mot · GL02U219 · 1997-10-06 00:00:00 — Fattigdomen och den kraftiga befolkningsökningen ökar hotet om en överbefolkad värld och därmed riskeras också chanserna till en hållbar utveckling, det vill säga en process där hänsyn tas till både sociala och miljömässiga frågor. I många tvingar fattigdomen fram en rovdrift och en livsföring som tär på naturresurserna. Kombinationen av fattigdom och överbefolkning ökar trycket på skogar, mark- och kustområden. Bistånd med ett långsiktigt miljöperspektiv spelar en viktig roll för att förändra regelsystem för investeringar i miljöskydd. Dessutom underlättar frihandel överförandet av miljövänlig teknik till utvecklingsländerna. Miljöhoten har bytt karaktär från att främst ha varit en fråga om synliga och omedelbara utsläpp med regional eller nationell karaktär till att bli både globala och diffusa. är individernas levnadsmönster i alla världens länder det största globala hotet. I hölls 1992 en med uppföljning 1997 som antog ett brett handlingsprogram, , vars syfte är att ge vägledning för en hållbar utveckling i både i- och u- länder. Bland annat fastställdes att dagens produktions- och konsumtionsmönster är ohållbara. De ger upphov till stora och ökade mängder avfallsprodukter vilket i sin tur genererar problem som till exempel klimatpåverkan, uttunning av ozonlagret, försurning, förorenat vatten med mera. Samtliga individer måste därför se över sina konsumtions- och produktionsmönster för att bidra till att skapa en hållbar utveckling. För att skall kunna agera i miljöfrågor på ett trovärdigt sätt är det nödvändigt att vi lever som vi lär. Det är inte trovärdigt att å ena sidan plädera för miljöanpassade åtgärder i utvecklingsländer och behålla en ohållbar utveckling i den industrialiserade delen av världen. Av Agenda 21-dokumentet framgår tydligt att det krävs mer av industrialiserade länder som till exempel . Detta är naturligtvis rimligt. Ett effektivt miljöbistånd måste vara långsiktigt. Det innebär att den inhemska befolkningen måste vara starkt delaktig i demokratiska beslutsprocesser och att fattigdomen måste bekämpas. Dessutom bör följande två verksamhetsområden prioriteras inom miljöbiståndet: Mat- och vattenförsörjning vilket innebär åtgärder inom jordbruk, skogsbruk, marin miljö, färskvattenförsörjning, avfall/avlopp samt transporter, energiförsörjning och befolkningsfrågor. Det andra prioriterade området är kapacitetsutveckling, det vill säga forskning och utbildning samt utveckling av rättssystem och institutioner. Förstärkt kompetens inom ämnet miljöekonomi ses som särskilt viktigt. Biståndet har ägnat urbaniseringsproblem liten uppmärksamhet. Skall målsättningen om hållbar utveckling kunna förverkligas krävs kraftfulla åtgärder först och främst av regeringar för att hantera den snabba omdaning av samhällena som urbaniseringen innebär. Dagens institutioner för stadsplanering, infrastruktur med mera saknar förmåga att få städerna att fungera på ett för människorna acceptabelt sätt. Såsom visats vid är ett tryggt boende oerhört väsentligt för den enskilda människan. Ett bristfälligt boende kan, förutom konsekvenserna för den enskilda individen, leda till såväl ohälsa som konflikter. Biståndet bör här kunna göra väsentliga insatser, inte minst eftersom vi i har god erfarenhet och kompetens på dessa områden. anslår ytterligare till Habitat. Generellt kan sägas att de brister som kännetecknar många av de sektorer och verksamheter som berörts i våra resonemang till väsentlig del beror på bristen på kapacitet och kompetens. kan inte i längden hantera miljö- och utvecklingsproblematiken med hjälp av utländska experter. Därför är stöd till kapacitetsbyggande ett mycket viktigt område i varje program för hållbar utveckling. Det innebär stöd till utvecklandet av miljölagstiftning, till etablerandet av institutioner för policyutveckling, övervakning och kontroll etc. Andra viktiga områden gäller forskning och utbildning samt stöd till folkrörelsearbete. Vi föreslår att ytterligare anslås för miljöinsatser. har en lång tradition och god kunskap inom familjeplaneringens område. Svenskt bistånd bör ekonomiskt kunna stödja internationella enskilda organisationer som driver bra projekt inom familjeplaneringsområdet. Vårt bilaterala arbete beträffande befolkningsfrågan går dock att förbättra. Det är angeläget att satsningar inom familjeplanering medvetet förs in i det bilaterala förhandlingarna så att konkreta projekt kan sättas igång i programländerna. Detta bör ges regeringen till känna. Vi vet att dessa programländer, som samtliga har en stor befolkningsökning, brottas med mycket stora sociala, ekonomiska och även politiska problem. Genom ett ökat bilateralt samarbete skulle vi kunna bidra med viktiga insatser. Ett bilateralt samarbete innebär också att svensk biståndspersonal engageras direkt i arbetet med befolkningsfrågor och därmed ökas kunskaperna inom detta område. står för av kostnaderna för sina familjeplaneringsprojekt. För att nå ut till alla par i barnafödande ålder måste bidragen från den rika världen fördubblas. För bland annat detta satsar vi ytterligare till UNFPA. Befolkningsfrågor handlar inte bara om familjeplanering. Det handlar också om familjernas möjlighet att styra över sina liv. Framförallt måste kvinnors rätt till att få makt och kontroll över sina liv respekteras. Dessa krav att kvinnan själv bestämmer över sin egen hälsa och bedömer sina egna förutsättningar att ta ansvar för sina barn är långt ifrån självklara. Åtskilliga kvinnor hindras från att bidra till den sociala och ekonomiska utvecklingen eftersom de förnekas tillgång till utbildning och hälsovård. De förnekas därmed också möjligheten att ta aktiv del av det politiska beslutsfattandet och bli bestulna på sina livschanser. Det pågående arbetet att integrera kvinnofrågor i biståndet måste intensifieras. Det kan ske genom direkta insatser riktade mot kvinnor i programländerna samt genom ökat kvinnligt deltagande i planering, genomförande och utvärdering av enskilda biståndsinsatser. Genom biståndssamarbetet får som givare möjlighet att föra en dialog med mottagarländerna om kvinnors rättigheter. Dessa tillfällen måste utnyttjas. Biståndets ambition bör vara att varje insats föregås av en konsekvensanalys beträffande kvinnors levnads- och försörjningsvillkor. Vi föreslår att ytterligare satsas på särskilda jämställdhetsinsatser. () uppskattar antalet flickor och kvinnor som utsatts för omskärelse till ca 130 milj. Två miljoner beräknas vara i riskzonen för detta ingrepp. De flesta av dessa kvinnor lever i 28 men det finns också kvinnor i andra delar av världen som utsatts för detta ingrepp. Omskärelse leder till både akut och kroniskt lidande med såväl fysiska som psykiska skador. Genom att omskärelse också förorsakar komplicerade förlossningar innebär ingreppet också risker för kommande barn. WHO, och har vädjat till alla länder och deras ledare att stödja ansträngningarna att eliminera kvinnlig omskärelse. måste aktivt bidra till detta arbete. anslår ytterligare , och till respektive FN-organ. För att nå ut till familjer om möjligheter att skydda sig mot oönskade graviditeter krävs ökade informationsinsatser. Såväl män som kvinnor behöver informationen. Det är dessutom viktigt att preventivmedel finns tillgängligt. får kvinnor i bästa fall råd av barnmorskor och genom barn- och mödravård. Men för tonåringar och män behövs särskilda insatser via andra kanaler som till exempel genom skolor, universitet, arbetsplatser och militärförläggningar. Barnen är bland de mest utsatta för lidanden. Miljontals barn dör på grund av brist på behandling som kanske skulle kostat några kronor. Barnen måste ges en särskild uppmärksamhet i biståndspolitiken. Att förebygga ohälsa och bekämpa sjukdomar är en av biståndets huvuduppgifter. Bland de största hälsoproblemen märks infektionssjukdomarna. För att stoppa infektionssjukdomar är en bättre hygien avgörande. Men detta kan vara ett oöverstigligt hinder t ex för människor på flykt. Men kampen mot infektionssjukdomarna försvåras inte bara på grund av brist på pengar. Antibiotikaresistens har blivit ett reellt problem. Vissa sjukdomar är på väg att elimineras polio, spetälska, neonatal stelkramp och vissa masksjukdomar. 8 av 10 barn i världen har vaccinerats mot sex sjukdomar: difteri, mässling, neonatal stelkramp, kikhosta, polio och tuberkulos. Resurser måste avdelas för utrotning av dessa sjukdomar genom vaccination. Hiv/aids utgör ett särskilt problem, främst för . Det är viktigt att förebygga aids/hiv genom information om spridningssätt och rekommendation om kondomanvändning. anslår ytterligare till . Även ett ökande tobaksbruk, alkoholkonsumtionen och annat drogmissbruk utgör stora hälsoproblem för u-landsbefolkningarna. Kvinnors hälsoproblem relaterar ofta till barnafödande. Antalet födslar per kvinna har minskat med i genomsnitt 1,8 barn . ligger genomsnittet på 3,1 födslar per kvinna. Utvecklingsländerna har kommit halvvägs mot målet: litet mer än två födslar per kvinna. För att komma vidare fordras fortsatt satsning på familjeplaneringsprogram som passar kulturen ifråga. är det kvinnorna som i huvudsak utgör målgruppen. Men en ökad satsning på män behövs. Antalet aborter uppgår till mellan 40 och 60 miljoner varav ungefär hälften är legala. Det innebär att i världen i stort avbryts en av fyra graviditeter. Av världens illegala aborter sker i , i det forna , i och i . Enligt WHOs beräkningar dör nära 600 000 kvinnor i samband med graviditet och förlossning. Av dessa är mellan orsakade av komplikationer till provocerad abort. Mödradödligheten är mycket ojämnt fördelad, av dödsfallen inträffar i tredje världens länder. I utvecklingsländerna är mellan av mödradödligheten ett resultat av illegala och/eller oskickligt utförda aborter. Ett viktigt mål för att främja kvinnors hälsa i världen är därmed att reducera sjuklighet och dödlighet som beror på abort. Det sker i första hand genom att minska antalet aborter genom upplysning om sex och samlevnad, tillgång till säkra preventivmedel och bra rådgivning. Alla oönskade graviditeter går emellertid inte att förebygga och därför måste kvinnor ha tillgång till enkla, säkra abortmetoder och en effektiv akutvård för att snabbt kunna behandla illegala aborter. Eftersom de största hälsoriskerna förekommer i länder där abort är förbjuden måste man också arbeta för att legalisera abort och för att värna rätten till abort när den är hotad. Ett kvalitetsprogram för det svenska u-landsbiståndet Vikten av kvalitet i biståndet är ett huvudbudskap i en liberal biståndspolitik. Vi har i tidigare partimotioner redovisat ett kvalitetsprogram för det svenska u-landsbiståndet. Några grundläggande byggstenar i detta är: Att biståndet måste bidra till att krympa och effektivisera staten i många afrikanska mottagarländer. Dessa länder uppmuntrades att bygga upp strängt planerade ekonomier. Detta skapade inte endast dålig ekonomisk effektivitet utan även stora byråkratier och därmed utbredd nepotism och korruption. Den ekonomiska krisen i många länder fick till följd att de flesta drastiskt lade om sin politik och utlöste ett ifrågasättande av de traditionella utvecklingsmodellerna som så många följt och som rekommenderats av många givare. För att stödja reformerna i våra mottagarländer krävs en fortsatt förändring av biståndets former. Programstödet måste kombineras med kunskapsöverföring för att stärka utvecklingen av marknadsekonomiska institutioner som lagstiftning och en ansvarsfull statsförvaltning i mottagarländerna. En annan åtgärd som verkar i samma riktning är att mottagarlandet redovisar biståndet öppet i sin statsbudget. Det bidrar till att synliggöra politiska prioriteringar för bl.a. parlamentsledamöter och opinionsbildare. Utvecklingen mot en statsapparat som präglas av genomskinlighet och ansvarskänsla stärks. En ny u-landspolitisk utredning bör tillsättas, så att biståndets innehåll och kvalitet kan prioriteras. Den positiva förändringen av många mottagarländers ekonomiska politik har förändrat förutsättningarna för utvecklingssamarbetet och leder till nya möjligheter för svenskt bistånd. Inom Sida pågår redan ett värdefullt analysarbete kring biståndets uppgift. Det är hög tid att denna typ av utredningsarbete också hanteras på politisk nivå. Därför föreslår vi att en parlamentarisk utredning tillsätts med uppdrag att se över vår u-lands- och biståndspolitik inför 2000-talet. Biståndsbombardemang bör motverkas främst genom att stöd i högre grad ges till hela program och i mindre utsträckning till enstaka projekt. Följderna av att mottagarländer med svaga förvaltningar "bombarderas" med tusentals projekt innebär stora påfrestningar för mottagarlandets förvaltning. Formerna för överföring av biståndsresurser skall vara enkla och administrativt klara. Det talar för en starkare inriktning på stöd till hela program snarare än projekt i kombination med tydliga krav på politikens innehåll. En sådan biståndsform är det som kallats betalningsbalansstöd till länder som genomför marknadsorienterade reformprogram. En annan möjlighet är att ge programstöd till hela sektorer, t.ex. hälsovård eller primärutbildning. Förutsättningen för sådant bredare stöd är att som givare känner ett rimligt mått av förtroende för den politik som förs den ekonomiska politiken i stort eller politiken inom den berörda sektorn. Här måste det alltså med nödvändighet finnas ett betydande inslag av villkor, s.k. konditionalitet, i biståndsgivningen. Vi väjer inte för en sådan utveckling. Kravlöshet är förödande i all hjälpverksamhet. Mest angeläget är självfallet att de policykrav som ställs bygger på internationell samordning. Biståndet bör så långt möjligt ges i former som inte leder till snedvridningar i mottagarländernas ekonomier. På denna punkt har många misstag tidigare begåtts. Vi motsätter oss att det svenska egenintresset snarare än vår bedömning av vad som faktiskt är bäst för mottagarna får styra biståndets innehåll och utformning. Även om i ett internationellt perspektiv har en mera återhållen inställning måste en sådan kommersialisering av biståndspolitiken minimeras. De samlade erfarenheterna av de gångna årens internationella biståndsverksamhet tyder på att investeringar i "det mänskliga kapitalet" dvs. undervisning och hälsa gett goda resultat bättre än insatser på andra områden såsom industri och jordbruk där bl.a. subvention av produktion ofta varit ett bekymmersamt inslag. Kvinnornas situation måste särskilt uppmärksammas. Kvinnorna har en mycket betydelsefull roll för utvecklingen i många . hindras åtskilliga kvinnor från att bidra till den sociala och ekonomiska utvecklingen, eftersom de förnekas tillgång till utbildning och hälsovård. De förnekas också möjligheten att ta aktiv del av det politiska beslutsfattandet och inflytande över såväl offentlig som enskild sektor. Det pågående arbetet med att integrera kvinnofrågor i biståndet måste intensifieras. Ett s.k. genderperspektiv är också en fråga vi har all anledning att driva inom ramen för EU. Det mentala och faktiska biståndsberoende som flera fastnat i måste bekämpas bl.a. genom insatser som bidrar till inhemsk resursmobilisering. Principen om hjälp till självhjälp sätter kunskapsutveckling och kunskapsöverföring i centrum. Ambitionen bör vara att alla biståndsinsatser i skilda former innehåller sådana inslag, särskilt av institutionsuppbyggande karaktär. Enskilda människor och enskilda organisationer har från allra första början varit pionjärerna och utgjort själva basen för det svenska biståndet och biståndsviljan. Utredningar som gjorts rörande biståndet visar också att internationellt solidaritetsarbete genom enskilda organisationer är effektivt och vilar på stor erfarenhet. Korta beslutsvägar och obyråkratiskt sätt att arbeta gör att hjälpen genom frivilligorganisationer är kostnadseffektivt och når fram. Den solida biståndsvilja som finns bland de människor som arbetar inom olika enskilda organisationer måste tas tillvara och på olika sätt stödjas och uppmuntras. Utan den långa biståndserfarenhet som finns bland alla dessa enskilda organisationer, såsom kyrkor och samfund av olika slag, fackföreningar, idrottsföreningar, politiska partier etc, skulle det svenska biståndet inte vara så effektivt och så väl förankrat i det svenska samhället som det är . Många volontärer har fört med sig mycken biståndskunskap och fackkunskap hem till det svenska samhället av engagerat internationellt biståndsarbete. Detta kommer naturligtvis det svenska samhället till del på ett positivt sätt. De budgetnedskärningar som gjorts av den socialdemokratiska regeringen har drabbat många enskilda organisationer hårt. Det är olyckligt och sänder fel signal. föreslår därför ökat anslag till posten Enskilda organisationer med ytterligare utöver regeringens förslag. Samspelet mellan bistånds- och flyktingpolitiken Bistånds- och flyktingpolitiken bör vara nära sammankopplade främst i tre avseenden. För att förebygga flyktbehov är en ökad satsning på demokratifrämjande mest angelägen. I akuta massflyktssituationer krävs omfattande hjälpinsatser i närområdet. Även vid repatriering och återuppbyggnad är bistånd av stor betydelse. Vi bör satsa mycket på olika former av humanitärt bistånd såsom katastrofhjälp och insatser för flyktingar i konflikthärdarnas närhet även i ett läge när resurserna för biståndet totalt sett har krympt. måste även i fortsättningen vara berett att göra mycket omfattande humanitära insatser, antingen tragedierna inträffar i Bosnien eller på . I såväl svensk som internationell debatt har frågan om ett samband mellan å ena sidan flykting- och migrationsfrågor och å andra sidan biståndspolitik kommit i fokus. Sambandet torde vara klart i den meningen att ett lands ekonomiska och sociala utveckling och kanske framför allt utvecklingsnivå har betydelse för såväl flykting- som migrationsströmmar. Men det är ändå viktigt att skilja på flyktingar och migranter. En flykting söker skydd undan förföljelse eller hot. Migrant är den som söker en bättre, tryggare eller rikare, framtid i ett annat land. Biståndspolitiska insatser som främjar ekonomisk och social utveckling kan långsiktigt minska migrationstrycket. Det gäller både förmågan att försörja sig och ländernas möjligheter att få kontroll på sin befolkningsutveckling. Behovet av sådana insatser är mycket stort men verkar främst på något . På kortare sikt kan en genomsnittlig standardförbättring i ett u-land enligt olika studier tvärtom stimulera till migration. Demokratibistånd torde kunna medverka till att flyktsituationer för människor i tredje världen förhindras. Den satsning på bistånd som främjar demokrati och respekt för mänskliga rättigheter och för minoriteters rättigheter som förordas i denna motion är alltså motiverad även i ett flyktingpolitiskt perspektiv. När flyktsituationer äger rum i större omfattning är behovet av biståndsinsatser mer uppenbart. I de flesta fall i tredje världen tar flyktingar sin tillflykt till grannländer. Sådana massflyktssituationer ställer oerhört stora anspråk på mottagarländerna, som ofta också tillhör gruppen av fattigare . Detta kan dessutom ha en direkt destabiliserande inverkan på dessa länder. har en rad långvariga massflyktssituationer kunnat upplösas genom att människor kunnat återvända till sina hemländer. Såväl det fysiska repatrieringsarbetet som de enorma insatser för återuppbyggnad som erfordras för att flyktingarna skall ha något att återvända till kräver stora biståndsinsatser. Vid massflykt och repatriering kämpar UNHCR och andra internationella hjälporgan ständigt med otillräckliga och framför allt sena resurser. Störst nytta kan ofta göras genom snabba och flexibla insatser. Vi föreslår en höjning av UNHCR:s anslag i förhållande till regeringens förslag med . Genom inträde i EU har vi fått en god möjlighet att påverka en av de allra största biståndsgivarna i världen. I en allt mer internationaliserad värld krävs samarbete inom en rad områden: det gäller miljöfrågor, säkerhetspolitik och inte minst det globala utvecklingssamarbetet. Det ökade politiska samarbetet och den ekonomiska integrationen mellan länderna får inte betraktas enbart som faktiska nödvändigheter. I det internationella samarbetet skapas nya möjligheter att byta tankar, kunskap och erfarenheter med andra folk. På så sätt främjas en djupare förståelse mellan länder, vilket lägger grunden för ömsesidigt förtroende och solidaritet med varandra. EU-samarbetet erbjuder stora möjligheter att tillsammans med de andra länderna åstadkomma konkreta resultat vad det gäller globalt utvecklingssamarbete. Det ger också ett inflytande över den gemensamma handelspolitiken. Huvuddelen av biståndet bör dock även omfattas av närhetsprincipen och beslutas och administreras av de enskilda medlemsstaterna själva. EU:s bistånd uppgår till 12 miljarder ecu. En stor del av detta bistånd går till de s k AVS-länderna. reglerar detta bistånd som innebär att EU har samarbetsavtal med 70 länder i , samt . Av dessa ligger 47 av länderna i söder som . Den nu gällande konventionen (IV) gäller 19901999. EU:s stöd till AVS-länderna inkluderar handelspreferenser (varor kan exporteras tullfritt till unionen med vissa viktiga undantag), kompensation för prisfluktuationer på jordbruksprodukter och mineraler samt bistånd (med tyngdpunkt på jordbruks- och landsbygdsutveckling). EU kan även ge katastrof- och flyktinghjälp samt stöd till länder som genomför strukturanpassningsprogram. , 1998, börjar förhandlingarna om vad som ska ersätta IV. Inför detta arbete har kommissionen gett ut den s k grönboken. Det är alltså under denna höst som kan få ett reellt inflytande över de stundande förhandlingarna. måste ta en aktiv del i detta arbete. Handelspolitiken är av stor vikt om ska kunna få avsättning för sina produkter och på så sätt häva sig ur sina ekonomiska svårigheter. Medan EU-ländernas import från främst är liten och sjunkande är de afrikanska länderna beroende av sin export till . Trots att utvecklingen har varit dyster kommer förhoppningsvis den ökade öppenheten att leda till att även utvecklingsländerna kommer in på nya marknader. Världshandeln har liberaliserats och i-ländernas tullar har sänkts kraftigt och de s k handelskvoterna har förbjudits utom på ett område: textil och konfektion. För många är just denna handelsvara, vid sidan om jordbruksprodukterna, mycket betydelsefull. I Uruguayrundan enades dock länderna om att handeln med tekoprodukter skulle liberaliseras successivt med slut . De största förändringarna ligger och även efter denna periods utgång kommer länder att kunna införa skydd för sina marknader vid import genom att åberopa en särskild skyddsklausul. Det är olyckligt. måste i alla sammanhang verka för att denna liberalisering genomförs enligt planerna. Trots EU:s handelsavtal med AVS-länderna som ger dem tullfrihet på många varor, tillämpar även EU handelshinder för teko- och jordbruksprodukter. EU har också möjlighet att begränsa importen då ett medlemsland bedömer det som ett hot. Detta är en paradox som måste göra sitt bästa för att bekämpa. Det är varor kan konkurrera som deras tillträde till marknaden är nödvändigt. bör verka för att EU driver på så att världens tekokvoter försvinner samt går ett steg längre och möjligt avskaffar kvoterna inom tekoområdet. Över hälften av EU:s budget används till jordbruksstöd, som jordbrukssektorn är väl skyddad från konkurrens från utländska importörer. Detta får en mycket snedvridande effekt i världsekonomin. Speciellt allvarligt är detta för utvecklingsländerna. Jordbruket är nämligen ett område där kan bli konkurrenskraftiga gentemot i-världen. EU:s gemensamma jordbrukspolitik sätter här upp stora hinder, bland annat genom att detta jordbruk subventioneras. måste, även av detta skäl, verka för en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken, CAP. Detta är speciellt viktigt då man inom WTO kan påbörja en diskussion om en ökad liberalisering på jordbruksområdet.