mot · GL02U202 · 1997-10-06 00:00:00 — 3 De fattiga länderna 4 Liberalisering, privatisering och rättsstat 9 Erfarenheter från fyra biståndsländer Närmare en femtedel av världens befolkning somnar hungriga . Denna utbredda misär har inte biologiska eller fysiska orsaker. Kastväsende, tabuföreställningar och diskriminering liksom konflikter och naturkatastrofer är stora utvecklingshinder. Likväl är vanstyre huvudorsaken. Statsmakter hindrar sina medborgares utveckling. Socialism, merkantilism och andra statscentrerade ideologier gör fortfarande stor skada. Länder med djup fattigdom kan utveckla relativt välstånd på en generation. En snabb utrotning av massfattigdomen är möjlig. Frihandel och fri företagsamhet, särskilt familjejordbruk, är absoluta förutsättningar för fattigdomsutrotningen. En grundläggande skolutbildning och hälsovård som kommer alla till del är också av fundamental betydelse. Statsmakten skall vara begränsad och effektiv. Rättsstaten, stöd till utbildning och hälsovård samt till sådan infrastruktur som inte kan marknadsfinansieras, främst vägar, vatten och avlopp, är dess huvuduppgifter. , EU och västvärlden har ansvar för att bistå i utrotandet av fattigdom. En snabbt växande världsmarknad ger förutsättning för stark tillväxt. Tullar och annan diskriminering av varor och tjänster måste avvecklas. Direktinvesteringar och andra privata kapitalöverföringar har stor betydelse, särskilt i de fattigaste . Offentligt bistånd spelar en marginell roll, utom i och ett fåtal länder i och . Katastrofbistånd är viktigast. Ideella insatser har begränsad volym men ger ofta stora utvecklingseffekter. Skuldavskrivningar kan vara viktiga särskilt vid systemskiften. De får dock inte ske så att misshushållning och korruption främjas. Bistånd till ett u-lands statsmakt bör främst inriktas på kunskapsöverföring samt stöd till rättsstaten, grundläggande utbildning och hälsovård. Det gäller att vara försiktig med biståndsvolymen så att inte statsmakten blir för stor och biståndsberoende skapas. Detta har erfarenhetsmässigt stor negativ påverkan, särskilt i tidigare kolonier där det redan tidigare fanns ett stort beroende. Det sammanlagda biståndet till en statsmakt bör normalt inte vara av BNP. Bistånd får inte utgå till statsmakt som grovt och systematiskt kränker mänskliga rättigheter, förtrycker sina medborgare eller främjar korruption. Närmare en femtedel av jordens befolkning lever i absolut fattigdom. De får somna hungriga. Sjukdom, ohälsa och för tidig död är det normala i vardagen. Jorden har resurser att föda alla. Det finns ingen biologisk eller fysisk orsak till denna utbredda misär. Torka, översvämningar, stormar, vulkanutbrott och andra naturkatastrofer kan förklara kortvariga eller geografiskt avgränsade problem. Krig, kriser och etniska motsättningar är förklaringen i vissa länder. Vanstyre är dock huvudorsaken till att fortfarande en miljard människor inte får tillräckligt att äta . Utvecklingen hämmas eller stoppas av statsmakter som förvägrar sina medborgare friheten att utvecklas. Kastväsende, tabuföreställningar, diskriminering på grund av ras, kön, ålder, tro eller ursprung är stora utvecklingshinder på många håll. Erfarenheten visar entydigt att sådana hinder kan undanröjas om människor tillåts att utveckla sin företagsamhet och arbetsvilja. Det finns många exempel på länder som gått från absolut fattigdom till relativt välstånd på en generation d.v.s. . Ofta har det varit länder som i utgångsläget bedömts ha de absolut sämsta förutsättningarna för utveckling: omfattande analfabetism och låg kulturell utvecklingsnivå. Det har ofta varit tättbefolkade länder utan naturtillgångar men med djup och omfattande fattigdom. Å andra sidan har åtskilliga av de nu fattigaste länderna haft bättre utgångsläge. Många är glesbefolkade och har stora naturtillgångar. var de inte sällan rikare än de mer framgångsrika länderna. Underutvecklingen sitter inte i naturen eller i människornas sinne. Den skapas genom att människors initiativ och skaparkraft förhindras och förbjuds. Precis som i är socialismen även i sin asiatiska, arabiska eller afrikanska variant utvecklingens enskilt största hinder. I har den länge dominerande merkantilismen haft motsvarande effekt. Med undantag för några enstaka länder med små befolkningar och mycket stora naturtillgångar, främst olja, känner världen endast marknadsekonomin som möjlig utvecklingsmodell när det gäller att ge hela befolkningar välstånd. Men marknadsekonomin misstänkliggörs, motarbetas och förhindras fortfarande framgångsrikt på många håll. Priset betalas av de fattiga i form av umbäranden. 3 De fattiga länderna En tredjedel av världens 192 självständiga stater klassificeras som låginkomstekonomier och av världens befolkning bor i dessa länder. Långt ifrån alla i dessa länder är absolut fattiga, men det är här den alldeles övervägande delen av jordens fattigdom återfinns. De flesta av dessa länder finns i söder om . (I fortsättningen kallas regionen för ). De utgör 38 av regionens 48 länder och återfinns främst i västra, centrala och östra . I södra är hälften medelinkomstländer. Ett dussin länder i , samt tillhör också den fattigaste kategorin. I de tidigare socialistländerna i och betecknas åtta länder som mycket fattiga. Det handlar där nästan uteslutande om länder som i likhet med t.ex. Bosnien haft krig . Genom det socialistiska systemets sönderfall i har fattigdomen där dels synliggjorts, dels fördjupats. I länder med snabb reformering till marknadsekonomi sker dock snabba standardökningar. Problemet är koncentrerat till länder som fastnat i de socialistiska strukturerna och som saknar politisk förmåga att snabbt avveckla dessa. Därutöver finns ett fåtal länder i , och i den fattigaste kategorin. Fattigdom finns naturligtvis också i medelinkomstländerna fast i väsentligt mer begränsad omfattning. Likväl utgör fattigdom betydande problem i och . Hiv/aids utgör också ett allvarligt problem i flera . Hiv-infektion med åtföljande aids-sjukdom kommer att finnas , kanske flera generationer. Vi har kanske endast sett början av en epidemi, som riskerar att utvecklas till ett av vår tids största problem. I många av länder är hiv/aids-situationen redan katastrofal. I och pågår en dramatisk smittspridning. är ca 25 miljoner människor smittade av hiv, befaras så många som 40 miljoner människor bära på hiv-viruset. Oroande siffror presenterades också från en aidskonferens i . Spädbarnsdödligheten beräknas i vissa ligga mellan än på grund av aids. 300 000 hivsmittade barn föds över hela världen, de flesta i och . De länder som förlamas av en statsmakt som dels hindrar landets invånare att själva söka bygga sitt välstånd, dels misslyckas med att säkerställa grundläggande utbildning och hälsovård drabbas naturligt nog hårdare av såväl naturkatastrofer som sjukdomar och epidemier. I allt större utsträckning håller hiv och aids på att bli något av ett tredje världenproblem. 4 Liberalisering, privatisering och rättsstat På samma sätt som välståndet i och andra utvecklade länder hade sin grund i övergången till fri företagsamhet och frihandel inom rättsstatens ram och en höjd utbildningsnivå är motsvarande process en nödvändig förutsättning för en snabb utrotning av fattigdomen i . Människor vill själva ta sig ur fattigdomen. De bär på många idéer om hur detta snabbt skall kunna förverkligas. Frihet för idéer och företagande i kombination med arbetsvilja ger snar utdelning i ökad levnadsstandard. Erfarenheten visar entydigt att också mycket fattiga befolkningar som saknar utbildning och läskunnighet snabbt förmår vända utvecklingen till sin egen fördel. Den som själv känt hungern slita i inälvorna, sett barn, syskon och andra nära och kära dö i svält och sjukdomar behöver inga andra incitament för att ta tillvara varje möjlighet att förbättra tillvaron för sig själv och de sina. Det är enbart i de teoretiska världsförbättrarnas värld som stora ledare eller monopolpartier förmodas vara nödvändiga för att skapa utveckling. Den alldeles avgörande faktorn för att snabbt utrota den utbredda fattigdomen är att skapa fungerande familjejordbruk. Hård reglering, tvångsuppköp, priskontroller och kollektivisering hindrar jordbruksutvecklingen på många håll. Den självägande bonden har motarbetats med livsmedelsbrist som självklar följd. Att åstadkomma en snabb fattigdomsavveckling handlar om att frigöra den lilla människans skaparkraft och att ge henne rätten att äga sin bostad, sin mark, sitt lilla hantverk eller sitt småföretag. Utan frihet och äganderätt blir det ingen utveckling. Alla resurser skall tas tillvara. Flickors utbildning och lika villkor för kvinnor och män har visat sig vara effektiva sätt att stimulera en snabb utveckling. har statsmakten en central funktion i att värna rättvisan och lagens överhöghet. Makteliter, korrumperade statstjänstemän och partibyråkrater får inte trakassera den enskilde. Den korrupta statsmakten är ett vanligt utvecklingshinder. Statsmakten skall koncentrera sig på sina viktiga uppgifter vilka förutom rättsstaten är att främja en god utbildning för alla medborgare, en grundläggande hälso- och sjukvård, vägar, vatten och avlopp och annan infrastruktur som inte kan marknadsfinansieras. Ett sunt penningsystem som inte genom hög inflation berövar de svaga deras knappa resurser är också en förutsättning för en hållbar snabb utveckling. Därutöver skall statsmakten vara mycket återhållsam med eget agerande. Däremot behövs tydlig lagstiftning som anger de spelregler inom vilka de enskilda och företagen har att verka. omfattade världsmarknaden endast en knapp fjärdedel av världens befolkning. Den tredjedel som då levde inom kommunistblocket var nästan helt avskuren från denna. I fanns en merkantilistisk strävan att avskärma ekonomierna från omvärlden, framför allt i fruktan från den dominerande grannen i norr. Denna ambition förverkligades och i blev länderna avskärmade s k autarkier med ineffektiva ekonomier och ökad fattigdom. Det gällde även länder som och vilka en gång var bland världens rikaste. I , främst , ansågs självförsörjningen ha ett egenvärde. Handeln minimerades för att minska påverkan från omvärlden. I och där den arabiska socialismen var dominerande avskärmades också ekonomierna genom statsdominans i näringslivet. Det stora undantaget var oljehandeln som förde upp ett antal närmast feodala länder till ett högt välstånd. Avskärmningen från världsmarknaden var mest tragisk i . Den afrikanska socialismens förespråkare utformade politiken i ambition om självförsörjning och i rädsla för nykolonialism. Detta som beroendet av utländska statsmakter tilläts öka katastrofalt. är läget ett annat. Världsmarknaden växer kraftigt i betydelse och omfattar alltfler länder på jordens alla kontinenter. är de stora handelsströmmarna dominerade av , och västra . Men länder i övriga regioner integreras i världsmarknaden och förbättrar därmed radikalt förutsättningarna för en snabb fattigdomsutrotning. Världsmarknaden handlar inte enbart om varuutbyte utan lika mycket om den kunskapsöverföring som är förknippad med varu- och tjänstehandel och om direktinvesteringar. Erfarenheten visar att ny teknologi, organisation och företagsform främst överförs via handel och direktinvesteringar. Konkurrensen sätter press på landets egen företagsamhet och dess myndigheter. Låg kvalitet och ineffektivitet får svårare att överleva. Det blir allt svårare att hävda kastsystem och diskriminering av kvinnor i ekonomier där kunskap och förmåga tas till vara. För anhängare av kastväsende, apartheid eller annan diskriminering ses världsmarknaden som ett hot, därför att den främjar konkurrens och därmed tillvaratagande av resurser och förmåga. De utländska investeringarna i ökar snabbt och är nu ca fyra gånger större än biståndet. De söker sig främst till de fattigaste med god utveckling. Direktinvesteringarna är av särskilt hög kvalitet, eftersom det handlar om privata investeringar gjorda efter noggrann riskbedömning. I de fattiga finns sällan eller aldrig börser eller utvecklade kapitalmarknader vilket försvårar eller omöjliggör rent finansiella investeringar. Marknadsekonomins institutioner måste utvecklas. För i snabb utveckling råder ingen brist på kapital. Problemet är oftast att länderna inte kan absorbera det investeringskapital som erbjuds. För sådana länder bör biståndet nedbringas till ett minimum eller upphöra helt, eftersom direktinvesteringar har högre tillväxtpotential än offentligt utvecklingsbistånd. Statligt utvecklingsbistånd spelar en blygsam roll för utveckling. Det totala flödet uppgår till , motsvarande en procent av u-världens samlade produktion. Den enda region där biståndet har en stor volym är där det uppgår det till om och räknas bort. Dessa två i särklass största ekonomier har nämligen ett mycket litet bistånd. För en handfull länder i , och spelar biståndet också en stor roll, t ex , , och . (Ett antal mycket små ö-ekonomier i och medräknas inte på grund av sin litenhet.) Katastrofbistånd är den kanske viktigaste biståndsformen. Den är viktig för att hjälpa länder som råkar in i tillfälliga problem till följd av naturkatastrofer, krig eller andra temporära svårigheter. Katastrofhjälpen i södra var till exempel mycket framgångsrik för att förhindra humanitära katastrofer av svår torka. Det viktiga med katastrofbistånd är dock att avsluta det , så att framför allt inte livsmedelsbistånd utgår så länge så att grunden rycks undan för fortsatt inhemsk livsmedelsproduktion. Omfattningen är beroende av de katastrofer som inträffar. De fria och frivilliga organisationernas bistånd är bärare av engagemang och kunskapsöverföring genom personliga insatser och har stor betydelse trots att biståndet volymmässigt uppgår till små belopp. Detta är det område där insatserna behöver ökas. På åtskilliga håll i svarar missionsskolorna för en betydande del av undervisningen i t ex för över hälften av sekundärutbildningen. Skuldavskrivningar utgör den mest problematiska formen av bistånd både praktiskt och moraliskt. Svårt skuldsatta länder har ofta lånat upp stora summor utomlands i tider när man haft gott inflöde av oljeinkomster eller biståndspengar och därmed intecknat framtiden. har de upplånade pengarna använts på ett sätt som kommit befolkningen till godo. Det moraliska dilemmat består i det orättfärdiga i att belöna ett ansvarslöst och ofta korrupt beteende. Det praktiska problemet består i att en skuldavskrivning skapar utrymme för ny upplåning och fortsatt ansvarslös politik. Skuldavskrivningar bör reserveras för de fall när en ny demokratisk regim efterträder en äldre korrupt och skuldsatt sådan. Låginkomstländer med hög skuldsättning får normalt bistånd som gott och väl täcker skuldtjänstkostnaderna. Det bilaterala stat-till-statbiståndet är det volymmässigt dominerande och kan i måttlig skala ha goda effekter när det koncentreras på kunskapsöverföring, t.ex. vad gäller rättsstaten och demokratin, miljöfrågor, samt satsning på grundläggande undervisning och hälsovård. Stora volymer stat-till-stat-bistånd har erfarenhetsmässigt tenderat att få negativa effekter. Utvecklingen i har varit en besvikelse. På många håll har fattigdomen ökat. De stora förväntningarna i samband med självständigheten har bytts i besvikelse och förtvivlan. Den negativa utvecklingen måste brytas. Det finns ingen anledning att av något slags förtäckt rasistiskt skäl acceptera att utvecklingen i skall gå sämre än vad den gör på andra håll. Det är inte afrikanerna det är fel på utan på den förda politiken. Den afrikanska socialismen och de föreställningar denna bygger på har haft särskilt allvarliga konsekvenser. Det handlar om länder som länge var beroende av en främmande statsmakt på andra sidan haven. Underkastelse och beroende av beslut utifrån och uppifrån kom att genomsyra samhällena. Även om kolonialismen ibland kunde ge vissa positiva effekter, t.ex. rättssystem, skolor och viss infrastruktur, så byggde den på föreställningen att afrikanerna var undersåtar som skulle styras. Omyndigförklaringen av medborgarna var grunden i detta system. Därför drabbas också särskilt hårt av föreställningen att det är staten som ansvarar för utvecklingen och inte individerna. Beroendet av ett främmande lands statsmakt flyttades över till beroendet av det egna landets statsmakt. Det personliga ansvaret utplånades. I de flesta fall förvärrades detta ännu mer genom att det egna landets statsmakt raskt återigen blev beroende av utländska statsmakter genom ett omfattande biståndsflöde. Den destruktiva attityden att samhällsproblemen bäst löses av någon annan kom därmed att leva kvar. I åtskilliga anses varje samhällsproblem främst vara en uppgift för utländska biståndsgivare att identifiera, finansiera och även försöka lösa. Den förlamande effekt detta har på det egna ansvarstagandet och förmågan är ett av grundproblem. Varje folk måste utvecklas av egen kraft. Arbetsvilja och skaparkraft måst frigöras och de goda dygderna belönas. Flit, sparsamhet och företagande är de goda borgerliga dygder utan vilka inget samhälle kan utvecklas. Uppgiften för de afrikanska länderna är nu att drastiskt reducera statsmaktens förlamande roll. Huvuddelen av samhällsutvecklingen måste ske i det civila samhället och i företagsamheten. I första hand måste den afrikanske bonden få rimliga villkor att försörja sig själv och de sina. Statliga handelsmonopol, uppköpstvång och prisregleringar har sannolikt varit den främsta orsaken till att fattigdomen inte bara fortsatt utan t.o.m. ökat. måste statsmakten koncentrera sig på de kärnuppgifter som enbart statsmakten kan utföra. Viktigast bland dessa är att se till att alla barn och ungdomar, även alla flickor, får en grundläggande utbildning. All erfarenhet visar att utan detta kan inte fattigdomen avvecklas på bred front. En grundläggande hälsovård som når ut till alla även på landsbygden har också hög prioritet. Sådana satsningar ger också snabb avkastning eftersom utbredd sjukdom och ohälsa är ett stort hinder för utvecklingen. En tredje kärnuppgift förutan vilken inget annat kan fungera gäller rättsstaten. Mänskliga rättigheter måste respekteras. Lagar måste tillämpas och respekteras. Diskriminering p.g.a. kön, ålder, ursprung, handikapp, religion eller politiska åsikter får inte förekomma. Det måste finnas system för att förhindra och bestraffa brott. Staten själv får inte begå brott genom övergrepp eller korruption. Ofta är statsmakten överdimensionerad och ägnar sig åt fel saker. Den offentliga sektorn är regelmässigt dubbelt så stor som i framgångsrika utvecklingsländer. Rikliga biståndsflöden har bidragit till att statsmakterna fått en för stor omfattning på bekostnad av det civila samhället. Många olika utvecklingsaspekter, t.ex. naturvård, vårdandet av kulturarvet, god resurshushållning och omsorg om naturen, hänsyn till människors rätt och integritet är beroende av att lagar tillämpas och respekteras. I ett genomkorrupt samhälle kan goda regler inte genomdrivas eller upprätthållas. 9 Erfarenheter från fyra biståndsländer Fyra svenska biståndsländer uppvisar stora olikheter vad avser utvecklingsinriktning och utvecklingsförmåga. Det finns lärdomar att dra av utvecklingen i dessa. var fram till 1986-87 en kommunistisk planekonomi starkt influerad av och understödd av . Ekonomin växte påtagligt långsamt trots massivt sovjetiskt bistånd. Hastigt bortfallna biståndsbelopp på uppskattningsvis av BNP tvingade fram en kursomläggning bort från den socialistiska planekonomin. Reformprogrammet doi moi lanserades 1986 med begränsade förändringar inom jordbruket. 1989 breddades programmet både i omfattning och i takt. avvecklades jordbrukskollektiven och marken återgavs till familjejordbruken. De flesta priser blev fria, privata företag tilläts och uppmuntrades på de flesta områden. Handel och investeringar öppnades. Penningpolitiken och underskotten stramades åt och hundratusentals övertaliga i statsföretagen avskedades. stabiliserades ekonomin och tillväxten har i genomsnitt varit . Export och investeringar växer med tvåsiffriga belopp. Den chockterapi som varit så framgångsrik i har faktiskt här en motsvarighet i ett fattigt u-land. Lärdomen från är säkert tillämplig i andra stagnerande biståndsberoende länder med socialistisk planhushållning. är dock fortfarande en hård enpartidiktatur, där den personliga rörelse- och tankefriheten är kraftigt beskuren. I ett tredjedels sekel har erhållit mycket stora biståndsflöden med av BNP. Med ett kort undantag har landet levt i fred och utan naturkatastrofer och andra besvärande yttre störningar. Ändå är ett av världens absolut fattigaste länder. Trots enorma biståndsflöden till staten är det svårt att spåra några positiva effekter av detta. Det finns ingen anledning att tro att befolkning skulle vara mindre kapabel till utveckling än andra länders. Orsaken är den tanzaniska statens systematiska blockering av privata initiativ. Så tvingades t.ex. självägande bönder ihop i kollektiva byar, vilket fick förödande resultat. En allomfattande grundläggande utbildning saknas. Bara hälften av alla barn får utbildning. Hälsovården är bristfälligt utbyggd och det krävs ofta mutor för att få del av den statliga hälsovården. Underhåll av vägar och annan infrastruktur är mer än bristfällig. Biståndsgivarna har gjort omfattande investeringar, som sedan fått förfalla. Statsmakten är ofta korrupt, det är svårt att verka i landet utan mutor och förbindelser. I en relativt central stadsdel i huvudstaden har trots decenniers bosättning ännu inte någon rudimentär stadsplan gjorts och man saknar vatten, avlopp och sophämtning. Alla bedömare pekar på det enorma biståndsberoendet och de negativa effekter detta har. Varje samhällsproblem förväntas biståndsgivare ta ansvar för och finansiera. Landet har de facto själv lämnat ifrån sig beslutsrätten för väsentliga delar av utvecklingen. Regeringen är mer beroende av biståndsgivarorganen än av sitt eget folk. Valfusket på har lämnats utan åtgärd. För del är det angeläget att avbryta biståndet till den tanzaniska staten. Detta är den mest positiva åtgärd kan göra för hårt prövade folk. befinner sig nu i en mycket gynnsam period. Ett osedvanligt grymt inbördeskrig har upphört. Fred råder och en försoning har åstadkommits mellan de två krigförande parterna, Frelimo och Renamo. Försoningen har tagit närmast häpnadsväckande former där de båda partierna bedyrar varandra sin högaktning och enas kring politikens huvudinriktning. Från att ha varit en enpartistat råder nu flerpartidemokrati, där de olika partierna respekteras. Från att ha genomgått inbördeskrig råder det ett öppet samhällsklimat. Det råder också enighet om en kraftig omläggning bort från den socialistiska planekonomin till marknadsekonomi. Marknader avregleras och privatiseras. öppnar sig mot omvärlden vilket har särskild betydelse genom närheten till det demokratiska . Den positiva situationen till följd av fred, demokrati och marknadsekonomi förstärks ytterligare av att landet nu får goda regn efter många års torka. Det hjälper under övergångsfasen. Befolkningen har bitter erfarenhet av de påtvingade moderniseringsprojekten. Inbördeskriget, svälten och sönderfallet har fått människor att mer lita till den invanda traditionella ekonomin än projekt uppifrån. Det finns emellertid också oroande inslag i den positiva bilden. Den statliga korruptionen är omfattande och växande. Det försvårar och förhindrar både lokala investeringar och de så välbehövliga direktinvesteringarna från utlandet. Polisen uppfattas inte som den svages värn utan är snarare fruktad för sin strävan att skaffa sig illegala inkomster. Det krävs ett snabbt och resolut ingripande mot dessa tendenser. Endast i en rättsstat kan marknadsekonomin fungera och företag blomstra. kan gå en ljus framtid till mötes. Apartheids systematiska rasdiskriminering har efterträtts av en pluralistisk demokrati med ett stort mått av försoning och samförstånd.