (7) att den som utbjuder eller försäljer förökningsmaterial av en sort som har skyddats i landet ifråga är skyldig att använda sortbenämningen. Detta åliggande kvarstår också efter det att ensamrätten upphört. Enda undantaget är de fall där tredje mans äldre rättigheter utgör hinder mot användning av sortbenämningen. Det är enligt artikel 20 (8) tillåtet att använda ett varumärke, en firma eller någon liknande beteckning i kombination med växtsortens benämning. Benämningen måste dock lätt kunna urskiljas. 5.7 Ogiltighet och upphävande av växtförädlarrätt Frågan om ogiltigförklaring av växtförädlarrätt regleras i artikel 21. Om det uppdagas att de grundläggande skyddsförutsättningarna med avseende på nyhet och särskiljbarhet inte var uppfyllda när skydd beviljades, skall ensamrätten förklaras ogiltig. Brister hänförliga till de båda andra skyddsförutsättningarna - enhetlighet och stabilitet - skall leda till ogiltighet endast om ensamrätt beviljades huvudsakligen på grundval av information och dokumentation som sökanden tillhandahöll. För det fall det uppdagas att ensamrätt har beviljats en annan person än den som egentligen är berättigad, skall växtförädlarrätten förklaras ogiltig, om den inte förs över till den som har bättre rätt. Uppräkningen av ogiltighetsgrunder är uttömmande. Det är med andra ord inte tillåtet att förklara ensamrätten ogiltig på andra grunder. Ogiltighetsreglerna är utformade utifrån tanken att ensamrätt aldrig skulle ha beviljats. Bestämmelsen i artikel 22 rör däremot upphävande av växtförädlarrätt med verkan endast för framtiden. I en situation där det visar sig att en växtsort visserligen var stabil och enhetlig när den registrerades, men att så är fallet, kan den behöriga myndigheten upphäva växtförädlarrätten med verkan för beslutet. Ensamrätten kan också upphävas, om förädlaren inte fullgör vad på honom eller henne ankommer i förhållande till registreringsmyndigheten. Underlåtenhet att tillhandahålla de upplysningar, dokument och material som behövs för efterkontroll kan därför leda till att förädlaren mister sin ensamrätt. Detsamma gäller om förädlaren inte betalar föreskriven avgift eller om han eller hon inte föreslår en ny benämning när den registrerade benämningen av något skäl måste bytas ut. Också de angivna grunderna för upphävande utgör en uttömmande uppräkning. konventionstext innehåller också bestämmelser om UPOV:s uppbyggnad, procedurregler, administration m.m.