mot · GL02A460 · 1997-10-06 00:00:00 — finns det ett nationellt resurscentrum som har till uppgift att samordna länens olika insatser och på central nivå påverka olika verk, myndigheter, organisationer på ett för kvinnorna positivt sätt. Det nationella centret bör ha en fristående roll för att kunna vara en offensiv och viktig aktör gentemot myndigheter och organisationer. Erfarenheterna är goda. Detta nationella centrum, som ligger inom , bör permanentas. bör detta centrums självständighet garanteras. 5 Den regionala problembilden 5.1 befolkningsutveckling obalanser mellan regioner och inomregionala obalanser Befolkningsstatistiken och ger en entydig bild. Människor flyttar från glesbygden och de mindre orterna. I stort är det de större städerna och universitetsorterna som ökar. Utvecklingen inger oro. De mindre lokala arbetsmarknaderna försämras varpå de yngre flyttar. Att flytta till andra, dvs större, orter blir för många svaret på arbetslösheten. Även de inomregionala obalanserna ökar. De större städerna och residensstäderna ökar. Tillgången till utbildning och arbete är avgörande. Residensorterna har klarat sig bra och har en ökande befolkning, mycket tack vare tillgången till ett brett utbildningsutbud. Nedskärningar av statliga och kommunala funktionen och försämrad arbetsmarknad i de mindre kommunerna leder till att ungdomar som flyttat och utbildats i större orter fått svårigheter att flytta tillbaka till sina hemregioner. För att illustrera dessa förhållanden har vi valt att jämför befolkningsutvecklingen mellan de största och minsta kommunerna. Det är möjligt att jämförelsen inte är adekvat i alla avseenden. Dock har vi valt denna jämförelse för att åskådliggöra tendensen. Av tabellen nedan framgår befolkningsutvecklingen i de aktuella kommunerna. Folkmängden i tio största kommuner samt förändring från , preliminära uppgifter -0,23 -0,07 -0,06 -0,11 Folkmängden i tio minsta kommuner samt förändring från , preliminära uppgifter Förutom att befolkningsunderlaget minskar i de mindre kommunerna så förändras även åldersstrukturen negativt. Andelen är betydligt högre i de tio minsta kommunerna jämfört med de tio största. I tabellerna nedan finns en sammanställning med uppgifter om åldersstrukturen i tio största och minsta kommuner . Åldersfördelning i tio största och minsta kommuner enligt indelning , procentuell fördelning ingick i kommun åren 19741982. kommun bildades efter utbrytning från Källa: Folkmängd , del 3, SCB Åldersfördelning i tio största och minsta kommuner enligt indelning , procentuell fördelning Källa: , del 3, SCB Som ett resultat av vikande arbetsmarknad förändras åldersstrukturen bland befolkningen i glesbygden i negativ riktning. Unga människor lämnar bygden för utbildning eller arbete. Mest framträdande är detta i norra men samma mönster återfinns också i delar av sydöstra och . Av tabellen nedan framgår arbetslösheten som ett årsgenomsnitt och jämförelse för samt för . Arbetslösa inskrivna som arbetssökande i procent av befolkningen () Tio (11) minsta: Källa: AMS, Statistiktjänster/IN Våra exempel illustrerar den befolkningsutveckling som pågår och som på många håll slår igenom med kraft. När befolkningsunderlaget minskar försämras också förutsättningarna att upprätthålla grundläggande service till dem som bor i utflyttningskommunerna. Elevunderlaget minskar, affärer och annan service får minskande kundunderlag. Detta medför in sin tur att arbetstillfällen försvinner och att skattekraften minskar. Resultatet blir en nedåtgående spiral. Vi ser även att när befolkningsunderlaget minskar i de mindre kommunerna så förändras även åldersstrukturen negativt. Jämför vi de tio största kommunerna med de kommuner som tillhör de regionala utvecklingsområdena så ser vi i stort sett samma sak. Befolkningen i dessa kommuner är generellt sett betydligt äldre än befolkningen i de tio storstadskommunerna. Andelen äldre ökar. som kostnaderna för till exempel vård och omsorg blir större innebär åldersstrukturen att det är färre som är med och bidrar till vårdens kostnader genom att andelen personer i arbetsför ålder är förhållandevis låg. Förutom de uppenbara problem som uppstår i de kommuner som drabbas av utflyttning uppstår problem även i andra delar av landet. Expansionen och överhettningen i storstäderna förde med sig stora problem. Koncentrationspolitiken ledde till såväl sociala problem som miljöproblem. Både stad och land har att vinna på att hela landet utvecklas och lever. Politiken måste inriktas på att det som är bra för landsbygden också är bra för de större städerna. Koncentrationsproblemen manar till eftertanke. För att inte göra om samma misstag som måste en mer offensiv regionalpolitik föras. Att bryta en negativ regionalpolitisk trend är nödvändigt för att skapa god livsmiljö både i städerna och på landsbygden. Då kan koncentrationsproblemen och riskerna för överhettning elimineras. För är slutsatsen given. Trenden mot sämre förutsättningar för utveckling i stora delar av landet måste brytas. Politiken måste mycket tydligare ta som utgångspunkt i och motverka denna utveckling. Samtliga politiska områden måste bidra för att skapa en långsiktigt hållbar utveckling i hela landet. Den regionala utvecklingen måste nu ges högsta politiska prioritet. ökade befolkningen i landsbygdskommunerna. Inflyttningen och den ökade koncentrationen till storstäderna föreföll vara bruten. Tyvärr visar utvecklingen att det endast var en tillfällig förändring. Inflyttningen till de expansiva storstadsområdena fortsätter, på de mindre kommunernas bekostnad. Av bilden framgår att befolkningsomflyttningen varit betydande . Obalansen mellan olika delar av landet blir allt mer påtaglig. Befolkningen ökar i storstäderna och vid universitetsorterna på bekostnad av småorterna och landsbygden. En del expansiva områden har kunnat tillgodogöra sig konjunkturuppgången. Strukturomvandlingen har gått relativt smidigt och har genererat nya företag och nya arbetstillfällen. Andra områden har fått se arbetstillfällen försvinna. Konjunkturuppgången har varit för kortvarig för att generera tillväxt i alla områden. Den passerade konjunkturuppgången har därmed gått stora områden förbi. Denna utveckling måste brytas. Trenden visar att de lokala, ofta små arbetsmarknaderna på landsbygden viker. Ett redan litet utbud av arbetstillfällen blir allt mindre. Servicen på landsbygden urholkas. Detta påverkar sysselsättningsgraden mycket tydligt. Särskilt utsatta blir de äldsta och de yngsta på arbetsmarknaden. De äldre mister sina arbeten p.g.a. nedläggningar och de yngre har svårt att komma in på arbetsmarknaden överhuvudtaget. Detta resulterar i att åldersstrukturen bland befolkningen i glesbygden förändras i negativ riktning. Unga människor lämnar bygden för utbildning eller arbete. I en rapport från AMS visas att det finns två tillväxtregioner, inklusive samt delar av , och . Dessa har klarat sig bättre än övriga delar av landet. Även har haft en mycket god utveckling. har särskilt tunga industrilän som , , och drabbats särskilt hårt av strukturella förändringar. Strukturförändringar har lett till svag arbetsmarknadsutveckling. Även skogslänen har fått vidkännas försämringar, och detta från en redan låg nivå. Skogslänen ha tappat mark mot övriga delar av landet framför allt under högkonjunkturen, då sysselsättningen ökade långsammare i skogslänen än i övriga delar av landet. var arbetslösheten i skogslänen, i storstadslänen och i övriga syd- och mellansvenska län. hade en arbetslöshet på medan var arbetslösa i , för riket totalt var arbetslösa. Samtliga skogslän hade högre arbetslöshet än genomsnittet för riket. Förutom en försvagad konjunktur har neddragningar inom den offentliga sektorn slagit igenom allt tydligare i skogs- och glesbygdslänen. Den offentliga sektorn har en stor andel av arbetsmarknaden i dessa län. I exempelvis skogslänen svarar offentlig sektor för av näringsverksamheten. Även för övriga län i Syd- och utgör offentlig sektor en betydande verksamhet. Neddragningar här slår hårt mot flera regionala arbetsmarknader. Minskningen av sysselsättningen inom offentlig sektor kan leda till en mycket kärv arbetsmarknad för kvinnor i glesbygdslänen, där alternativ sysselsättning saknas. Det relativa beroendet av sysselsättning inom offentlig sektor är ett problem. Den diversifierade näringsstruktur som kännetecknar tillväxtområden är inte lika påtaglig i skogs- och glesbygdslänen. Detta gör att vissa grupper på arbetsmarknaden får svårigheter och den strukturella arbetslösheten kan bli ett växande problem. Den regionala utvecklingen och sysselsättningsutvecklingen avgörs av styrkan i tillväxten i den svenska ekonomin. Ju starkare ekonomisk utveckling desto bättre betingelser för glesbygdslänen. Detta är mycket påtagligt i de scenarier som bland annat AMS gjort. Stark tillväxt i ekonomin leder till ökad sysselsättning i glesbygdslänen medan en måttlig tillväxt riskerar att gå stora områden förbi, dvs en måttlig tillväxt byts inte i ökad sysselsättning utom i några få områden. Kunskap och kompetens kommer att bli allt viktigare för att klara internationella konkurrenskraft och därmed vår tillväxt. För att möjliggöra detta måste antalet högskoleutbildade öka i hela landet. Andelen med någon form av eftergymnasial utbildning varierar kraftigt mellan olika kommuner. Även mellan högskoleorterna är skillnaden betydande. I har av alla innevånare mellan högskoleutbildning medan städer som ligger under genomsnittet för riket, vilket uppgår till . Högskolan har ansvar för att omlandet har tillgång till utbildning av kvalificerat slag, exempelvis genom lokala kurser och linjer. Alla konstaterar att det är nödvändigt med höjd kompetens om vi skall kunna utveckla . Det blir särskilt angeläget i de områden som har bristfällig tillgång till utbildning och kompetensutveckling, särskilt när utbildningsnivån redan är låg. Bifogad redovisning visar utbildningsnivåerna i små kommuner, mellanstora med och utan universitet samt i stora. kommer dessa skillnader att märkas än mer, om inte åtgärder vidtas för att ändra situationen. Kostnaderna för att åtgärda detta bedöms inte vara särskilt stora, då det inte rör sig om speciellt många personer och inte heller om så omfattande insatser per person. Ett särskilt uppdrag bör lämnas till i första hand högskolor med verksamhet inom stödområdet. Ett bekymmer beträffande andelen med högre utbildning i glesbygdskommunerna och de mindre orterna är att människor med högre utbildning i mycket hög grad finns i den offentliga sektorn. Med andra ord är andelen med högre utbildning i den privata sektorn på motsvarande sätt mycket liten. Om vi ser till exempelvis är andelen med högre utbildning högst i offentlig förvaltning, därnäst i vård och omsorg och i finansiella tjänster. Tillverkningsindustrin ligger lågt. Dessa förhållanden blir allt mer markanta i regionalpolitiskt prioriterade områden. Vi vet att där det finns goda möjligheter till studier ökar andelen av befolkningen med eftergymnasial utbildning. Som framgår av tabellen nedan är andelen av befolkningen med eftergymnasial utbildning klart högre i universitetsregioner. Utbildningsnivåer (%) bef. i stora-/universitets-, mellanstora och glesbygdskommuner * Obs mellanstora och glesbygdskommuner består av ett urval av dessa. Kunskap och kompetens blir allt viktigare för ekonomisk utveckling och bidrar till att utveckla ett mer diversifierat näringsliv. Av denna anledning är det viktigt att utbildningsmöjligheter och utbildningsresurser inte koncentreras ytterligare. De mindre och medelstora högskolorna är en viktigt motor för den regionala utvecklingen. Rätt utnyttjade kan deras betydelse öka ytterligare. 5.5.4 Statliga företags och myndigheters agerande Statens egen politik när det gäller myndigheter, verk och bolag har resulterat i negativa konsekvenser för mindre orter och glesbygd. Verksamheter har regionaliserats och flyttats vilket lett till befolkningsförluster. Viktiga servicefunktioner för landsbygden har försvunnit som de lokala arbetsmarknaderna eroderat. En statlig utredning, Regionalpolitik för hela , belyser detta. De mindre kommunerna har fått bära en stor del av statliga besparingar. Neddragningar i statliga verk och myndigheter har lett till att verksledningar lagt ned och krympt servicen i mindre kommuner som verksamheten på regionkontoren behålls. Större orter och residensstäder har klarat sig bäst. Även om vissa delar av verksamheten behållits har viktiga ledningsfunktioner flyttats. Därmed har mindre kommuner tappat viktig kompetens. Tillsammans med minskning av de statliga bidragen till kommuner och landsting leder detta till en successiv utarmning. I en undersökning som Statskontoret gjort, Staten i omvandling Statskontoret 1996:15 s 44 ff, framgår att var fjärde av alla statsanställda finns i . De andra två storstadslänen och har också höga andelar. Övriga län har av de statsanställda. Flera centrala verk och myndigheter har genomfört eller planerar genomföra ytterligare omorganisationer som innebär att lokala funktioner riskeras. För att regionalpolitiken skall vara framgångsrik krävs en väl fungerande infrastruktur och samhällsservice i alla regioner. De beslut som fattas inom många samhällssektorer har stor betydelse för bl.a. tillväxt, sysselsättning och service i landets olika delar och därmed den långsiktiga regionala utvecklingen. Regionalpolitiken måste leda till att i första hand vända den negativa befolkningsutvecklingen. Vidare måste regionalpolitiken bidra till utveckling samt ta tillvara de resurser som hela landet besitter. Sådana ambitiösa målsättningar kan inte av enbart den lilla regionalpolitiken. Den lilla regionalpolitiken, d.v.s. det utgiftsområde eller sakområde som omfattar en del av regionalpolitiken såsom t.ex. regionalpolitiska företagsstöd och medel som länsstyrelserna förfogar över för regional projektverksamhet samt för en del av medfinansieringen av EG:s strukturfondsprogram, spelar en viktig roll för regional utveckling. Den stora regionalpolitiken, d.v.s. åtgärder med regionalpolitisk betydelse inom andra samhällssektorer såsom vi beskrivit ovan, kommer att vara viktigast för att skapa förutsättningar och möjligheter till en regional utveckling. Den lilla regionalpolitiken omfattar ca (1997) där olika former av företagsstöd utgör den största delen, här ingår lokaliseringsstöd (lokaliseringsbidrag och lokaliseringslån), utvecklingsbidrag, landsbygdsstöd (avskrivningslån, kreditgaranti och bidrag för anställda i hemarbete), lån till privata och regionala investmentbolag, sysselsättningsbidrag samt nedsatta sociala avgifter. Även transportstödet räknas som ett regionalpolitiskt stöd och syftar till att kompensera företag för merkostnader som uppstår på grund av långa avstånd. Stödet varierar från av transportkostnaderna och lämnas för godstransporter med tåg eller lastbil. Merparten av företagsstöden är inriktade på att främja expansion och ökad sysselsättning i företag i regionalpolitiskt prioriterade områden. Dessa stöd är enligt vår mening viktiga då de är tillväxtorienterade och bidrar till landets ekonomiska utveckling. har även medel anslagits för särskilda åtgärder för regional utveckling och tillväxt, bl.a. för tillfälliga småföretagsstöd. Stöd lämnas även till kommersiell service (hemsändningsbidrag, avskrivningslån, investeringslån, kreditgarantier och servicebidrag). Inom regionalpolitiken finns särskilda långsiktiga stödområden, stödområdena 1 och 2, samt tillfälliga stödområden. Medel för insatser enligt dessa är endast nationella medel. I detta sammanhang finns det anledning att påpeka att dessa stödområden i all huvudsak är korrekt geografiskt avgränsade. Det kan dock finnas skäl att göra vissa mindre justeringar. Detta motiveras bl.a. av att dessa stödområdens sämre relativa läge i förhållande till andra i stort bestått. Detta understryks av att var t.ex. arbetslösheten inom stödområde 1 , vilket skall jämföras med för området utanför. hade arbetslösheten ökat till jämfört . Utöver de nationella stöden finns även som syftar till att stärka den ekonomiska utvecklingen i de svaga regionerna och motverka klyftor. EG:s regionalpolitik skall vara ett komplement till den regionalpolitik som medlemsländerna bedriver själva. Strukturfonderna är poster i EG:s budget som möjliggör insatser inom de s.k. målen 16 samt för gemenskapsinitiativ och vissa pilotprojekt. För del är följande mål aktuella: Mål 2: Insatser för förnyelse i områden som drabbats av eller hotas av industriell tillbakagång. Mål 3: Insatser för att minska långtidsarbetslösheten och underlätta för ungdomar och de som riskerar utslagning att komma tillbaka till arbetsmarknaden. Mål 4: Utbildning och kompetensutveckling av arbetskraft för att bättre klara produktionsförändringar inom främst industrin. Mål 5a: Insatser för att främja ett effektivare jord- och skogsbruk samt en rationellare fiskenäring. Mål 5b: Insatser för utveckling av landsbygdsområden. Mål 6: Insatser i de mest glesbebyggda områdena. Målen 2, 5b och 6 genomförs i geografiskt avgränsade regioner, medan målen 3, 4 och 5a kan genomföras i hela landet. I mål 2-områden bor knappt en miljon människor, i mål 5b-områden cirka 750 000 personer och i mål 6-områden cirka 450 000 invånare. Mål 2-områden i är: , Ångermanlandskusten, Bergslagen, och . Mål 5b-områden är: norra regionen, västra , sydöstra , och skärgården. Mål 6-områden omfattar hela och de mest glesbebyggda delarna av , , , , och . För att få del av dessa EU-medel krävs alltid svensk medfinansiering vilken varierar mellan olika program, oftast mellan . Flera program förutsätter dessutom en privat finansiering. Stöden är i allt för hög utsträckning detaljreglerade. Förenklingar i regelverken måste göras för att nå bättre lokal anpassning och därmed större effektivitet. Detta bör ges regeringen till känna. När det gäller så upplevs regelverket som krångligt. Därutöver överlappar områdena varandra. Till de olika strukturfonderna finns ett antal styrelser och kommittéer. Det råder stora oklarheter om vart den enskilde skall vända sig. Inte minst de mindre företagen känner av detta. Centralt beslutade regelverk upplevs som krångliga och stelbenta, vilket gör att många avskräcks. Misstankar om att stöden ibland kommit i fel händer eller motverkat sina syften kan inte avskrivas. Tillgodogörande av stöd får inte vara avhängigt att man lärt sig utnyttja stödsystemet maximalt. bör därför eftersträva enklare och klarare regelverk med färre nivåer. står EU-samarbetet inför betydande uppgifter. På väg in i nästa millennium skall den gemensamma budgeten för nästa femårsperiod förhandlas fram, jordbruks-, regional- och biståndspolitiken reformeras, den gemensamma valutan introduceras, Amsterdamfördraget förverkligas och kontakterna med länder utanför unionen intensifieras. anser att den och svenska institutioner inte tillräckligt väl förmått att göra medborgarna delaktiga i denna viktiga process. På den gemensamma jordbrukspolitikens och den gemensamma regionalpolitikens områden har den intagit ståndpunkter som på ett allvarligt sätt hotar förutsättningarna för levande regioner. När dessa ståndpunkter kombineras med krav på sänkt svensk medlemsavgift riskerar den dessutom att försena eller underminera förutsättningarna för ett brett stöd inom EU för den historiska utvidgningen. Det behövs mer av helhetssyn och en bättre förankring av den svenska Europapolitiken. Detta bör ges regeringen till känna. Den omfattande byråkrati som kännetecknar den svenska hanteringen av EU:s strukturfondsmedel har utsatts för en förödande kritik. Kommuner och landsting som söker samarbetsprojekt i hindras i sina ambitioner av den svenska byråkratin. Det är betecknande att något Interreg-program för ännu inte kunnat realiseras. Regeringen bör skyndsamt se över den nationella administrationen av . Ett annat stort problem är att EU:s biståndsprogram PHARE och TACIS är så sektororienterade att de i många fall blir omöjliga att nyttja för ett brett samarbete på och regional nivå. Dessutom är resurserna inom de horisontella programmen för bland annat vänortssamarbete, som administreras av kommissionen alltför knappt tilltagna, vilket gör att många goda projekt inte kan realiseras. ser det som alarmerande att förespråkar en minskning av resurserna för de horisontella stödprogrammen. Ett exempel på detta är stödet till vänortsverksamhet (Twinning) som föreslås mer än halveras i kommande års budget. fick fjorton svenska kommuner och kanske dubbelt så många stöd för att utveckla sitt vänortssamarbete, framför allt med de baltiska staterna. En minskning av anslaget skulle innebära ett hårt slag för den småskaliga verksamhet, som är av stor betydelse för kommuner. anser det vara hög tid för att agera inför stundande förhandlingar om gemenskapsbudgeten för perioden 20002006. bör verka för en offensiv gemensam regionalpolitik inom EU som syftar till att göra perifert belägna områden långsiktigt bärkraftiga och som särskilt tar fasta på gränsregionalt samarbete i unionens ytterområden. Detta bör ges regeringen till känna. Det är viktigt att i detta sammanhang får gehör för en inom EU gemensam Östersjöpolitik där ses som ett integrerat område i behov av en integrerad politik. är utomordentligt bekymrat över de ståndpunkter regeringen framför i sin till inskickade promemoria beträffande EU:s framtida regional- och strukturpolitik. En allt mer öppen och välfungerande inre marknad innebär många nya möjligheter för sysselsättning, företagande och tillväxt. Men en sådan marknad verkar också centraliserande. Därför behövs och kommer det att behövas en offensiv och gemensam regional- och strukturpolitik inom EU. Det behövs en solidarisk utjämningspolitik inom hela EU. Detta faktum förändras inte av att EU utvidgas till länderna i , inklusive . När regeringen förespråkar att budgeten för strukturfondspolitiken bör minska även med beaktande av medlemsutvidgningen brister denna position i trovärdighet. Menar regeringen att EU:s totala budget för regionalpolitik kan minskas trots att kanske upp emot tio nya länder kommer att omfattas av åtgärder? Både den socialdemokratiska regeringen och tar allt för lättsinnigt på EU:s solidariska utjämningspolitik, länder och regioner emellan. Dessa partier tycks inte förstå hur viktig EU:s regionalpolitik är för att utjämna skillnader och därmed skapa sammanhållning inom gemenskapen. Att ansluta till EMU, såsom en del partier vill, utan att öka medlen för regionalpolitiken leder till ökade geografiska klyftor. Därmed riskerar man en utveckling med mindre sammanhållning inom EU och risken för att EU krackelerar. konstaterar i sin Agenda 2000 att ekonomisk och social sammanhållning måste förbli en politisk prioritet inom EU. Utvidgningen gör sammanhållningen ännu viktigare. Kommissionen anser att resurserna för strukturåtgärder bör uppgå till 275 miljarder ecu för perioden 20002006, varav de nuvarande 15 medlemsländerna bör konsolidera sin andel till 210 miljarder ecu. Detta innebär att det genomsnittliga årliga anslaget för unionens 15 nuvarande medlemsstater kommer att ligga något års nivå. delar kommissionens bedömning att de nuvarande sju målen torde kunna minskas. För detta talar effektivitetsskäl och en strävan att minska administrationen och öka insynen. Det avgörande är att satsningarna når de områden där stöden behövs och även gör störst nytta. Det finns ingen anledning att som regeringen helt knyta möjligheten att erhålla medel från strukturfonder och gemenskapsinitiativ till nationella stödområden. Av särskild vikt är att de områden som är föremål för mål 6-stöd i likvärdig utsträckning kan erhålla stöd. På samma sätt får inte en omdefiniering av målen innebära att förutsättningarna för att områden som omfattas av mål 2 och 5b försämras. Även fortsättningsvis bör dessa områden ha möjlighet att erhålla stöd. Vidare bör stöden koncentreras till de mest utsatta områdena. Detta bör ges regeringen till känna.