mot · GK02Fi44 · 1997-05-02 00:00:00 — med anledning av prop. 1996/97:150 ekonomiska vårproposition För är arbete åt alla ett överordnat politisktmål. En ökad sysselsättning - och ett ökat antal arbetstimmartotalt sett - är det enda hållbara medlet att få en merstabil offentlig ekonomi, trygga välfärden och motverkadiskrimineringen av kvinnorna. Vänsterns politik syftar tillatt skapa förutsättningar för en sysselsättningstillväxt i bådeoffentlig och privat sektor.Sverige måste sätta målet högre än att halvera den öppna arbetslösheten.Vänsterpartiet vill bygga ett där alla - män och kvinnor - har rätt tillett arbete. Ett land där vi tillsammans arbetar fler timmar, där vi - utan att föröda arbetskraft och natur, ett land där vi delararbetstiden så att alla kan ta del i samhällsbygget Uppgiften är svår men inteomöjlig. 600 000 arbetstillfällen har gått förlorade . Vipresenterar en politik som vilar på fyra hörnstenar. Vi inleder med att satsa21 miljarder på fler i arbete 1998.21 miljarder för fler i jobb 1998. föreslår ettkonkret sysselsättningsprogram för förnyelse, satsningar på offentlig ochprivat tjänstesektor, stöd till småföretag och regionala utvecklingsprojektomfattande totalt 21 miljarder.1. Fördelningspolitik för rättvisa och ökad efterfrågan - en röd skatte-växling. En grundläggande förutsättning för fler jobb är ökad efterfrågan.Vänsterpartiet föreslår att skatterna sänks för låg och medelinkomsttagareoch höjs på högre inkomster. Vi föreslår att skatten höjs på bolag och kapitaloch sänks för småföretag. Totalt föreslår vi skattehöjningar på 29,2 miljarderkronor och skattesänkningar på räknat på årsbasis1998. I programmet ingår en stegvis och varaktig förstärkning av denkommunala ekonomin motsvarande 15 miljarder . Vår fördelnings-politik är också internationell. Vi föreslår en plan för att nå enprocentsmåletför biståndet på tre år.2. Ny näringspolitik och utbildning för förnyelse och ekologisk om-ställning - grön skatteväxling. Ett strukturprogram för miljöomställning avproduktion och konsumtion och energiomställning skapar fler jobb. Höjdskatt på konsumtion och produktion som skadar miljö, sänkt skatt på arbete.3. Korta och fördela arbetstiden så att fler kommer i arbete. Vänster-partiet föreslår ekonomiskt stöd för försök med kortare arbetstid och kräverlagstiftning före år 2000.4. Ekonomisk demokrati mot kapitalmakt och spekulation. Ett sam-hälle där den ekonomiska makten koncentreras på allt färre och rikare skaparklyftor och instabilitet. Det krävs ett nytt samhällskontrakt för ekonomiskdemokrati och balanserad lönebildning.Vänsterpartiet presenterar en rad åtgärder under innevarande budgetår ochföreslår en ny inriktning på den ekonomiska politiken under budgetåren1998-2000. Vi kan konstatera att regeringen närmat sig Vänsterpartietstidigare bedömning vad gäller utrymmet för sysselsättnings- och utbildnings-insatser 1998. Den statsfinansiella återhämtningen sker i ungefär den hastig-het som förutspått och medger således ett överskott på ca 14miljarder som kan utnyttjas för att öka sysselsättningen.Vänsterpartiets förslag till offentliga utgifter och inkomster liggeri princip på samma nivå som regeringens förslag. Utgifterna är 1,8 miljarderhögre och detta finansieras med en mindre ökning av skatterna. Eftersom vianser det vara principiellt viktigt att har kontroll över och taransvaret för utgiftsnivåerna har vi halverat budgeteringsmarginalen till 5miljarder kronor. Detta gör att budgetalternativ disponerar6,utöver regeringens förslag. Inom de totala utgifts- ochinkomstramarna gör vi kraftfulla omfördelningar. Våra förslag för åren 1999och 2000 kommer att avgöras av hur snabbt vi kan öka sysselsättningen -målet att öka sysselsättningen är för oss det överordnade målet. Tills vidareföreslår vi utgiftsnivåer som ligger 10 respektive 20 miljarderöver regeringens förslag.Sysselsättningsbortfallet har motsvarats av offentligaunderskott och urholkad välfärd. Kursen måste därför läggas om. Vänster-partiet föreslår en ny sysselsättningspolitik inför 2000-talet: en politik föruthållig tillväxt, radikal fördelningspolitik och omfördelning av arbets-tiderna. Sysselsättningspolitiken förutsätter en uppslutning från alla sam-hällsintressen. Vi behöver en ny svensk modell, där politik och samhälls-gemenskap stärks på bekostnad av storfinans och kortsiktig vinningslystnad.Samhällets resurser måste fördelas rättvist och samhällsekonomisktrationellt. Det förutsätter i sin tur en maktförskjutning till demokratins ochmedborgarnas fördel.Den anonyma kapitalmakten måste synliggöras och granskas. Vänster-partiet förespråkar radikala förändringar av samhällets institutioner för attmotverka spekulation på de finansiella marknaderna och för att öka detkollektiva och långsiktiga ägaransvaret i näringslivet. I motionen presenterasett program för ökad sysselsättning som både innehåller större resurser tilloffentlig sektor och insatser för att stärka tillväxtkraften i näringslivet.Skall det vara möjligt att återvända till full sysselsättning krävs långt-gående strukturella reformer: en radikal omfördelning av arbetstiderna medsikte på sex timmars normalarbetsdag, en omställning av ekonomin så att denanpassas till det ekologiska kretsloppet samt en radikal utbildningsreformmed tyngdpunkt på den grundläggande utbildningen. En framgångsriksysselsättningspolitik förutsätter också en förändrad maktbalans mellanarbete och kapital. Bara genom att stärka den demokratiska och politiskamakten på kapitalmaktens bekostnad är det möjligt att öka sysselsättnings-graden och hävda välfärden.Vänsterpartiets revideradefinansplan - en politik försysselsättning och rättvisaDen ekonomiska utvecklingenFörnyelsekraften i har sjunkit sedan ett par decenniertillbaka. De ekonomiska tillväxttalen från den svenskamodellens glansdagar tillhör det förgångna. Reallönerna har iprincip stått stilla . Såväl den privata som denoffentliga konsumtionen har stagnerat. Några nya jobb harinte tillkommit, tvärtom. De gamla maktgrupperna istorföretagen har ytterligare stärkt sin makt.I spåren av den ekonomiska krisen har också klyftorna mellan könen ökat.Såväl avstegen från den generella välfärdspolitiken till förmån för s.k.grundtrygghet som neddragningarna av verksamhetsnivåerna drabbarkvinnorna hårt. Resultatet blir såväl växande klassklyftor som ökade klyftormellan könen. Den svenska välfärdskapitalismen har bytt skepnad. Dessförnyelseförmåga har avtagit och investeringsmönstret blir alltmer kortsiktigtspekulativt, alltmer asocialt och samhällsekonomiskt irrationellt. Allt dettatalar enligt vår uppfattning för ett starkare demokratiskt inflytande iekonomin.Den ekonomiska utvecklingen brukarsammanfattas med begreppet "systemskiftet" - men det handlar snarare omstagnation och att högerns gamla idéer kommit tillbaka. Den samhällsekono-miska debatten har fokuserat på arbetslösheten och nedskärningar i offentligsektor, på nyfattigdomen och ökade samhällsklyftor. Men den har ocksåhandlat om att det gamla samhällskontraktet mellan arbetsmarknadens parteroch staten inte längre fungerar. Varken stat eller fackföreningar har kunnatförhindra en alltmer skev fördelning av samhällets resurser. Vad vi upplevtunder senare år är en oerhörd omfördelning från offentligt till privat, en trendsom varit tydlig sedan 1980-talet.Under 1980-talet genomgick en "omvänd reduktionen", dvs. enomfördelning från offentligt till privat och från arbete till kapital. Devalve-ringarna och innebar ipraktiken att löntagarkollektivets reallöner successivt anpassades nedåt ochvinstandelen uppåt. innebar den höga inflationen, i kombinationmed det gamla skattesystemet, att finanskapitalisterna tjänade grova pengar.De utnyttjade den stora tillgången på krediter för spekulativa investeringar iaktier och fastigheter. Finanskapitalisterna vann vad de småsparandelöntagarna förlorade.Man kan fråga sig vad som drev på spekulationsekonomin och inkomstom-fördelningen. Det handlade - och det är naturligtvis alltid lätt att säga iefter-hand - om en rad politiska missgrepp, om avregleringar och skatteomlägg-ning i fel ordning, om ansvarslösa banker och finanshajar osv. Men dethandlade också om något annat och mer fundamentalt. Näringslivet blevmindre effektivt . Den ekonomiska tillväxten - på i genom-snitt - uppnådde långt ifrån nivåerna under detidigare decennierna. Det blev mindre lönsamt att investera i produktion ochsysselsättning och mer lönsamt att utnyttja de nya kreditmöjligheterna tillrent spekulativa investeringar. Efterfrågan på hemmamarknaden bestämdesockså i stor utsträckning av tillgången på krediter.Den dåliga effektiviteten i näringslivet i kombination med den kreditdrivnaefterfrågan ledde till en kraftig inflation. Det svaga ekonomiska fundamentetför 1980-talets högkonjunktur tydliggjordes 1990-1991, när den interna-tionella konjunkturen började vända och föll ned i djup depression.Plötsligt radades företagskonkurserna på löpande band, sysselsättningen fölloch produktionen minskade i följd. Det är klart att densocialdemokratiska och borgerliga ekonomiska politiken spelade en viss rolli sammanhanget. Krisen förvärrades i hög grad av ecuanknytningen. Men dethandlade till stor del om mer grundläggande ekonomiska problem. Desvenska företagen var inte konkurrenskraftiga och tillräckligt effektiva. Defick problem att hävda sig både på den svenska hemmamarknaden och ikonkurrensen med utländska företag. De hade vant sig vid attskyddas av successivt justerad kronkurs och en expansiv statlig utgiftspolitik.När dessa förutsättningar inte längre existerade kollapsade många företag.Det är mycket sannolikt att detta hade skett i vilket fall som helst, men nufick vi en akut strukturell kris som utlöstes av ett konjunkturomslag och somförstärktes av en omläggning av den ekonomiska politiken.Sviterna av den krisen lever vi med än . Det nya skattesystemet harpåverkat hushållens beteenden på flera sätt. De rika hushållen håller islantarna som aldrig förr och man vill inte längre ta lån. Inkomstomfördel-ningen, massarbetslösheten och de bantade trygghetssystemen har verkat isamma riktning. Efterfrågan på hemmamarknaden utvecklas mycket svagt.Detta håller i sin tur tillbaka sysselsättningen och hindrar företagensexpansionsmöjligheter.Omfördelningen i samhället har gått efter såväl klass- som könslinjer.Kvinnorna har fått bära relativt tyngre krisbördor. De har i större utsträck-ning drabbats av neddragna ersättningsnivåer, försämrade trygghetssystemoch befunnit sig i de lägsta inkomstskikten. Dessutom har kvinnornafinansierat sin egen arbetstidsförkortning, genom att i stor utsträckningtvingats välja deltidsarbete. menar att vi måste synliggöra deökade klyftorna mellan såväl klasser som kön, som följt i krisens spår.Dagens arbetslöshet är en direkt funktion av kollapsen i den privatasektorn. minskade antalet sysselsatta i industrin meddrygt 60 000, med 80 000 och mellan 1992 och 1993med 60 000 ytterligare. försvann ungefär250 000 arbetstillfällen från industrin. Under ökade antalet öppetarbetslösa från 72 000 till knappt 360 000 personer. Sysselsättningskrisen iden privata sektorn återspeglades snabbt i statens finanser. 1988/89 visadestatsbudgeten ett överskott på totalt 18 miljarder, vilket motsvarade ungefär0,av BNP. Bara hade de offentliga underskotten ökatdramatiskt. 1992/93 uppgick budgetunderskottet till ca 190 miljarder kronoroch motsvarade av BNP.Det mesta av nedskärningarna i den offentliga sektorn och systemföränd-ringarna i trygghetssystemen kan förklaras av det våldsamma fallet i syssel-sättning och tillväxt. För att sammanfatta våra resonemang : Den miss-riktade socialdemokratiska och borgerliga ekonomiska politiken bidrog starkttill att utlösa och förvärra den svåra ekonomiska krisen under 1990-taletsförsta hälft. Men i botten fanns strukturella orsaker - främst industri-produktionens sammansättning, nya internationella konkurrensförutsättning-ar och kraften i den globala finansmarknaden.Den ekonomiska politiken måste mot bakgrund av de tidigare erfarenheter-na inriktas på en radikal förnyelse av näringslivet, på att skapa förutsätt-ningar för nya företag, nya produkter och sysselsättningstillväxt i privat verk-samhet. Det finns knappast något som är så negativt ur fördelningspolitisksynpunkt som ett svagt näringsliv och ett lågt arbetskraftsdeltagande. Lågtillväxt och hög arbetslöshet slår ofelbart över i skev inkomst- och förmögen-hetsfördelning, parallellt med en utarmning av offentlig verksamhet. Mindreoch mindre strömmar in i statens kassakista när beskattningsunderlagetminskar och möjligheterna till skatteundandragande ökar. Kvinnorna drabbassärskilt hårt av en sådan utveckling eftersom den svenska könsarbetsdel-ningen är extremt skiktad i offentlig och privat sysselsättning.Detta betyder inte att näringslivet skall dränkas i förmåner, som t.ex. SAF-direktörerna kräver. Det skedde i stor utsträckning utan attdet fick några långsiktiga, positiva effekter. Ett starkt omvandlingstryck ärbra. Alltför lättförtjänta vinster försämrar näringslivets utveckling på sikt.Samtidigt förutsätter näringslivets förnyelse - tvärtemot gängse borgerligauppfattningar - att det finns ett stort utbud av tjänster inom offentlig sektorför att underlätta såväl företags som individers omställning till nya villkor.En hög nivå på grundutbildningen är enligt internationella jämförelser denmest avgörande faktorn bakom ekonomiska framgångar. Näringslivet ochden offentliga sektorn är ömsesidigt beroende av varandra.De närmaste årens ekonomiskautvecklingDen prognos som regeringen baserar sina beräkningar avstatsfinanserna på ger en splittrad bild . Åena sidan är tillväxtkalkylen relativt positiv. Tillväxtenberäknas uppgå till i genomsnitt fram . Det är höga tal jämfört med 1990-talets förstahälft. Inflationen beräknas förbli mycket låg och de storabytesbalansöverskotten består. Den disponibla inkomstenutvecklas svagt och , men stiger desto mer 1999och 2000. Den privata konsumtionen beräknas stiga ochbidra till en viss återhämtning på hemmamarknaden.Ökningen i den privata konsumtionen bottnar framför allt ien fallande sparkvot.Regeringens bedömningar är naturligtvis mycket osäkra. Det är t.ex. intelätt att förutsäga framtida förändringar av räntenivåer och växelkurs.Regeringen liksom tidigare har uppenbarligen tagit utett relativt kraftigt räntefall och en betydligt starkare kronkurs i förskott.Samtidigt kan man inte komma förbi det faktum att regeringens uppgifter -trots allt - inte pekar på något radikalt trendbrott jämfört med de sista åren.Tudelningen av svensk ekonomi i en stark exportindustri och svagarehemmamarknadsföretag består, och den reguljära sysselsättningen beräknasenbart stiga med ca 150 000 fram . Att den öppna arbetslös-heten ändå bedöms sjunka till beror på en kraftig ansvällningav antalet personer i olika typer av åtgärder och utbildningsprogram samt påett minskat arbetskraftsutbud. Mot bakgrund av detta är det på det hela tagetinte någon särskilt ljus bild som regeringen visar.Finans- och penningpolitikenI vårpropositionen skriver regeringen att den svenskaekonomin är stark och att man i princip har lyckats lösa allaviktiga problem. Dokumentet kommer därmed säkert att gåtill historien som extremt partiskt och ensidigt. Medborgarnakan knappast känna igen sig i skönmålningarna. Regeringenssyn på ekonomin är utpräglat kameral. menaratt riksdag och regering måste ha ett vidare ansvar församhällsekonomin. Ansvaret kan inte begränsas tillstatsbudgetens saldo eller till nivån på den offentligasektorns finansiella sparande. Regeringens syn präglashuvudsakligen av konvergenskrav och EMU-anpassning.Det yttersta syftet med finans- och penningpolitiken är att hävda denuthålliga tillväxten, främja produktion och sysselsättning samt bidra till enrättvis fördelning av samhällets resurser. Statsbudgetens saldo och de offent-liga utgifterna är viktiga medel för att påverka resursutnyttjandet och stärkaden samhällsekonomiska effektiviteten. Regeringens dominerande kriteriumpå en framgångsrik ekonomisk politik är ett positivt budgetsaldo. Det är ettuttryck för en inskränkt konservativ ekonomisk-politisk uppfattning.Men vår kritik av regeringens snäva syn innebär inte att betydelsen av denstatsfinansiella återhämtningen skall underskattas. bidrog isjälva verket mycket aktivt till budgetsaneringen genom uppgörelser medregeringen som motsvarade av det samlade budgetsaneringspro-grammet. har vi framfört kritik mot den volym och den inriktningbudgetsaneringen fått genom regeringens uppgörelser med Centerpartiet.Utvidgningen av budgetsaneringsprogrammet från 114 till 126 miljarder varvarken statsfinansiellt eller samhällsekonomiskt motiverad. De sänktaersättningsnivåerna i socialförsäkringarna och a-kassan handlade i huvudsakom strukturförändringar, mindre om budgetsanering.Regeringen har alltså sänkt den finanspolitiska ambitionsnivån. Huvud-ambitionen har varit att göra statsbudgeten immun mot arbetslös-heten, inte att skapa nya jobb. De offentliga utgifterna skulle ned på varaktigtlägre nivåer. Statsbudgetens utfall skulle bli mindre känsligt för konjunktur-svängningar och variationer i sysselsättningsnivåer. För att uppnå detta harregeringen tvingats göra stora ingrepp i den generella välfärden, spara på desvagaste grupperna i samhället och acceptera allt större samhällsklyftor.Politiken har haft en särskild udd gentemot kvinnorna, vilket är ganskaanmärkningsvärt med tanke på att regeringen utnämnt sig själv till världensmest jämställda regering. Tyvärr saknar vi fortfarande en seriös utvärderingav den förda politiken ur ett genusperspektiv. Det är både oacceptabelt i sigoch otillräckligt som analys att regeringens egna beräkningar visar attkvinnor förlorat mer än män räknat procentuellt på den disponibla inkomst-en. Regeringen borde ha kombinerat klass- och genusanalysen - en sådanskulle med säkerhet visa att kvinnor med låga inkomster drabbats värst.Regeringen har i enlighet med EU:s krav bakbundit finanspolitiken genominflationsmålets överhöghet, genom utgiftstaken och genom inskränkningar-na av kommunernas ekonomiska rörelsefrihet. menar attutgiftstaken i kombination med balanskraven och skatteregleringarna ikommunerna är ett uttryck för en samhällsvision som egentligen är arbetar-rörelsen djupt främmande: Den demokratiskt och politiskt styrda sfären iekonomin skall hållas tillbaka och den privata öka. Detta gäller oavsett deomfattande summor pengar som regeringen omfördelar till kommuner ochlandsting. Trots de höjda statsbidragen beräknas den kommunala konsum-tionen sjunka innevarande år och förbli oförändrad fram . Detinnebär knappast några förutsättningar för sysselsättningsexpansion ikommunerna. I praktiken kommer kommuner och landsting - trots de ökadeanslagen - att ha svårt att möta behoven inom skola, vård och omsorg.Regeringens förslag innebär att den offentliga verksamheten framöverskall få en krympande andel av de totala resurserna. Regeringen beräknar attskattekvoten kommer att sjunka från till år 2000.Dessutom förväntar man sig att de offentliga utgifterna som andel av BNPkommer att minska från 1995 till . 1998uppnås ett nollresultat i den offentliga ekonomin, men menarregeringen att statsbudgeten kommer att generera fortlöpande överskottmotsvarande i genomsnitt över en konjunkturcykel.Vänsterpartiet anser att det är bra med ett stort offentligt sparande, särskilti högkonjunktur. Men vi är motståndare till att sparmålen överordnassysselsättningsmålet. Vi menar att det är orimligt med så stora offentligaöverskott i en situation där en stor del av arbetskraften och andra produktivaresurser är outnyttjade. Regeringens omsorg gäller förmodligen inte såmycket arbetslösheten i som EMU-villkoren.Vänsterpartiet är också starkt kritiskt till den inriktning som penningpoliti-ken fått . misslyckade bedömningar av densvenska ekonomins inflationsbenägenhet och dess starkt restriktivaräntepolitik har försvagat den svenska ekonomin och ökat arbetslösheten.Mot bakgrund av detta var det ändå positivt att under 1996delvis bytte politisk kurs och inledde sänkningar av den viktigaste styrräntan- reporäntan - motsvarande . Vi menar emellertidatt det senaste årets deflation talar för att det finns ett ansenligt utrymmeförytterligare räntesänkningar. Den nivå som gällt bidrartill en hög realräntenivå, till att begränsa såväl konsumtion sominvesteringar.Penningpolitiken måste underställas sysselsättningsmålet, inte styras avabstrakta normer om prisökningstakt och penningmängd som saknar real-ekonomisk relevans. Detta bör ge regeringen och riksbanks-ledningen till känna. Mot bakgrund av detta stöder förslagetatt regeringen skall ta över ansvaret för valutapolitiken. Det bör vararegeringen som utifrån principiellt inriktade riksdagsbeslut tar besluten omfast eller rörlig växelkurs inklusive önskvärd bandbredd gentemot strategiskavalutor. Vi avvisar i enlighet med denna uppfattning alla förslag att i EMU-anpassningens namn genomföra grundlagsändringar och minska riksdagensmakt över . Detta bör också ge regeringen till känna.Inträdet i den s.k. stabilitets- och tillväxtpakten vid toppmötet i idecember 1996 är enligt regeringen det främsta motivet bakom det lång-siktiga målet att ha överskott i de offentliga finanserna. Deltagandet ipakten innebär att vid ett beslut om att stå utanför valutaunionenockså fortsättningsvis skall leverera årliga konvergensprogram. Innehållet idessa skall motsvara de s.k. stabilitetsprogrammen för de länder som deltar ivalutaunionen. Konvergensprogrammen är alltså en förberedelse för inträde ivalutaunionen.I och med att regeringen godtagit principen om konvergensprogrammen istabilitetspakten kan ett beslut av riksdag om att stå utanför EMU:stredje steg ifrågasättas. Stabilitets- och tillväxtpakten har dessutom ingåttsutan vare sig riksdagsdebatt eller riksdagsbeslut. Inträdet i ett samarbete medså vittgående följder borde ha hanterats på annat sätt än bara genom vissinformation till finansutskottet och samråd i . Stabilitets- ochtillväxtpakten är ingen garanti emot vare sig en överstatlig finanspolitik ellerstora resursöverföringar till EU:s budget. Kraven på överstatlig finanspolitikoch extra EU-finansiering kan mycket väl uppkomma som en följd avframtida problem inom valutaunionen. Regeringens hantering av inträdet istabilitets- och tillväxtpakten är oacceptabel. Detta bör geregeringen till känna. bör också ge regeringen till känna att denmåste verka för en förändring av EU:s riktlinjer för den ekonomiskapolitiken.SkattepolitikenI motionen presenterar förslag förskattepolitikens allmänna inriktning. Vi redovisar dessutom ipunktform och i en sammanfattande tabell de förslag som viavser att återkomma till under hösten 1998.Skattepolitiken måste utformas med inriktning på ökad sysselsättning.Samtidigt är det naturligtvis viktigt att vi inte tappar kontrollen överstatsfinanserna. menar att det i nuvarande situation inte ärmöjligt att sänka skattekvoten, det vore att äventyra statsfinanserna. Vi delarinte heller uppfattningen att lösningen på sysselsättningsproblemen ligger istora generella skattesänkningar.Underfinansieringen av skattereformen fick svåra samhällsekonomiskakonsekvenser. Den borgerliga regeringens politik under regeringsåren visar också med all önskvärd tydlighet vad en lättsinnig skattesänk-ningspolitik leder till. En skattepolitik som innebär sänkt skatt för hög-inkomsttagare och höjd skatt för låginkomsttagare skapar spänningar i sam-hället och äventyrar politikens legitimitet. En sådan politik försvårardessutom en balanserad lönebildning.Vänsterpartiet anser att fördelningspolitiska och miljöpolitiska skäl talarför två typer av skatteväxling, en röd och en grön. Vi föreslår en marginellhöjning av skattekvoten , eller med . Vår rödaskattehöjning innebär att vi höjer skatten för höginkomsttagare och sänkerden för låginkomsttagare. höjer vi skatterna för storföretag ochsänker på motsvarande sätt skatterna för småföretag.