mot · GL02U202 · 1997-10-06 00:00:00 — Uppgörelserna med det förflutna genom syftar till att genom att bringa klarhet förhindra upprepning och läka såren och inte till vedergällning. Arvet från apartheid är tungt. Det var inte bara de mänskliga rättigheterna som kränktes. Den stora majoriteten av landets befolkning förvägrades rimliga utvecklingsmöjligheter. Rätten att äga jord, starta företag, utbilda sig, välja yrke och anställning var starkt begränsad. Arbetsmarknaden, bostadsmarknaden, utbildningen och de flesta andra samhällsområden var genomreglerade. För den stora majoriteten av landets befolkning påminde situationen i väsentliga avseenden om den i . Avreglering, privatisering och stabilisering är en huvudinriktning för den ekonomiska politiken. Apartheidtidens många statsmonopol bryts upp och privatiseras. Bland annat skall flera fängelser privatiseras. En övertung och byråkratisk offentlig sektor skall minskas och få ändrad inriktning. skall minskas med över 100 000 tjänstemän. Skattetrycket, främst bolagsskatten, skall bringas ner. Parallellt med detta skall budgetunderskottet och inflationen minskas. Särskilt viktigt är att etablera en rättsstat, vilket liksom i är svårt när statsmakten tidigare saknade moralisk legitimitet. Den stigande kriminaliteten utgör ett mycket allvarligt samhällsproblem. Kan inte den bringas under kontroll, hotas utvecklingen allvarligt, främst i storstadsområdena. Särskild prioritet har breddningen och kvalitetsförstärkningen av den grundläggande utbildningen, så att alla barn och ungdomar får en god grundutbildning. Erfarenhetsmässigt är det den i särklass viktigaste satsningen ett u-land kan göra. Den sydafrikanska regeringen betonar att landets utveckling måste ske av egen kraft. Utländska biståndsinsatser begränsas till högst en halv procent av BNP och dirigeras till en särskild fond. Syftet är att se till att statsmakten inte görs biståndsberoende, utan att biståndet används till framförallt kunskapsöverföring. av isolering av finns ett stort behov att ta till sig internationella erfarenheter på samhällslivets alla områden. integreras nu i världsmarknaden och i det regionala samarbetet. Öppenhet och konkurrens bryter upp apartheidårens inkrökta föreställningar och samhällsstruktur. Genom dominerande roll med uppåt hälften av samlade ekonomi har landets utveckling stor betydelse för andra länder i regionen. Samarbetet inom SADC och frihandelsavtalet med kan ge goda förutsättningar för hela regionens utveckling om är berett att ta på sig den regionala ledarroll som alla hoppas på. 10 Den svenska biståndspolitiken Europeiska unionen och har ett ansvar för att utrota fattigdomen, för att främja snabba utveckling och att ge dem möjlighet att skapa en god levnadsstandard för sina medborgare. Den viktigaste uppgiften är att främja ett öppet handelssystem och en snabbt ökad världsmarknad. Därigenom kan också svaga integreras i världsekonomin med de viktiga utvecklingsimpulser som detta medför. Den isolering och inåtvändhet som har präglat de flesta kan därmed brytas. En öppen världshandel kan ge påfrestningar i de utvecklade industriländerna. Hård konkurrens medför ökat krav på omställningar. Jordbrukspolitiken kan inte ha kvar höga skyddsnivåer. Frihandeln är det viktigaste bidrag som i-världen kan ge till utvecklingsländernas ansträngningar. Det öppna internationella handelssystemet och dess institutioner, främst WTO, IMF och , måste stödjas. Frihandeln skall värnas och öppen eller dold protektionism motarbetas. Inte sällan döljs protektionistiska strävanden i idealistisk form. Omsorg om mänskliga rättigheter, miljö eller arbetstillfällen har fått utgöra motiv för att avbryta eller minska importen från fattiga länder, när i stället ett friare internationellt utbyte skulle ha skapat impulser till en bättre utveckling. Det är naturligt att investeringskapital från i-länderna söker sig till . Det kan ge viktiga bidrag till fattigdomsutrotningen. Av särskild betydelse är direktinvesteringarna som erfarenhetsmässigt medför den största kunskapsöverföringen och har den största effektiviteten i förhållande till insatta resurser. Internationella normer för mänskliga rättigheter, rättsstaten och demokratin måste bättre efterföljas. Inom FN, i regionala organisationer med bilaterala kontakter bör mänskliga rättigheter och demokrati särskilt beaktas. bör spela en mer aktiv roll i utformningen av EU:s bistånd inte minst inför nästa Loméförhandling. FN och dess specialorgan har viktiga uppgifter för att främja internationellt koordinerade insatser på utvecklingsområdet. Mathjälp vid svältkatastrofer, omhändertagande av flyktingar, samordnat utrotande av sjukdomar och gemensam normsättning är exempel på detta. En särskilt viktig roll har Bretton Woods-institutionerna när det gäller att utforma utvecklingsstrategier och föreslå stöd och hjälp för att skapa en hållbar ekonomisk utveckling. Att byta bistånd mot utveckling och att noga utvärdera effekter är framgångsrikt. De krav som och på asiatiskt initiativ ställer har starkt stimulerat utvecklingen. Bistånd vid katastrofer är ofta av livsavgörande betydelse. Särskilt viktig är samordning mellan olika biståndsgivare så att den gemensamma insatsen får den bästa effekten. Ökad beredskap till snabba insatser, bättre mekanismer för samordning samt planering för avveckling när insatserna inte längre behövs, är en väsentlig del av katastrofbiståndet. Särskild varsamhet bör iakttas med långvarigt livsmedelsbistånd så att landets egen produktionsförmåga inte slås ut. Fria och frivilliga organisationer gör goda insatser, särskild vad gäller kunskapsöverföring. Personligt engagemang, egna arbetsinsatser och lokal erfarenhet gör att ett sådant bistånd har en betydligt större betydelse än den formella ekonomiska volymen. Via dessa organisationer når vi direkt ut till de behövande befolkningarna, utan att gå omvägar över statsapparaten. De har också ofta det folkliga stöd här hemma som är viktigt för biståndsviljan. En större del av insatserna bör därför slussas denna väg. är det viktigt att de fria organisationerna verkligen behåller sin karaktär. Varsamhet med offentliga biståndsmedel till frivilliga organisationer och krav på egeninsatser måste iakttas så att inte sådana organisationer riskerar att omvandlas till en förtäckt statsfinansierad biståndsbyråkrati. För traditionella ideellt präglade organisationer är detta normalt inget problem. Det vore däremot olyckligt om särskilda organisationer bildades i syfte att leva på statliga biståndsmedel. Skuldavskrivningar är befogade i lägen där en demokratisering har skett och en ny utvecklingsvänlig regim har tagit över efter tidigare förtryck och utvecklingshinder. Vid sådana systemskiften som t.ex. har skett i men också på åtskilliga håll i u-världen, kan en ny utvecklingsinriktning slippa bära på alltför kraftiga bördor av det förgångnas misstag. Stor varsamhet bör dock iakttagas så att inte mer kosmetiska regimskiften framställs som systemskiften. Förslagenheten kan vara stor för korrupta regimer att genom nya ansikten, nya partier och nya program tillskansa sig biståndsmedel. Detta bör förhindras. Skuldavskrivning i övrigt är mycket problematiskt. Det ger utrymme för en ny upplåning som snarare kan riskera att förstärka utvecklingshindren. Ofta har nämligen upplåning skett inte i tider av hårda påfrestningar utan av stora inflöden av oljeinkomster eller biståndsmedel. Åtskilliga av de hårt skuldsatta länderna har i praktiken använt biståndsflödena som ett slags säkerhet för en oetisk upplåning. Kraftig upplåning kan vara befogad i ett skede med kraftiga investeringar. Huvuddelen av en sådan upplåning bör dock ske privat på kommersiella villkor och inte av statsmakten. Undantag får dock göras för den typ av infrastruktursatsningar som statsmakten måste svara för. I framgångsrika har statsmakten sällan en stor utlandsupplåning. Den ligger i stället inom ramen för näringslivet och blir då föremål för den kreditgranskning som är så viktig för en hälsosam ekonomi. För länder som har ett stort kapitalinflöde via direktinvesteringar och andra privata satsningar är det angeläget att dra ner biståndsflödena. I sådana för investeringar attraktiva länder är absorbtionsförmågan ofta ansträngd vilket gör att biståndstillförseln kan anstränga redan knappa resurser och tränga ut mer angelägna satsningar. Biståndet till statsmakten bör behandlas med särskild varsamhet. De samlade biståndsflödena till ett u-lands statsmakt bör knappast överstiga av BNP. Inom denna ram ryms gott och väl satsningar på en grundutbildning och en grundläggande hälsovård för alla. Den samlade offentliga konsumtionen i ett fattigt u-land under stark tillväxt ligger erfarenhetsmässigt just kring . De egna genererade skattemedlen kan därutöver med fördel satsas i kapitaluppbyggnaden för vägar, vatten och avlopp. Energiproduktion, telesystem och liknande bör finansieras kommersiellt. Biståndet till statsmakten måste inriktas på de mest prioriterade sektorerna samt kunskapsöverföring på strategiskt viktiga områden. Mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstat och arbete mot diskriminering, uppbyggnad av marknadsekonomins regler och institutioner liksom kunskap om naturvård och miljöhänsyn är exempel på det . Kunskapsutbytet bör kunna ske också med andra länder än enbart . För många finns det större erfarenheter att hämta från andra mer framgångsrika . Triangelsamarbete mellan , ett afrikanskt land och framgångsrika f d som t.ex. och bör prövas. Särskilda insatser kan också vara påkallade vad det gäller hiv/aids. I vissa regioner kan detta närmast vara att betrakta som preventivt katastrofbistånd. Vi kan stå inför en enorm såväl social som ekonomisk katastrof om inte de nya medicinerna också görs tillgängliga i tredje världen. , EU och resten av den utvecklade världen har här ett stort ansvar. Systemet med landramar bör avvecklas till förmån för avtalsbundet samarbete. I avtalen bör strikta villkor vad gäller korruption, redovisning och effektivitet dras in. Det får inte inträffa att bistånd i praktiken gynnar korruption genom släpphänt hanterande. Från vissa håll kommer alarmerande rapporter om just detta, inte minst vad gäller det s.k. importstödet. Noggranna rapporter om läget för mänskliga rättigheter och demokrati i samarbetsländer bör utarbetas och redovisas före beslut om biståndssamarbete, senast i samband med att budgetpropositionen avlämnas. Bistånd får inte utbetalas till statsmakter som grovt och systematiskt kränker mänskliga rättigheter och utövar förtryck mot sina medborgare. Allvarlig korruption skall också utesluta bistånd. Bistånd skall vara effektivt. S.k. utgiftsmål där måluppfyllelsen består i att anslagna medel utbetalats leder sällan till detta. Själva biståndets idé hjälp till självhjälp innebär också att biståndet successivt skall avvecklas när fattigdomen utrotas. En annan svaghet med procentmål är att de urholkas av inflation och devalveringar. En procent av vår BNP är bara hälften av vad den var , räknat i biståndsvalutan dollar. Utgiftsmål frestar också till att fylla ramanslagen med irrelevanta eller för biståndet artfrämmande inslag. Det gäller nu att i stället skapa effektivitetsmål minskat antal fattiga, antal flickor som fått grundläggande utbildning, antal hushåll som fått rent vatten etc. Man skall kunna mäta vad man gör.Världsbanken och UNDP går äver till sådana mål. Vi vidhåller vårt mångåriga krav på ett från Sida oberoende utvärderingsinstitut. Biståndet skall med en FN-formulering vara oljan i motorn, inte bensinen i tanken. Kraven på effektivitet i biståndet innebär inte ett minskat ansvarstagande för fattigdomens avskaffande, utan tvärtom en snabbare måluppfyllelse. är den del av världen där fattigdomen fortfarande ökar. Därför bör svenska biståndsinsatser allt mer koncentreras dit. har det sammanhållna ansvaret för relationerna till samarbetsländerna och till internationella organisationer och bör därför svara för den centrala funktionen för utvecklingssamarbetet. För all framgångsrik verksamhet krävs förtrogenhet med de villkor under vilka verksamheten sker. Att i en i-landsmiljö bestämma inriktningen på biståndet är erfarenhetsmässigt svårt. Därför bör en särskild enhet med inriktning på fattigdomsavveckling, mänskliga rättigheter och demokratiutveckling förläggas till södra , där huvuddelen av de svenska biståndsinsatserna sker. Därigenom kan verksamheten utformas i den afrikanska miljön. Det programinriktade biståndet bör successivt koncentreras på , medan bistånd till andra delar av världen främst bör ske via det multilaterala systemet och via EU. Den statliga egenregiverksamheten i biståndsarbetet bör successivt ersättas av projektupphandling. Därmed undviks en fast och oflexibel statlig biståndsbyråkrati. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att biståndet skall främja en uthållig snabb tillväxt med snabb utrotning av fattigdomen som övergripande mål i enlighet med vad som anförts i motionen, att beslutar att rättsstaten, respekt för mänskliga rättigheter, demokrati och marknadsekonomi är centrala målsättningar i samarbetet med biståndsländerna i enlighet med vad som anförts i motionen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att måste värna frihandeln genom att inom EU och WTO ständigt arbeta för lägre tullar och avskaffande av handelshinder,1 att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att det multilaterala biståndet i huvudsak bör kanaliseras genom FN och Bretton Woods-institutionerna samt UNHCR, att beslutar att frivilligorganisationerna bör få en utökad roll i biståndet i enlighet med vad som anförts i motionen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att skuldavskrivningar inte får ske så att misshushållning och korruption främjas, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att biståndet bör dras ner i länder med stort kapitalinflöde genom direktinvesteringar och andra privata satsningar för att inte överanstränga absorptionsförmågan eller tränga undan produktiva satsningar, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att biståndet till ett u-lands statsmakt normalt inte bör överskrida av landets BNP, vilket väl täcker kostnaden för grundläggande utbildning och hälsovård för alla, att beslutar att triangelsamarbete bör prövas mellan , ett afrikanskt land och ett f.d. u-land som framgångsrikt utrotat fattigdomen i enlighet med vad som anförts i motionen, att beslutar att systemet med landramar avskaffas till förmån för avtal, där strikta villkor vad gäller korruption, effektivitet och demokratiutveckling uppställs i enlighet med vad som anförts i motionen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att bör ha det centrala ansvaret för utvecklingssamarbetet och relationerna till samarbetsländerna och internationella organisationer och erhålla resurser härför, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att utformningen av biståndet bör ske i u-landsmiljö.