mot · GL02U501 · 1997-10-06 00:00:00 — och den europeiska gemenskapen 2 En snar utvidgning 3 En agenda för utvidgning 3.1 En långsiktig jordbrukspolitik 3.2 En ändamålsenlig strukturpolitik 4 Goda förutsättningar för tillväxt och arbete 4.1 En gemensam marknad 4.2 En stabil gemensam valuta 4.3 En union för företagande 4.5 Gemensamma initiativ för miljön 5 En effektiv gemensam utrikespolitik 6 Bekämpa knark, brott och bedrägerier 7 En stark och avgränsad union Den europeiska integrationen spelar en avgörande roll för frihet, fred och välstånd i hela . Den grundläggande tanken, att genom integration och samarbete säkra dessa värden för folk, har visat sig mycket framgångsrik. EU står nu inför den historiska uppgiften att välkomna de länder som tidigare förtrycktes under kommunismen in i medlemskretsen. EU står öppet för alla folk som delar dessa ideal. En strategi för snar utvidgning bör möjliggöra för de första nya demokratier som uppfyller villkoren att bli medlemmar . Det förutsätter att medlemskapsförhandlingarna påbörjas . , och har samma rätt till tidigt medlemskap som länderna i . Ansökarlandets egna meriter avgör tidpunkten. EU behöver reformeras för att samarbetet skall fungera bättre. Utvidgningen gör detta än mer angeläget. Den gemensamma jordbrukspolitiken måste anpassas mot världsmarknadspriser och struktur- och regionalstöd bör renodlas till att fungera som övergångslösningar för eftersatta regioner. Den inre marknaden behöver fullbordas. Monopol och subventioner hämmar fortfarande utvecklingen på många områden. En EU:s regelrevision bör inrättas för att föreslå utrensning av överdrivna och felaktiga gemensamma och nationella regleringar. En gemensam stabil valuta planeras inför 19992002. bör uppfylla villkoren , helst redan från starten. Det ger tilltro till ett stabilt penningvärde. Ett beslut om att stå utanför kommer att ge osäkerhet och kan uppfattas som att vi vill bevara möjligheten att föra en inflations- och devalveringspolitik. Den inre marknaden och en gemensam stabil valuta ger goda förutsättningar för en uthålligt låg arbetslöshet. Det är dock medlemsländerna som har avgörandet. höga arbetslöshet och i jämförelse med andra EU-länder låga standard kan bara åtgärdas genom nationella beslut. EU skall vara öppet mot omvärlden. Det är viktigt att EU för egen del och inom WTO arbetar för att avskaffa skyddstullar, handelskvoter och antidumpningsregler. Miljösamarbetet är viktigt för att förhindra gränsöverskridande föroreningar i luft och vatten. Koldioxidutsläppen måste minska. förlorar trovärdigheten i miljöfrågor när regeringen avsiktligt bryter mot eller motarbetar internationella rekommendationer. EU har en väl utarbetad långsiktig utrikespolitik. Förmågan att förebygga eller lösa akuta spänningar och konflikter är dock begränsad. Därför behövs en kraftfull gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. En gemensam analysenhet, beslutsfattande med kvalificerad majoritet och förmåga att genomföra förebyggande, fredsbevarande och humanitära operationer är viktiga förutsättningar för denna. Det behövs ett effektivare samarbete för att bekämpa knark och annan gränsöverskridande brottslighet. Europol måste börja fungera. Rättssäkerheten stärks genom insyn och kontroll från . EU skall vara en avgränsad och stark union som kan lösa de uppgifter den ålagts av medlemsländerna. Beslutsordningen måste förbättras när medlemskretsen fördubblas. 2 En snar utvidgning EU spelar en avgörande roll för frihet, fred och välstånd såväl för medlemsländerna som för resten av . Det är svårt att föreställa sig hur skulle se ut om inte ett omfattande förpliktande samarbete hade etablerats mellan i första hand EU:s medlemsländer men i stigande grad också med länderna i . Förmodligen skulle situationen ha liknat den som rådde , då välmenande men svaga samarbetsinstitutioner inte räckte för att säkra frihandel och hindra framväxten av diktatur, förtryck och krig. EU står öppet för alla folk som bekänner sig till grundläggande ideal. Att bli medlem är inget privilegium som utdelas på nåder utan en rätt som tillkommer varje europeisk demokrati som uppfyller kraven för medlemskap. EU skall ha en strategi för snar utvidgning så att de nya demokratier som uppfyller kraven kan bli medlemmar. Det har stor betydelse för länderna själva men även för hela frihet, säkerhet och stabilitet. Processen bör utformas så att de första länderna från kan bli medlemmar . EU är en stabil, civil gemenskap. En utvidgning konsoliderar de reformansträngningar som redan gjorts i kandidatländerna och ger en stabil ram åt fortsatta ansträngningar att bygga vidare på och stärka de civila institutioner som är nödvändiga i en demokratisk, marknadsekonomisk rättsstat. Genom sin fasta förankring i de västeuropeiska demokratierna stärker EU den civila säkerheten och förbättrar medlemsländernas säkerhetssituation som helhet. Medlemsländer måste uppfylla höga krav vad gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Inom EU utövar varje medlemsland beslutsrätt över gemensamma angelägenheter och lagar. Det kan inte accepteras att denna rätt utövas av ett land som inte är en fullgod demokrati. Debatten fokuseras nu på de problem som medlemskap för de nya demokratierna för med sig inte minst fokuseras på kostnaderna för EU:s olika program vad gäller . Detta nödvändiga arbete riskerar att ge ett felaktigt perspektiv. De nya medlemsländerna kommer att medföra vissa ökade utgifter på EU:s budget. Det vore orimligt om dessa länder med sin låga levnadsstandard skulle ge nettobidrag till den gemensamma budgeten. En utdragen medlemsprocess eller en avvisande hållning skulle kunna få mycket allvarliga konsekvenser för stabiliteten i . Risken för att spänningar och konflikter kan öka till följd av uteblivet hopp om snar standardförbättring är uppenbar. Historiska erfarenheter, särskilt utvecklingen i f d , antyder att kostnaderna för icke-integration kan bli katastrofalt mycket högre än de kostnader som utvidgningen medför. Att sådana alternativkostnader är svårberäknade gör dem inte mindre relevanta. En integration av kandidatländerna i den inre marknaden har alla möjligheter att berika såväl dem som EU:s nuvarande medlemmar. Den nuvarande medlemskretsen förstärks med några av de mest dynamiska ekonomierna i . EU:s nuvarande struktur- och regionalstöd samt den gemensamma jordbrukspolitiken behöver reformeras för att kunna fungera tillfredsställande efter utvidgningen. Dessa reformer är emellertid nödvändiga oavsett utvidgning. Utvidgningen gör dem än mer angelägna. Förhandlingsproceduren för utvidgningen måste vägledas av principen att varje kandidatland skall bedömas på sina egna meriter. Takten får inte bestämmas av de länder som har längst kvar i sitt reformarbete och därmed fördröja anslutningen för de länder som har kommit längst i sina reformansträngningar. Det vore att göra dem orätt. Varken de nuvarande medlemmarna eller de ansökande länderna är betjänta av att utvidgningen förlorar sitt momentum. Kommissionens förslag till förhandlingsprocedur tillfredsställer i allt väsentligt dessa krav. I ett avseende skiljer sig kommissionens förslag från det vi önskade. I stället för att föreslå en gemensam inledning av förhandlingarna med samtliga fullt demokratiska kandidatländer valde kommissionen att rekommendera att förhandlingar först inleds med de fem demokratier i som kommit längst i reform- och förberedelsearbetet samt . föreslår kommissionen en mekansim som gör det möjligt för de övriga fem kandidatländerna att komma ifatt. En årlig översyn av utvecklingen i dessa länder skall göra det möjligt att inleda medlemskapsförhandlingar så snart reformarbetet nått den nivå som kommissionen menar är lämplig för att förhandlingar skall kunna inledas. Särskilt viktigt är att kommissionen föreslår att ett baltiskt land, , skall påbörja medlemskapsförhandlingarna . Därmed bryts föreställningen att de baltiska länderna skulle få dröja länge eller att de kanske inte alls skulle kunna bli medlemmar. Detta är ett principgenombrott av utomordentligt stor vikt med en avgörande betydelse för samtliga de tre baltiska staterna. Genom att möjligt inleda förhandlingar med ett baltiskt land understryker EU att medlemskapsprocessen avser samtliga kandidatländer, oavsett deras geopolitiska situation. Kommissionens bedömning av de ansökande länderna förefaller i stora drag ge en korrekt bild av läget . Det är värdefullt om enighet kan nås mellan medlemsländerna kring denna process. Att ett baltiskt land kan inleda förhandlingar om medlemskap i och att de länder där reformarbetet enligt kommissionen ännu inte kommit lika långt får en möjlighet att komma i kapp och inleda förhandlingar är en landvinning som är viktig att konsolidera. 3 En agenda för utvidgning EU behöver reformeras för att samarbetet skall fungera bättre. Utvidgningen gör detta än mer angeläget. I stora drag kan de områden där reformer är mest påkallade indelas i tre delar: den gemensamma jordbrukspolitiken, struktur- och regionalpolitiken samt institutionerna för beslutsfattande. De båda förstnämnda delarna tas upp i kommissionens Agenda 2000. 3.1 En långsiktig jordbrukspolitik Kommissionens förslag till förändringar av den gemensamma jordbrukspolitiken är inte särskilt genomgripande. Enligt förslaget beräknas de nuvarande medlemmarna fortfarande ta av utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken i anspråk. Denna avsaknad av en långsiktig strategi för jordbruket speglar den politiska atmosfären inom EU på detta område. EU behöver en långsiktig strategi för den gemensamma jordbrukspolitiken som en del av den inre marknaden. Reformarbetet bör koordineras med arbetet inom WTO. måste målet vara att låta marknaden för jordbruksprodukter fungera utan kvoter, pris- och produktionsinterventioner. Ett samfällt agerande inom ramen för WTO skulle också stabilisera priserna på världsmarknaden. Därigenom skulle en sund världsmarknad för jordbruksprodukter kunna etableras. utgör priserna på världsmarknaden ofta dumpningspriser vilket medför att de är konstlat låga. Detta får svåra konsekvenser för många länder, inte minst i tredje världen. Kandidatländerna i har lägre subventionsgrad än EU, eller i vissa fall inga subventioner alls. Det vore en bakvänd tågordning att kräva att de höjer subventionerna till västeuropeiska nivåer för att återigen minska dem. Istället bör en konvergenspunkt sättas dit nuvarande medlemmar och kandidatländerna strävar genom en successiv anpassning. Producenterna måste ges en rimlig tid att anpassa sig till den nya politiken. På bör full marknadsanpassning kunna uppnås. 3.2 En ändamålsenlig strukturpolitik Kommissionens förslag i Agenda till förändringar av struktur- och regionalpolitiken är inte heller särskilt genomgripande. De nuvarande medlemsländerna beräknas ta av strukturfonderna och sammanhållningsfonden i anspråk. Även detta förhållande speglar rådande föreställningar inom EU. Struktur- och regionalstöd, som borde betraktas som övergångslösningar, tenderar att betraktas som permanenta subsidier. måste agera för att ändra dessa föreställningar. Struktur- och regionalstöd får inte innebära en ny form av centralplanering och snedvridning av ekonomierna i . Det måste därför vägledas av några viktiga principer: Att betala in pengar till EU för att sedan få tillbaka dem i form av strukturstöd är meningslöst. I sådana fall bör medlemsavgift och stöd kvittas mot varandra. Nationella stöd måste dock överensstämma med EU:s krav på konkurrensneutralitet. Det stöd som erhålles från EU skall gå till svaga och eftersatta regioner. EU kan också behöva stimulera till kontakter, samverkan och utveckling över nationsgränserna. Stöd till eftersatta regioner bör i första hand bestå av hjälp att bygga upp och stärka institutioner för en fungerande marknadsekonomi, viss fysisk infrastruktur som inte kan marknadsfinansieras, utbildning samt viss miljövård. Sådana typer av stöd har visat sig framgångsrika i EU:s nuvarande medlemsländer i , och . I takt med att stödområdet kommer ikapp skall stöden successivt avvecklas. Att fastna i ett bidragsberoende vore djupt olyckligt. Stöden får därför aldrig vara annat än en övergångslösning. Det finns också ett utrymme för gemensamma insatser vad det gäller de transeuropeiska nätverken. Den nationella planeringen och nationella monopol har ofta snedvridit transportsystemen, främst vad avser järnvägen, eldistributionen och i viss mån vägnätet. EU kan här spela en konstruktiv roll när det gäller de gränsöverskridande förbindelserna. EU har ett beslutssystem med en institutionell maktbalans som garanterar att ingen instans växer sig alltför stark. Även måste unionen bygga på principen om maktdelning, där oberoende institutioner balanserar varandra. Kommissionen, ministerrådet, parlamentet och domstolen måste även fortsättningsvis stå fria gentemot varandra. skall förbli den centralt beslutsfattande instansen. Det är dock naturligt att EU ändrar sina beslutsinstitutioner för att kunna hantera en betydligt större och mer heterogen medlemskrets . Ett ökat inslag av kvalificerat majoritetsbeslut i ministerrådet kan säkerställa att unionen inte blir handlingsförlamad i en situation med uppemot 30 medlemsländer. Den avslutade regeringskonferensen misslyckades med uppgiften att reformera beslutsordningen i rådet och kommissionens sammansättning och arbetssätt. Det är angeläget att en sådan reformering sker, inte minst i perspektivet av att det kommer in många små nya medlemsländer. Syftet skall vara att värna dels balansen mellan små och stora medlemmar och dels EU:s legitimitet. I takt med att EU-samarbetet både fördjupas innehållsmässigt och utvidgas geografiskt bör EU vidta åtgärder rörande de länder som underlåter att genomföra och upprätthålla den gemensamma lagstiftningen. Den europeiska unionen vilar på fördragen och den gemensamma lagstiftningen. Det är genom tvister om och tolkningar av dessa som oklarheter i hur samarbetet skall fungera i praktiken kan redas ut. måste därför tillföras tillräckligt med resurser så att inte handläggningstiden för enskilda ärenden blir alltför lång. Erfarenheten visar att medlemsländerna haft svårt att hantera kontrollmakten. Som ett komplement till revisionsrätten bör kontrollmakt stärkas genom att parlamentet får rättsliga förutsättningar att permanent granska det ekonomiska handhavandet inom unionen. En kvalificerad minoritet bör ha rätt att initiera kontroll och revision. EU är i praktiken en öppen institution. Insynen är i många avseenden större än t.ex. i det svenska . Den formella rätten till insyn är dock begränsad. Införandet av en generellt gällande offentlighetsregel kan garantera medborgarna rätt till insyn. Makt och pengar måste alltid kontrolleras. Offentlighet är en av de västerländska rättssamhällenas förnämsta kontrollmetoder. Det främjar den kritiska granskning som är en förutsättning för omsorgsfulla och väl avvägda beslut. Offentlighet och insyn bidrar också till noggrann och hederlig förvaltning. Budgetens tak om högst av BNP skall ligga fast. I takt med en successiv minskning av utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken bör medlemsavgifterna kunna sänkas. Ökade utgifter inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken bör kunna balanseras av att motsvarande utgifter minskar i de nationella budgetarna. 4 Goda förutsättningar för tillväxt och arbete 4.1 En gemensam marknad Den inre marknaden utgör det europeiska områdets kärna. Den inre marknaden har inte enbart varit begränsad till EU:s medlemskrets utan även kommit Eftaländerna och i stigande utsträckning reformländerna i till godo. Den gemensamma inre marknaden förverkligades till största delen 1994. Det råder i princip fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och människor. Det återstår dock mycket för att fullborda den inre marknaden. Konkurrenshinder, monopol och subventioner snedvrider fortfarande konkurrensen och hämmar utvecklingen. Trots ett bestämt regelverk försöker nationella regeringar att skjuta till subventioner, ofta med motiveringen att detta är sista gången. Erfarenheten visar att sådana bidrag har en tendens att upprepas. Subventionerna skadar konkurrensen inte enbart mellan utan också inom länderna. Små och medelstora företag diskrimineras när storföretag favoriseras. Ett stort problem är att offentliga monopol på många håll endast motvilligt avvecklas och privatiseras. Reglerade och nationella elmarknader leder till kapitalförluster, sämre effektivitet och miljö förutom högre priser. Järnvägar med olika nationella signalsystem, elsystem m.m. leder till låga genomsnittsfarter, låg konkurrenskraft och sämre miljö. Nationella regleringar och konkurrensbegränsningar inom post- och teleområdet hämmar konkurrensen och höjer priserna. Boknings- och bonussystem som är avsedda att begränsa konkurrensen liksom monopolreglerade start- och landningstider för flyget ger sämre service, skyddade marknader och mindre av folkflyg. Reglerade lastbilstransporter mellan länder leder till många tomma lastbilsflak på återfärden, högre priser och sämre miljö. Bank-, försäkrings- och andra finansiella tjänster bör också konkurrensutsättas. Det är även angeläget att öka konkurrensen på tjänstesektorer med ett starkt inslag av offentlig finansiering. Ökad konkurrens och nyetableringar skulle kunna ge betydande välfärdsvinster när det gäller utbildning, sjukvård och social service. Detta är områden där och många andra länder har problem både med kvalitet och omfattningen av servicen. Arbetet med den inre marknaden får inte komma i skymundan. Det är ett mycket viktigt arbete som utgör själva grunden för samarbetet. Det är därför oroande att endast av den inre marknadens direktiv beräknas vara införda i alla länder. Hårda krav bör ställas på de länder som på grund av ineffektivitet eller nonchalans underlåter att implementera och efterleva de gemensamma reglerna. Den gemensamma lagstiftningen gäller lika för alla, stort som litet medlemsland, och underlåtenhet kan inte ursäktas. Medlemsländerna bör uppmanas att systematiskt gå igenom sina nationella regelverk för att undanröja hinder för konkurrens. Även EU:s eget regelverk måste genomgå en motsvarande analys. Det har visserligen skett, främst i den s.k. Molitorgruppen, men resultaten av gruppens arbete har varit magra. Ett nytt gemenskapsorgan, en regelrevision, med uppgift att systematiskt granska och analysera gamla och nya gemensamma och nationella regler bör inrättas. Särskilt viktigt är att förenkla de gemensamma reglerna för mervärdesskatt. Granskning av nationella regler får inte blockeras av medlemsländernas regeringar. Resultatet av granskningarna skall offentliggöras och rådet skall rekommendera hur bristerna skall åtgärdas. I ett skede med utvidgning till nya medlemmar i är det särskilt viktigt att snedvridande regler och subventioner tas bort. De nya medlemsländerna har länge lidit av centralstyrning, subventioner och monopol. Därför är de särskilt känsliga för att hämmas i sin utveckling av snedvridningar som kommer från EU eller finns inom dess medlemsländer. 4.2 En stabil gemensam valuta En gemensam stabil valuta ger en viktig stimulans åt den europeiska ekonomin. Den inre marknaden fungerar bättre genom att hindren mellan olika valutaområden tas bort. Transaktionskostnaderna minskar, prisjämförelser underlättas och utbytet över gränserna främjas vilket ger ökad konkurrens, bättre resurshushållning och därmed ökad välfärd. Införandet av en gemensam valuta är ett viktigt steg i fullbordan av en verklig gemensam marknad. Med den gemensamma valutan undanröjs de olika transaktionshinder som finns mellan valutaområdena. Växlingskostnader, kostnader för att skydda sig mot valutakursförändringar (terminsaffärer) och de räntekostnader som motiveras av valutarisker kommer att försvinna inom det gemensamma valutaområdet. Detta är av betydelse inte minst för de små och medelstora företagen. De deltagande länderna måste förbinda sig att ha finansiell disciplin, främst vad avser underskott i offentlig verksamhet. Den gemensamma valutan får därmed en hälsosam effekt, särskilt i en situation där misskötta offentliga finanser ofta är en huvudorsak till ekonomiska problem och en bidragande orsak till stor arbetslöshet. Konvergenskriterierna för deltagande i valutaunionen utgör en viktig disciplinerande kraft som förmått EU:s medlemsländer att föra en stabil penningpolitik och ta itu med strukturella problem i statsfinanserna. garanterar att inget utrymme ges för finanspolitiskt lättsinne efter den gemensamma valutans ikraftträdande. En ansvarsfull penningpolitik säkerställs genom en oberoende uropeisk centralbank. Erfarenheten har lärt oss att oberoende centralbanker är bäst skickade att upprätthålla ett stabilt penningvärde. bör delta i EMU:s tredje steg , helst redan från starten. Mot bakgrund av penningpolitiska erfarenheter är ett deltagande av särskilt stort värde för att minska räntedifferensen, ta bort transaktionskostnaderna och skänka tilltro till ett stabilt penningvärde. Om står utanför den gemensamma valutan i en situation där vi uppfyller konvergenskriterierna kan det uppfattas som om vi förbehåller oss rätten att föra en traditionell inflations- och devalveringspolitik. Kostnaderna för detta kan bli höga genom en betydligt högre räntenivå och valutaoro. Den vänta och se-politik som regeringen bedriver riskerar att både påföra onödiga ekonomiska kostnader genom ett utanförskap och undergräva vårt förtroende som en konstruktiv medlem genom att underlåter att uppfylla sina fördragsmässiga förpliktelser. Det europeiska samarbetet utvecklas inte genom att man ställer sig utanför. 4.3 En union för företagande Hög och ihållande arbetslöshet är ett problem som plågar många av EU:s medlemmar. Därmed är det inte givet att problemet kan lösas gemensamt. Den inre marknaden ger goda förutsättningar för uthållig tillväxt och högt välstånd. Däremot är nästan alla de faktorer som bestämmer arbetslösheten föremål för nationella beslut. Arbetsmarknadens regler och funktionssätt avgörs i allt väsentligt på nationell nivå. Förutsättningen för en centralisering av en sådan politik finns inte och kommer att bli än mindre i takt med att unionen utvidgas och blir än mer heterogen. Försök att centralt reglera arbetsmarknad och löneavtal skulle kunna få förödande effekter i bräckliga ekonomier som är stadda i snabb tillväxt. Arbetstagarnas trygghet i den traditionella europeiska modellen har byggt på regler som styr anställning och friställande. I en föränderlig ekonomi och i av omställning har sådana regler delvis varit kontraproduktiva. är exempel på ett land som kännetecknas av en stel arbetsmarknad med hög arbetslöshet och låga reallöner. Stora grupper har ställts utanför arbetsmarknaden. Ansvaret för att reformera arbetsmarknaden och bringa ned det höga skattetrycket på arbete och företagande ligger hos de enskilda länderna. Tryggheten måste istället komma genom ett rikt utbud av anställningsmöjligheter av olika slag, där varje individ kan finna något som passar hans eller hennes förutsättningar. För detta krävs en union där företag kan skapas och växa. Fortsatt fördjupning av den inre marknaden och avreglering av kvarvarande nationella hinder och monopol undanröjer hindren för företagande och är de bästa medel mot arbetslösheten som kan tillgripas på unionsnivå. Det är en uppgift för EU att verka i denna riktning. Framgång i dessa strävanden är betydelsefullt för att hela EU skall kunna bli mer konkurrenskraftigt. Den inre marknaden är en del av världsmarknaden. Den europeiska integrationen har medfört inte bara att de inre tullarna har försvunnit utan också att den yttre tullmuren mot omvärlden har sänkts från till , då den nuvarande WTO-överenskommelsen skall vara fullbordad. Det finns dock störande inslag i den bilden. Antidumpningsåtgärder och andra indirekta handelshinder stänger ute textil- och annan import. Den gemensamma jordbrukspolitiken innebär ett betydande hinder för import av jordbruksvaror.