mot · GL02So285 · 1997-10-06 00:00:00 — Signaler tyder på att utsatta ekonomiska grupper väntar alltför länge, eller helt enkelt låter bli att besöka sjukvården, p.g.a. för höga patientavgifter. Dålig ekonomi kan också tvinga människor till att avstå från utskrivna mediciner. Patientavgifter inom primärvården skall vara låga eller inte förekomma alls. För barn och ungdomar upp till och med skall primärvården dock alltid vara avgiftsfri. Även distriktsvården skall vara avgiftsfri medan patientavgiften till specialistvård kan vara högre än till primärvård. Fördelen med differentierad taxa är att man får ett styrmedel över patienternas val av vårdnivå. Taket för högkostnadsskyddet skall vara en nationell fråga, men varje landsting bör självt få konstruera utformningen av sitt högkostnadsskydd. Läkemedelskostnaderna bör knytas till landstingen så att det blir en huvudman för allt högkostnadsskydd, och så att kostnaderna kan hållas nere och nyttan med medicineringen följas upp. Läkemedelskommittéernas betydelse kommer att öka i och med den nya läkemedelsreformen. Här är det viktigt att uppmärksamma att även privatläkarna engageras. En överenskommelse bör kunna träffas om att apoteken kan byta ut ett dyrt läkemedel mot ett billigare alternativ. Detta har prövats med framgång i vissa landsting, t ex . Omläggningen av läkemedelsreformen i syfte att de som sällan är sjuka kommer att få betala mer för de första recepten, kan komma att innebära olägenheter för betalningssvaga grupper. Därför är det viktigt att betalningssystemen utformas så att de som är mest beroende av sin medicin inte skall behöva avstå p.g.a. brist på kontanter. Ev. kan man överväga om inte landstingen bör gå in och ta kostnaden i förväg för utsatta grupper och ge dem frikort direkt. En viktig roll som sjukvårdens förlängda arm spelar apoteken. Vi anser det vara ett viktigt nationellt mål att distributionen av läkemedel fungerar på ett bra och rättvist sätt i hela landet med likadan prissättning. Därför motsätter vi oss på det bestämdaste Apoteksbolagets planer på att lägga ner ett flertal apotek i periferin. Det finns andra besparingsmöjligheter som är betydligt bättre. Den starka svenska läkemedelsindustrin och den medicintekniska industrin är exempel på hur den svenska välfärdsmodellen fungerar: en väl utbyggd, offentligt finansierad sjukvård av hög kvalitet och tillgänglig för alla medborgare. Den är en kraftkälla för det svenska näringslivets utveckling och fungerar dessutom som en magnet, som drar utländska företagsetableringar till . Relationen sjukvårdläkemedelsindustri är emellertid inte problemfri. står också läkemedelsindustrin för en stor del av fortbildningen för läkarkåren. Det finns därmed en risk att inriktningen inom utbildning och forskning går deras ärenden i stället för att se till patienternas och samhällets behov. Därför skall deras styrande roll granskas samt roll förstärkas och kompletteras med regionala läkemedelskommittéer där dessa saknas. En viktig uppgift är också att se över prissättningen på läkemedel. När ett läkemedel blir en kommersiell succé bör priset på detta kunna sänkas till en skälig nivå. Privatvården är dyr för en del landsting där den tidigare fria etableringsrätten fått stort genomslag. De köp- och säljsystem som många landsting har arbetat med har också ökat privatiseringen. Det har gjort att landstingens egen verksamhet har blivit lidande då resurserna inte har räckt till. Det blir också självfallet kostnadsdrivande om man skall administrera två parallella ekonomiska system inom en och samma organisation. Det finns också vissa betänkligheter till de senaste årens ansträngningar från borgerligt håll att idealisera privatvården och ge den ett ideologiskt egenvärde. Sanningen är ju den att läkaryrket i likhet med nästan alla andra hantverksyrken genomgått en naturlig proletarisering i och med att de kapitalinvesteringar som krävs för att utföra yrket på ett bra sätt blivit så stora. I stället för att anamma den naturliga ekonomiska utvecklingen där läkaren arbetar i team på vårdcentraler och sjukhus försöker de borgerliga partierna vrida utvecklingen tillbaka och tvinga in läkarna i en sorts företagarroll som är passé. Vi är dock inte lika ideologiskt låsta som vissa borgerliga ideologer. Vi menar att privatvård och andra alternativa vårdformer kan vara ett komplement till den samhälleliga sjukvården, men den får inte bli så dyr och exklusiv så att den endast är tillgänglig för dem med god ekonomi. Behov och nytta med privatvård/alternativa vårdformer måste ställas i relation till de resurser landstingen har. Det skall finnas en öppenhet för att ta in alternativ i landstingens verksamhet då behovet från patienterna är stort och nyttan av alternativa vårdformer är tydlig. Samverkansavtal bör vara den naturliga lösningen för att balansera patientens (och den enskilde vårdgivarens) krav på valfrihet och skattebetalarnas krav på kostnadseffektivitet. 14.1 Förhindra att vårdpersonal går ut i arbetslöshet Sjukvårdens del av samhällsekonomin minskar. Nedskärningarna innebär till största delen att vårdpersonal blir arbetslös. Arbetsbelastningen på den kvarvarande personalen ökar. Ökad arbetslöshet leder också till minskad livskvalité och risk för att människors hälsa försämras. Vi vill inte se fler nedskärningar inom vården. Tvärtom tycker vi att sjukvården gärna kan få större resurser i det framtida samhället. Den innehåller alla beståndsdelar som kännetecknar s k framtidsbranscher: hög kompetens och kunskapsinnehåll, serviceinriktad och tjänstebetonad samt efterfrågad och uppskattad av allmänheten. Vore den marknadssatt skulle värdet vara högt. Omvårdnadsarbetet har kraftigt försämrats av 1990-talets nedskärningar. Här finns mycket att utveckla, såväl i det dagliga arbetet som inom forskningen. En omvårdnadspolicy måste utvecklas och statusen för omvårdnadspersonalen höjas. Om inte detta sker finns risk för att hälso- och sjukvårdsorganisationen raseras. Metoder måste utvecklas för att tydliggöra omvårdnad ur ett hälsoekonomiskt perspektiv. Omvårdnadsinsatser bör prioriteras högre i budgetarbetet och likaså redovisas i budgetuppföljningar. Hälso- och sjukvården spelar på många håll i landet en mycket stor regionalpolitisk roll. Avvägningen mellan rena sjukvårdspolitiska insatser och regionalpolitik bör därför tydliggöras på ett bättre sätt än . På så sätt skapas förutsättningar för att fatta så riktiga beslut som möjligt när det t ex gäller sjukhusstrukturen i ett län. För att minska arbetslösheten måste nya ekonomiska grepp tas. En större helhetssyn runt ekonomin måste skapas. Pengar från landsting, försäkringskassa, a-kassa, AMS, arbetslivsutveckling (ALU) och olika sysselsättningsgarantier måste samordnas för att skapa ekonomiska möjligheter för bibehållen arbetsstyrka inom vården. Arbetsrättslagstiftningen får dock inte sättas ur spel när åtgärder söks för att minska arbetslösheten. Medelåldern bland vårdpersonalen blir allt högre och arbetsmiljön blir allt sämre, vilket innebär en allvarlig risk för kompetensuttunning, som de yngre får allt svårare att få arbete inom vårdyrket. Förkortad arbetstid är en av åtgärderna för att lösa arbetslösheten. Så även inom hälso- och sjukvården. Vi kommer även fortsättningsvis att arbeta för att lokala och regionala försök med förkortad arbetstid genomförs. Vi vill också minska övertidsuttaget. 14.2 Uppvärdera lönerna i vården Landstingen är en av de största arbetsgivarna för kvinnor i . De måste därför erkänna och peka på de orättvisa löneskillnader som finns mellan kvinnor och män, samt arbeta aktivt med jämställdhetsfrågor och för att lika lön för lika arbete uppnås. Ett sätt är att jämföra (arbetsvärderingssystem) med liknande arbeten inom andra sektorer i samhället. Det är också ett måste att detta sker i nära samarbete med de fackliga organisationerna. 14.3 Fördela makten inom vården mer jämlikt Sjukvården är fortfarande mycket hierarkisk. Läkarens makt är stor. vill att även andra yrkesgrupper än läkarna skall kunna få ta administrativt ansvar. Det medicinska ansvaret ligger alltid på den som utför behandlingen och detta står inte i konflikt med att det finns någon annan personalkategori med ett administrativt ansvar. Statusen på vårdyrken måste höjas. Lönerna för dessa yrken står inte i relation till utbildning och ansvar. Samläsning mellan olika utbildningar inom vården och vårdlag är andra sätt att komma åt hierarkiska system inom vården. Vi vill fortsätta integrationen av de medellånga högskoleutbildningarna (sjuksköterske- och socionomutbildningen) i den statliga högskolan. På så sätt kan en hög kvalitet hållas runt om i landet även om antalet studieorter kan behöva reduceras. De regionala högskolorna måste förstärkas. Forskning måste föras ut till dem och möjlighet till distansutbildning bör utökas genom kommunala Lärcentra runt om i landet. Allmänutbildningen bör göras mer individuell så att eleverna själva kan påverka sin studieplan i högre grad. Specialistutbildningen måste spridas runt om i landet så att respektive landsting kan påverka vilken utbildning som skall ges. Vi menar att alla program på gymnasieskolan skall skötas av en och samma huvudman. Utbildningsprogrammen för vård och omsorg kan därför med fördel föras över till primärkommunerna. Den icke-medicinska forskningen vård och omsorg behöver byggas ut. Dess inriktning måste vara alla människors möjlighet till en god hälsa. Folkhälsovetenskaplig forskning skall alltså prioriteras. FoU-verksamheten måste utveckla mål och metoder för det förebyggande arbetet att minska de sociala och klassmässiga skillnaderna i ohälsa. Ökade ansträngningar behövs för att förklara och förhindra den negativa hälsoutvecklingen bland kvinnor, speciellt kvinnliga arbetare och invandrare. För att detta skall uppnås måste samhället ta på sig ett betydligt större ansvar för att nödvändiga resurser finns. Detta ansvar måste också vara uthålligt och ge forskningen tid. Medelstilldelning får inte heller bli beroende av tillfälliga nycker, eller av politisk kortsiktighet. Forskningen kan med fördel bedrivas i kliniska miljöer, dvs ute på fältet. På så sätt kan också kompetensen höjas för baspersonalen. Den medicinska forskningen har givetvis sitt egenvärde som kunskapskälla och som grund för sjukvårdens utveckling. Den har också en avgörande betydelse för det svenska näringslivets utveckling och förnyelse i en mera kunskapsintensiv riktning. Det är därför viktigt att medicinsk forskning även i fortsättningen får generösa resurser och goda möjligheter att utvecklas i samspel med den offentliga sjukvården. är det angeläget att staten använder sina styrmedel för att stimulera forskningen på sådana områden som är av stor betydelse för folkhälsan, t ex när det gäller kvinnosjukdomar och nya typer av sjukdomar som utvecklas under nya samhällsförhållanden. Eftersom den medicinska forskningen ständigt aktualiserar grundläggande etiska frågeställningar är det nödvändigt att möjligheterna till dialog mellan forskarna och allmänheten förstärks. Möjligheten att noga följa forskningens frontlinje, för att tidigt upptäcka nya potentiella etiska konflikter, måste också förstärkas. Det måste skapas ett väl fungerande, demokratiskt förankrat system för forskningsetisk granskning. Sjukvård för flyktingar och asylsökande Ett mycket allvarligt problem för flyktingar och asylsökande som håller sig gömda gäller tillgången till sjukvård. De vågar inte anlita sjukvården eftersom vårdgivaren ofta vänder sig till för att ta reda på vem som svarar för betalningen. larmar då polis som griper vederbörande. Också aborter och förlossningar genomförs i hemlighet under svåra förhållanden för att undvika risken att gripas. Erfarna barnmorskor säger att det bara är en tidsfråga innan det första dödsfallet inträffar i samband med en sådan abort eller förlossning. Denna fråga måste lösas omgående. En möjlighet kan vara att göra sådana förändringar i sekretesslagen att den som behöver vård inte riskerar att tas i förvar och avvisas. kan det bli aktuellt med att införa ett remissförfarande, där pediatrik, gynekologi och psykiatri är undantagna. Primärvården skall annars på lång sikt vara ett naturligt förstahandsalternativ. Detta skall inte framtvingas genom tvång. Det är bättre att använda andra instrument, t ex information och differentierade vårdtaxor. Patientens ställning är svag i dagens Sjukvårdssverige och den behöver förstärkas. Vi vill inte ha en rättighetslag av den typ de har i eftersom den lätt blir kostnadsdrivande och drar resurser från den egentliga vården. Den skyldighetslag som vi har i , där kommuner och landsting tvingas tillhandahålla sjukvård efter förmåga, har också sina svagheter. Patienten kommer i kläm när resurserna sinar och köer, stress och dåligt bemötande ökar. Det finns i vårt system ett givet samband mellan patientens ställning och tillgängliga resurser. Oavsett detta menar vi dock att det inom givna ramar går att stärka patientens ställning: dels kan vi samla den splittrade lagstiftning som rör patienterna till en överskådlig patientlag, dels kan vi upprätta ett patientombudsmannasystem, eventuellt i form av patienternas förtroendemannaråd, som på ett partiskt sätt kan ta till vara patienternas intressen. En tredje åtgärd som också är absolut nödvändig är att förstärka patientförsäkringen som är alltför otillräcklig för att leva upp till sitt namn. Det har förekommit en mängd trender inom sjukvården där olika s k styrsystem har lanserats. Det har t ex varit beställar- och utförarsystem, köp- och säljsystem, DRG, olika s k modeller m m. Gemensamt för dem alla är att man velat föra in ekonomiska incitament i vården men resultaten har oftast blivit ekonomiska fiaskon. Vad man inte har insett är att det gamla traditionella styrsystemet, med folkvalda politiker som fördelar resurser efter bästa förmåga, har stora ekonomiska fördelar jämfört med s k professionell styrning. Politiker kan se helheten på ett helt annat sätt än vad företrädare för den s k professionen kan göra. Dessutom kan de skapa legitimitet åt både populära och obekväma beslut, de kan vara både hjältar och spottkoppar, ibland på samma gång. Vi menar att även fortsättningsvis bör sjukvården styras på ett demokratiskt sätt med folkvalda politiker som ytterst ansvariga, och vi avvisar de mer eller mindre märkliga ekonomiska experiment som förekommit i svensk sjukvård . Däremot välkomnar vi den senaste trenden som säger att sjukvården skall vara kunskapsstyrd. Patienternas förväntningar, nya kunskaper och goda resurser kan skapa en bra grogrund och drivkraft för den högklassiska svenska sjukvård vi vill se. Men den skall vara demokratiskt styrd för att garantera allas rätt till en bra sjukvård. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ökade resurser till hälso- och sjukvården i enlighet med budgetförslag, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att hälsan är en klass- och könsfråga, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utvecklingen av primärvården, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om det förebyggande arbetet i vården, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en bibehållen tandvårdshälsa, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en bättre äldreomsorg, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om den psykiatriska vården, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rättvisare avgifter inom äldreomsorgen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rehabiliteringsverksamheten, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om funktionshindrade och lättillgängligheten, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om hjälpmedel till funktionshindrade, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ambulansverksamheten, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om patientavgifternas differentiering, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om minskad arbetslöshet bland vårdpersonalen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utbildning av personalen inom vården, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av forskning inom sjukvårdsområdet, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att på ett tidigt stadium upptäcka etiska konflikter, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om flyktingars och asylsökandes situation inom hälso- och sjukvården, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av ett utökat remissförfarande, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en patientlag, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av styrsystem inom sjukvården.