mot · GL02Sk1 · 1997-10-01 00:00:00 — med anledning av prop. 1996/97:154 Kapitalförluster och organisationskostnader vid beskattningen, m.m. Förlust av kontanta medel i näringsverksamhet I propositionen förslås bl.a. att avdragsrätt införes vid förluster av kontanta medel i näringsverksamhet på grund av brott. Detta är en välkommen ändring, då företagare vägrats avdrag vid inkomstaxeringen för förluster som uppkommit genom stöld av kontanta medel. De nu gällande skattelagarna är på detta område orättvisa och uppenbart stridande mot en allmän rättsuppfattning. Förslaget innehåller dock skrivningar som inte är tillräckligt långtgående. I anvisningarna till 23 § KL föreslås: Har förlusten av kontanta medel uppkommit genom stöld eller rån, medges inte avdrag med större belopp än vad som motsvarar sedvanligt innehav av kontanter i verksamheten, såvida särskilda skäl inte föreligger. Det är ur rättsäkerhetssynvinkel inte bra att ha en sådan skrivning, som innebär att det slutligen blir fråga om en tolkning hos myndigheten om vad som är sedvanligt. I propositionen anges att bedömningen måste ske från fall till fall. Detta är enligt vår uppfattning olämpligt. Det finns ingen anledning för myndigheterna att göra en bedömning huruvida företagaren har mer kontanter än sedvanligt i förvar vid ett rån eller en stöld. Det verkligen relevanta är att konstatera om det varit stöld eller rån, den uppgiften svarar polisen för. Sedan ankommer det på den skattskyldige att visa hur mycket kontanter som fanns i förvar vid den aktuella tidpunkten. Det är den objektiva skadan, och någon prövning huruvida den är större eller mindre än vad som skulle kunna betecknas som sedvanligt är i sig obehövlig. Dessutom föreskriver försäkringsbolagen mycket detaljerat hur mycket kontanta medel som får förvaras på ett driftsställe och även vilka säkerhetsföreskrifter som gäller för förvaringen. Att myndigheten utifrån någon allmän uppfattning skulle kunna ange hur mycket kontanta medel en företagare bör ha i kassan är inte lämpligt. Avdragsrätten för förluster bör således inte begränsas. I utredningen och organisationskostnader vid beskattningen (SOU 1953:137) föreslogs en presumtionsregel, som skulle stadga att kravet på att visa förlustens storlek och karaktär skulle anses vara uppfyllt om försäkringsersättning utbetalats på grund av brott. Detta är en enkel regel, som skulle underlätta för alla parter att bedöma skadans omfattning. Regeringen instämmer också med utredningens slutsatser, men ändå följs inte utredningens förslag. Regeringen anser att en presumtionsregel skulle kunna ge incitament att begå försäkringsbedrägeri och att lagstiftningen inte skall ge sådana impulser. Vi anser att man alltid skall sträva efter förenklingar, som underlättar för såväl myndighet som för den skattskyldige. Om försäkringsersättning med anledning av en stöld eller ett rån utbetalats har den varit föremål för en omfattande bevisprövning hos försäkringsbolaget. Denna prövning gör bolaget i eget intresse, man är givetvis inte intresserade av att betala mer än vad som verkligen kan bevisas vara skadan. Försäkringsbolagens bestämmelser hur kontanta medel skall förvaras och transporteras är också mycket detaljerade och borde vara helt tillfyllest även för skattemyndigheten. Slutligen, försäkringsbedrägeri är ett mycket allvarligt brott, som kan föranleda upp till fängelse. Om bedrägeriet klassas som grovt kan fängelsestraffet bli . Vi förutsätter att försäkringsbolag, polis, åtalsmyndigheter och domstolarna har de resurser som krävs för att beivra försök till försäkringsbedrägeri. Eftersom rädslan för att presumtionsregeln skulle kunna ge impulser till försäkringsbedrägeri är det enda motiv som regeringen anför för att inte följa utredningens förslag, och detta, enligt vår uppfattning, inte kan vara tillräckligt för att hindra en i övrigt enkel och praktisk lösning, anser vi att på denna punkt skall följa utredningens förslag. Direktavdrag för bolagsbildningskostnader skall inte heller framöver vara avdragsgilla. Kostnaderna för att bilda ett bolag kan vara ganska omfattande och de är till sin natur helt nödvändiga för att verksamheten i bolaget kan starta. I våra grannländer , och är sådana kostnader direkt avdragsgilla. I , där samtliga politiska partier talar om nödvändigheten av att nyföretagandet stimuleras, borde samma avdragsrätt införas. Det är framför allt de mindre företagen som drabbas, då startkostnaderna är ungefär de samma för bolag av olika storlekar. En avdragsrätt skulle knappast märkas i statens inkomster. Vi yrkar därför att bolagsbildningskostnader i fortsättningen skall vara avdragsgilla. När ett bolag ökar eller nedsätter det egna kapitalet, skall detta fortsättningsvis vara avdragsgillt. Skillnaden mellan själva bolagsbildningen och en utökning av aktiekapitalet är subtil. Även om man kan resonera som regeringen gör i propositionen om den skilda karaktären mellan bildandet och en nyemission, så kvarstår frågan hur den politiska viljan att få fler företag manifesteras genom att förvägra avdragsrätten för bildandet. Till yttermera visso föreslås i propositionen också att kostnader i samband med fusioner enl 14 kap. ABL skall göras avdragsgilla. Detta är också bra, men återigen framstår vägran att medge avdrag för bildande av bolag som svårförståelig. Med hänvisning till det anförda hemställs att avslår regeringens förslag i den del det avser begränsning av avdragsrätten för förluster av kontanta medel genom brott i enlighet med vad som anförts i motionen, att beslutar införa en presumtionsregel för de fall då försäkringsersättning utgår i enlighet med vad som anförts i motionen, att beslutar att kostnader i samband med bildande av aktiebolag skall bli avdragsgilla i enlighet med vad som anförts i motionen.