mot · GL02K216 · 1997-10-06 00:00:00 — Alla de olika gemenskaperna i ett samhälle har sina specifika mål och uppgifter, ett gemensamt gott ändamål för medlemmarnas samverkan. Det är uppenbart att det krävs någon form av auktoritativ koordination så att inte kollisioner uppstår mellan dessa gemenskapers strävanden, och så att de kan erhålla stöd i lämplig form när så behövs. Där de olika gemenskaperna strävar efter sitt specifika goda är det viktigt att inte allas gemensamma goda glöms bort. Det är när en gemenskap inte beaktar detta som den degenererar till ett så kallat särintresse. Detta konstaterande görs bl a i skrift Gemenskaperna och det gemensamma bästa (skriftserie, 1996). Resonemangen nedan är i stort hämtade från denna skrift. Detta allas gemensamma goda, eller som det oftast kallas, det gemensamma bästa är det specifika objektiva ändamålet för den politiska samhällsgemenskapen eller staten: dess ändamål omfattar ju alla samhällsgemenskapens medlemmar. Alltså: alla det civila samhällets gemenskaper måste beakta och respektera det gemensamma bästa när de fullföljer sina respektive ändamål, medan det för den politiska gemenskapen, "staten", är det gemensamma bästa som utgör det specifika ändamålet. Staten och den politiska maktutövningen har inget legitimt ändamål vid sidan av detta. Det är "statens" unika och specifika ansvar för hela samhällsgemenskapens gemensamma bästa som är grunden för dess specifika prerogativ, såsom till exempel ett visst bruk av tvångsmakt. Den politiska gemenskapen och auktoriteten är till för det civila samhällets medlemmar och gemenskaper, inte tvärtom. Dess roll visavi det civila samhället är rättsskipande, reglerande, koordinerande och stödjande. För att dessa verksamheter skall kunna ske på rätt sätt, det vill säga på ett sätt som respekterar människornas naturliga rättigheter och det civila samhällets legitima självbestämmande, måste staten låta sig vägledas av subsidiaritetsprincipen. Denna centrala socialfilosofiska princip har troligen sina idéhistoriska rötter hos . Alla dess aspekter är påtagligt närvarande i av Aquinos filosofi liksom i socialencyklika Rerum Novarum . Själva begreppet har dock i första hand lanserats genom socialencyklika Quadragesimo . har principen fått en allt starkare ställning eller åtminstone rönt allt större uppmärksamhet såsom vägledande för Europeiska unionens verksamhet, men det bör uppmärksammas att dess formuleringar i unionsdokumenten knappast är några socialfilosofiskt auktoritativa utsagor om principens innebörd som sådan, utan snarare skall ses som försök att applicera principen i ett visst sammanhang. Genom sitt medlemskap har alltså införlivat subsidiaritetsprincipen på den övernationella nivån. Det kan förefalla något märkligt och inkonsekvent att inte också applicera den på den nationella nivån. Det latinska ordet "subsidium" betyder stöd. När man därför säger att subsidiaritetsprincipen betyder att samhällsuppgifter skall lösas på "lägsta effektiva nivå" så är detta inte hela sanningen. Snarare är det så att den socialfilosofiska tradition i vilken principen formulerats förutsätter och understryker de enskilda människornas och det civila samhällets gemenskapers naturliga rättigheter, "aktörskap", och legitima självbestämmande. Principen kan sägas vara en kompletteringsprincip. Vad principen innebär är dels att staten har en skyldighet att stödja där så behövs, dels att detta stöd, oavsett vilken form det har i övrigt, måste respektera de enskilda människornas rättigheter och gemenskapernas egna kompetensområden. Hjälp måste vara en hjälp till självhjälp, annars är det ingen verklig hjälp. Alla gemenskaper har en stödjande och kompletterande roll visavi sina medlemmar. "Sina medlemmar" skall givetvis inte tolkas i någon inåtvänd, navelskådande mening, som att gemenskaper skall ses såsom "stängda" visavi omvärlden och indifferenta inför denna. Personer som lever i sådana missuppfattningar levererar ofta kritiska synpunkter på den subsidiära samhällsuppfattningen i form av ramsor om "idealiserandet av kärnfamiljen", "romantiserandet av lokalsamhället" etc. Kritiken är, principiellt sett, grundlös. Tvärtom innebär ju de mindre gemenskapernas uppgifter under normala omständigheter en verklig tjänst åt den större samhällsgemenskapen. Till exempel så kommer ju familjens uppgifter visavi barnen i termer av omvårdnad, försörjning, uppfostran och kunskapsförmedling hela det omgivande samhället till del. På motsvarande sätt är det uppenbart att det gagnar hela den övergripande politiska gemenskapens "statens" gemensamma bästa om de lokala politiska gemenskaperna, till exempel kommunerna, kan lösa sina uppgifter på ett ändamålsenligt sätt och staten kan koncentrera sig på sådant endast den kan handha på ett ändamålsenligt sätt. Större gemenskaper har en stödjande och kompletterande roll visavi mindre gemenskaper en naturlig konsekvens av uppfattningen av samhällsgemenskapen såsom uppbyggd "underifrån och uppåt". måste en ny "högre" gemenskapsnivå bildas för att de "lägre" gemenskapernas gemensamma bästa skall kunna säkras. En sådan utveckling var kanske övergången från de olika landskapslagarna till en rikstäckande rättsgemenskap genom landslag, för att ta ett exempel ur vår historia. Självklart innebär subsidiaritetsprincipen att en ny gemenskapsnivå skall begränsa sin verksamhet till just de uppgifter för vilka de tidigare nivåerna inte var tillräckliga. Det tänkande för vilket subsidiaritetsprincipen är en exponent bejakar alltså tillskapandet av nya, högre, gemenskapsnivåer men ställer sig avvisande till alla centralistiska tendenser, det vill säga försök att till en högre "central" nivå överföra uppgifter som ändamålsenligt kan lösas av de lägre, mindre gemenskaperna. Om en centralistisk tendens gått för långt är det följaktligen på sin plats att återföra kompetens "nedåt", ibland även att utveckla nya "lägre" politiska gemenskaper. Större gemenskaper/högre nivåer har en subsidiär roll visavi enskilda och mindre gemenskaper i dessas relation till mellanliggande nivåer, i händelse av begångna orätter. Detta är en aspekt av subsidiaritetsprincipens logik som ibland glöms bort. Ett exempel är den offentliga myndighetens plikt att skydda enskilda mot övergrepp inom familjen. Ett annat exempel är uppgift att skydda den enskildes mänskliga rättigheter gentemot orätter begångna av de nationella rättsväsendena. Det finns anledning att uppmärksamma vissa problem med formuleringen "på lägsta effektiva nivå". Det är uppenbart att vad som är en "effektiv nivå" kan te sig lite olika om man är centralbyråkrat i eller småbarnsförälder i glesbygd. Det är här viktigt att komma ihåg att när människor är inblandade så kan aldrig något moraliskt orättfärdigt vara i egentlig mening effektivt. Det är alltid det moraliskt/etiskt rätta som avgör vad som kan kallas effektivt eller nyttigt det är inte "nyttan" som avgör vad som är moraliskt rätt. Det finns inga genvägar till det gemensamma bästa. Det gemensamma bästa innefattar eller omsluter alla enskildas och gemenskapers partikulära autentiska goda och kan inte förverkligas på dessas bekostnad. Mycket talar mot ovanstående bakgrund för att subsidiaritetsprincipen alltså bör vara ett styrande arbetsverktyg även för den nationella nivån i . En sådan styrande effekt kan åstadkommas genom att subsidiaritetsprincipen skrivs in i regeringsformens första kapitel. Ett sådant inskrivande bör dock inte göras utan en grundlig genomgång av principen. Regeringen bör alltså tillkalla en utredning som får till uppgift att genomföra nödvändigt analysarbete i syfte att grundlagsfästa subsidiaritetsprincipen. Vid behandlingen av en tidigare kristdemokratisk motion i ämnet har avvisat ett sådant yrkande (1996/97:KU26). Utskottet hävdade att det inte fanns någon anledning att grundlagsfästa subsidiaritetsprincipen. Något motiv för detta ställningstagande har inte anförts av utskottet. I bakgrundbeskrivningen har utskottet redovisat följande ur en tidigare utredning med anledning av medlemskapet i EU. Subsidiaritetsprincipen behandlas i betänkandet Suveränitet och demokrati (SOU 1994:12). Däri påpekas att man när uttrycket subsidiaritet används om politiska maktförhållanden åsyftar att den högre nivån skall vara ett stöd för de lägre nivåernas insatser, men att subsidiaritetstanken inte är någon entydig decentraliseringsidé, eftersom den kan användas för att motivera såväl centralisering som decentralisering beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Subsidiariteten, vilken är en ansvarsregel som avgör vems ansvar det är att förverkliga det allmänna bästa, kan sägas ha två dimensioner. Den vertikala dimensionen avser statens uppbyggnad och de politiska nivårelationerna, där tanken är att uppgifterna skall utföras på lägsta nivå. Den horisontella dimensionen gäller avvägningen mellan det offentliga och det privata (dvs. omfattningen av statens roll i det civila samhället och marknadsekonomin), där utgångspunkten är att det skall finnas så stort utrymme för mångfald och självorganisering som möjligt. I betänkandet påpekas vidare att det i alla politiska system finns en dragkamp om hur makten skall delas och om vad politiska institutioner på olika beslutsnivåer skall besluta och genomföra. I har det ständigt förts en diskussion om hur uppgifterna skall fördelas mellan den statliga centralmakten och den kommunala självstyrelsen, heter det. I betänkandet erinras om att den statliga Länsberedningen gjorde ett försök att sammanfatta de vägledande principerna för uppgiftsfördelningen inom den offentliga sektorn. I det sammanhanget formulerades subsidiaritetsprincipen som vägledning för politiska nivårelationer i enligt följande: "En uppgift bör inte ligga på högre beslutsnivå än nödvändigt i förhållande till de av beslutet direkt berörda" (SOU 1974:84 s. 20). Det har alltså gjorts en analys av subsidiaritetsprincipen utifrån det europeiska perspektivet i SOU 1994:12 eftersom principen har en betydande ställning i . Någon närmare analys av vad en etablering av principen inom landet har dock endast berörts i förbigående. Den analysen bör genomföras. Detta bör ges regeringen till känna. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en utredning i syfte att grundlagsfästa subsidiaritetsprincipen.