mot · GL02So240 · 1997-10-06 00:00:00 — För att minska kostnaderna i försäkringen anser vi att livräntan bör sänkas till av nuvarande nivå. Livräntan är skillnaden mellan den inkomst den arbetsskadade hade då skadan inträffade och den inkomst han skulle komma att ha om skadan inte inträffat. Eftersom själva försäkringen ger en kompensation för inkomstbortfall på medan livräntenivån inte påverkas bör denna sänkas mot bakgrund av det statsfinansiella läget. Den nya livräntenivån bör dock omfatta endast de arbetsskador som anmäls och godkänts efter . Nuvarande livräntor omfattas således inte av detta förslag. I finns ett system där den del av sjukförsäkringen som berör trafikolyckor bekostas via den obligatoriska trafikskadeförsäkringen. I står trafikskador för av sjukförsäkringens kostnader. Vi anser att det finns flera argument som talar för att vi i skall följa den finska modellen och lyfta trafikskadorna ur den allmänna försäkringen. Det finns inga egentliga skäl till varför inte personskador som uppträder i samband med en trafikolycka skall ingå i den obligatoriska trafikskadeförsäkringen. Skadan är ett resultat av en olycka som i övrigt täcks av försäkringen. Dessutom innebär en direkt koppling mellan försäkringspremien och skadeutfallet att arbetet med trafiksäkerhet med all säkerhet kommer att intensifieras, inte minst från försäkringsbolagens sida. Rehabiliteringsarbetet kommer också att få hög prioritet, eftersom försäkringsbolagen annars får höga kostnader för sjukskrivningar. Modellen innebär stora samhällsekonomiska fördelar, som det ökar trafiksäkerheten. Ett system med särskild försäkring för trafikskador innebär att trafikskadepremien stiger med kanske . Eftersom statens utgifter minskas med fyra miljarder genom vårt förslag bör den enskilde kompenseras genom en sänkning av den allmänna sjukförsäkringsavgiften med motsvarande belopp. Vad gäller Moderata samlingspartiets övriga förslag inom socialförsäkringsområdet, däribland beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten, föräldraförsäkringen och sjukförsäkringen, redovisas dessa i andra motioner. Det är nödvändigt att i grunden förändra hela trygghetssystemet. Vägledande för denna förändring måste vara ett antal grundläggande principer som det bör kunna råda politisk enighet om. Systemet skall vara robust dvs att det måste vara förutsägbart och finansiellt stabilt. Genom en långsiktighet och en anpassning till förändrade livsförhållanden går det att skapa ett system som det går att lita på och som inte kan förändras av tillfälliga politiska nycker. Systemet måste vara försäkringsmässigt. Det måste finnas en klar koppling mellan de avgifter som betalas in och de förmåner som betalas ut. Den enskilde skall exakt veta vad förmånen de facto innebär. I ett framtida försäkringssystem skall det inte vara möjligt att dölja kostnader eller att använda inbetalda avgifter till någonting annat än vad som är avsett. Avgifterna, som skall vara klart urskiljbara, bör erläggas av den enskilde som får motsvarande höjning av bruttolönen. Systemen måste kännetecknas av ett stort mått av överblickbarhet och enkelhet. Den enskilde skall snabbt och enkelt kunna konstatera vilken förmån han eller hon har rätt till. Ett enkelt system innebär också att risken för att människor försöker hoppa mellan förmåner och därmed maximera sitt skydd minskar. Systemen skall upplevas som rättvisa och ge alla en grundläggande trygghet. Ett tillfälligt inkomstbortfall får inte innebära att den personliga ekonomin helt rasar samman. Den valda lösningen måste kombineras med ett lägre skattetryck och möjlighet för den enskilde att skaffa ett kompletterande skydd. Ett framtida försäkringssystem skall betona arbetslinjen. Ett försäkringssystem skall endast skydda tillfälligt för inkomstbortfall. Det får aldrig ersätta inkomst av arbete. Genom att systemet är robust, försäkringsmässigt, enkelt och ger ett gott skydd, som det ger ett incitament för rehabilitering och återgång till arbete, förstärks arbetslinjen och försäkringen blir ekonomiskt hållbar. Vi tror att det skulle vara möjligt att finna en bred politisk samsyn när det gäller de grundläggande principer vi presenterat ovan. Självfallet kan det i detaljer finnas meningsskiljaktigheter, men förutsättningarna för samsyn bör vara goda. Vi efterlyser en bred samling kring en framtida socialförsäkring och vill inte låsa oss vid något alternativ. Två olika system bör diskuteras mer ingående. Vi presenterar alternativen nedan och ser dem som ingångsvärden för en kommande studie. Det ena systemet har som utgångspunkt en obligatorisk samlad försäkring vid inkomstbortfall som beror på sjukdom/arbetsskada och arbetslöshet. Grunden för förslaget måste vara att alla yrkesverksamma skall omfattas av en allmän trygghetsförsäkring, vars syfte är att erbjuda grundläggande skydd vid tillfälliga förluster av förvärvsinkomster. Systemet bör utformas med utgångspunkten att det ger ett skydd vid inkomstbortfall upp till en viss nivå och att den enskilde ges möjlighet att efter egen prioritering tilläggsförsäkra sig. Denna frivilliga försäkring skall vara möjlig att teckna individuellt för att komplettera det offentliga skyddet. Frågan om hela försäkringen bör lyftas ut ur statsbudgeten måste studeras ytterligare. Det skulle skapa än bättre förutsättningar för ökad grad av försäkringsmässighet i systemen.Enligt vår mening bör en bärande tanke i ett kompletterande trygghetssystem vara att skapa ett större spelrum för marknadstänkande, vilket skulle medföra att efterfrågan på och utnyttjandet av försäkringsskyddet blir mer balanserat. Det problem som föreligger med en överefterfrågan på försäkringsskydd via den politiska marknaden reduceras genom att tilläggsförsäkringar prissätts på en fri marknad. När enskilda direkt betalar kostnaderna för en del av sitt försäkringsskydd, minskar också överutnyttjandet. Att den enskilde själv har ett delansvar för sitt inkomstskydd ökar också tryggheten. Tilläggsförsäkringarna bör vara skilda från den allmänna försäkringen. , försäkringsvillkor, allmänna krav och självrisk bestäms via privaträttsliga avtal mellan parterna. Det är knappast en uppgift för politiska beslut att ange den närmare utformningen av dessa tilläggsförsäkringar. Det skall dock även vara möjligt åtminstone inledningsvis för de allmänna försäkringskassorna att erbjuda dessa tilläggsförsäkringar. En alternativ lösning är olika former av individuella sparkonton. har bland annat medborgarkonton diskuterats i olika sammanhang. Det viktigaste är inte vad denna sparform kallas, utan vad den innehåller. Det vore av värde att utreda hur olika sparkonton skulle kunna ersätta eller komplettera andra delar av försäkringsskyddet. I korthet skulle ett sparkonto för t.ex. tillfälliga inkomstbortfall eller för vård och omsorg kunna konstrueras på följande sätt: I stället för att betala in avgifter i ett offentligt försäkringssystem och genom försäkringskassorna få sina förmåner vid behov, innebär sparkontot att man avsätter samma avgifter till ett eget personligt sparkonto. förändras saldot på kontot. visar det ett överskott, ibland ett underskott, beroende på personliga förhållanden. Över en livscykel torde det dock bli en jämn nivå på sparsaldot. Kontot måste självfallet kompletteras med ett offentligt försäkringsskydd för dem som på grund av t.ex. funktionshinder eller andra skäl inte har arbetsinkomst. Eftersom denna sparkontoform ger den enskilde möjlighet att själv prioritera en del av sitt skydd är det väsentligt att man skapar ett gott sparklimat. De politiska besluten påverkar familjen såväl direkt som indirekt. Det är angeläget att de politiska besluten har klar förankring i en familjepolitisk grundsyn. Socialdemokratins ideologiska förankring har helt naturligt bidragit till att den svenska familjepolitiken utformats just utifrån de rationella och materiella mål där den materialistiska människouppfattningen varit tongivande. Den sociala ingenjörskonsten där bl.a. makarna utvecklade sina teorier och sin syn på familjen har följts upp i senare tiders socialdemokratiska beslut. Detta har enligt vår uppfattning varit olyckligt för familjerna och för samhällsutvecklingen i vid mening genom att ansvar förts från de enskilda familjerna till politiker och den offentliga sektorns beslutsfattande. Ofta förs debatten om familjepolitiken som om alla barn i förskoleåldern omfattades av den offentliga barnomsorgen. Så är inte fallet. omfattas bara lite drygt hälften av alla förskolebarn av det offentligt finansierade barnomsorgsstödet. Det innebär att det i särklass allra största familjepolitiska stödet tillfaller endast hälften av barnen. Det är slående att Socialdemokraterna i debatten aldrig tar upp detta som ett politiskt problem. Moderata samlingspartiet anser däremot att det offentliga stödet för omsorgen om barn skall gälla alla. Vi föreslår därför ett antal åtgärder som syftar till att skapa likvärdiga förutsättningar för alla familjer. Dagens familjepolitik är utformad för ett homogent industrisamhälle där människor i stor utsträckning levde likartade liv. Många hade samma arbetstider, samma arbetsgivare och samma bostadsort inte sällan under hela livet. I ett sådant samhälle kunde enhetliga system och strukturer, även om de naturligtvis förkvävde mångfald och utveckling, vara funktionella för många. I det nya samhälle som växer fram kommer det att ställas nya krav på alla samhälleliga strukturer och då naturligtvis också på familjepolitiken. En familjepolitik för människor i skiftet mellan det tjugonde och tjugoförsta århundradet kan inte vila på en idébas och verklighetsbild från 193040talen och 196070talens syn på politikens makt. Dagens familjepolitik måste kunna möta en ny tids verklighet och krav. Det är utgångspunkten för de förslag vi presenterar nedan. Familjen är en av samhällets viktigaste hörnstenar. Detta är utgångspunkten för moderat familjepolitik. Föräldrarna vet bäst vad som är bra för deras barn. Makarnas ansvar för varandra och det gemensamma ansvaret för barnen skall respekteras. Familjen skall värnas, föräldrarollen stärkas, valfriheten respekteras och öka. Äktenskapslagstiftningen och annan lagstiftning som direkt och indirekt påverkar familjen skall utformas med respekt för familjens suveränitet och syfta till att underlätta makarnas gemenskap och trygghet liksom föräldrarollen. Moderata samlingspartiet har en familjepolitik som står i konflikt med den kollektivistiska familjesynen som mindre ser familjen som samhällets viktigaste gemenskap och mer som en hushållsenhet bland andra och vars utgångspunkt är att det offentliga skall ha den avgörande kontrollen över familjens viktiga beslut och val. När skattepolitiken utformats så att allt mer av inkomsterna tagits från familjen och familjerna därmed blivit mer beroende av politiska beslut, då har Moderata samlingspartiet arbetat för skatt efter försörjningsbörda. När barnomsorgspolitiken utformats mot allt mindre valfrihet och fler monopol har Moderata samlingspartiet verkat för alternativ och ökad rättvisa genom avdrag för styrkta barnomsorgskostnader, vårdnadsbidrag och såväl kommunala som ideellt och privat drivna daghem. När Socialdemokraterna gjorde föräldrarnas valfrihet till en fråga för politiskt godtycke krävde Moderata samlingspartiet lagstadgad rätt för alternativen att verka och lagstadgad skyldighet för kommunerna att inte ekonomiskt diskriminera alternativen. När Socialdemokraterna utformade bostadspolitiken så att storskalighet och kollektivism prioriterades, då arbetade Moderata samlingspartiet för privat ägande i boende och större möjlighet för familjerna att äga sitt eget hem. När socialdemokraterna drev skolan mot allt större uniformitet, då drev Moderata samlingspartiet kravet på föräldrarnas rätt att välja skola åt sina egna barn. Familjen har en lika viktig roll som den haft i historiskt perspektiv. Ingen annan funktion kan ersätta familjen. Väl fungerande familjer ger trygghet åt den enskilde och stabilitet åt samhället i stort. Den lilla världens trygghet ger den stora världen stabilitet. Kärnfamiljen är viktig liksom äktenskapet. Även andra familjebildningar och samlevnadsformer som bygger på frivillighet har för många stor betydelse och ger trygghet. Ensamstående föräldrar med barn är en vanlig familjebildning som är lika viktig som den traditionella. Nya familjebildningar och nya relationer mellan vuxna leder till att barn nu ofta har relationer till betydligt fler vuxna än den egna mamman och pappan men det minskar inte föräldrarnas ansvar för sitt barn. Mot denna bakgrund anser vi att familjepolitiken måste byggas på följande fyra grundpelare: Vi måste införa ett skattesystem som är baserat på försörjningsbörda. Detta sker genom att skatten på arbete i form av egenavgifter och kommunalskatt sänks och att det allmänna grundavdraget höjs. Skatt på boende i form av fastighetsskatt måste avvecklas. Detta gynnar dem som bor i hyreslägenhet liksom i andra former av boende. Skattesänkningar riktade direkt till barnfamiljen i form av ett nytt grundavdrag på per barn och år vid den kommunala beskattningen måste införas. Barnomsorgen måste förändras genom att en avdragsrätt för styrkta barnomsorgskostnader och ett vårdnadsbidrag införs. Det innebär att de enskilda familjerna ges förutsättningar för egna val när det gäller vården och omsorgen om de egna barnen. Välfärden måste genomgå en omfattande valfrihetsreform. Det handlar om familjens rätt att välja barnomsorg, skola och sjukvård för att ta några exempel. Men det handlar också om valfrihet i äldrevården. Familjens ansvar och betydelse skall betonas. Föräldrarna har ett oavvisligt ansvar för de egna barnen, men barnen har också ett ansvar för den äldre generationen. 6.3 Hur ser verkligheten ut? I samband med att regeringen presenterade förslag till förändringar i socialtjänstlagen redovisade vi ett antal uppgifter som indikerar att barn i kanske inte mår så bra som vi gärna vill tro. Det finns anledning att återigen påminna om hur verkligheten ter sig för alldeles för många barn. Regeringen presenterade rapporten (Ds 1996:7). Det är en grundläggande redogörelse för barns situation i vårt land 1996. Av rapporten framgår att svenska barn jämfört med barn i många andra länder lever i ett tryggt samhälle, där de visas respekt och uppskattning. Men även om svenska barn har det materiellt bra har den svenska välfärdsstaten också resulterat i att vi har många tiotusentals barn som psykiskt mår mycket illa. Massarbetslösheten bidrar till detta, men det finns också ett samband mellan den maktlöshet som många vuxna på grund av höga skatter, stora marginaleffekter och bristande valfrihet känner och den otrygghet som deras barn upplever. Enligt organisationen i samhället () ökade antalet samtal från barn till organisationens hjälptelefon med . säger att åtskilliga samtal handlar om den svåra situation många barn hamnar i när familjens ekonomi är ansträngd genom arbetslöshet. Tendensen har fortsatt även efter 1995. I detta sammanhang är det också på många sätt skrämmande att antalet barn och ungdomar som vänder sig till barn- och ungdomspsykiatriska mottagningar (PBU) ständigt ökar över hela landet. Ett annat varningstecken är att antalet anmälningar för barnmisshandel ökat dramatiskt . anmäldes 1 000 fall av barnmisshandel. 1995 hade antalet stigit till drygt 5 000. Till detta skall läggas barn till kvinnor som misshandlas. anmäldes 18 000 fall av kvinnomisshandel vilket skall ses i relation till att långt ifrån alla fall av kvinnomisshandel anmäls. Ofta har dessa kvinnor också barn som tvingas uppleva misshandel av den egna mamman antingen direkt eller indirekt. Ökningen av antalet anmälda fall av barnmisshandel beror säkerligen delvis på att uppmärksamheten kring denna tidigare närmast dolda form av brott ökat dramatiskt . Men det förklarar inte på långa vägar den kraftiga ökningen i sin helhet. Den är ett tecken på en oroande utveckling, där barnen blir offer för de vuxnas egen frustration över att ekonomin inte går ihop eller att arbetslösheten ter sig omöjlig att komma ur. I en välfärdsstat där det offentliga genom ett orimligt skattetryck och välfärdssystem som fråntar familjerna möjligheterna att påverka det egna livet slås också de naturliga nätverken sönder. En familj som i ett sådant läge hamnar i en svår situation är mer sårbar än en familj i ett samhälle där man kan leva på sin lön och där den offentliga sektorn skapar möjligheter för familjens egna val. 6.4 Skattetrycket skadar familjen Det höga skattetrycket begränsar familjens valfrihet och därmed familjernas möjligheter att själva utforma sina levnadsförhållanden. Skatten är den största enskilda hushållskostnaden för de allra flesta familjer. Särskilt kommunalskatten slår hårt mot barnfamiljerna. Under vissa skeden har marginaleffekterna varit så stora att familjerna inte haft någon möjlighet att förbättra sin ekonomiska situation genom egna arbetsinsatser. Äktenskapet har som samlevnadsform direkt diskriminerats i skatte- och bidragshänseende. Att kunna leva på endast en lön framstår för de allra flesta som ouppnåeligt trots att många småbarnsföräldrar skulle vilja ordna det så att en av föräldrarna kan vara hemma när barnen är små. Den socialdemokratiska skatte- och bidragspolitiken efter det senaste valet har ytterligare begränsat denna möjlighet. En familjeinkomst baserad på en lön beskattas hårdare än om den delas på två även i inkomstlägen som inte kan betraktas som extrema. Den socialistiska skattepolitiken tar inte bara pengar från familjerna genom höga skatter, utan den berövar familjerna möjligheterna att utforma sin tillvaro efter egna önskemål och förutsättningar. Ett tydligt exempel på hur beroende barnfamiljerna har blivit av det offentliga var regeringens beslut att skjuta utbetalningen av barnbidragen . Det visade sig att många barnfamiljer hade en så liten marginal i sin ekonomi att de inte klarade sina löpande utgifter när barnbidraget betalades ut . Det borde vara en tydlig signal som visar att någonting är fel i det svenska välfärdssamhället. I vår motion 1997/98: av m.fl. (m) föreslår vi skattesänkningar som tar sikte på bl.a. barnfamiljerna. Ett av förslagen är ett grundavdrag vid den kommunala beskattningen på och barn vid sidan av ett oförändrat barnbidrag på . Det innebär att stödet till barnfamiljerna ökar till vid genomsnittlig skatt. Barnfamiljerna får genom detta förslag mer pengar i plånboken än med Socialdemokraternas förslag till höjt barnbidrag. För en normalinkomsttagarfamilj med två barn där den ene föräldern tjänar och den andre kommer barnbidragshöjningen att ätas upp bara av höjningen av egenavgifterna med en procent från och den fördubblade statsskatten med för alla. Resultatet kommer t.o.m. att bli negativt. Särskilt utsatta blir de som har absolut minst marginal och får hela eller delar av sin försörjning via socialbidrag. Eftersom barnbidraget räknas in som inkomst sänks deras bidrag i motsvarande grad, vilket inte sker genom vårt förslag med ett avdrag. Till de förbättringar vi föreslår ovan skall också läggas våra förslag om sänkta egenavgifter och en minskning av den kommunala beskattningen samt möjligheten till avdragsrätt för styrkta barnomsorgskostnader tillsammans med ett vårdnadsbidrag. Sammantaget innebär vår politik att barnfamiljerna får en väsentligt större ekonomisk marginal. 6.5 Avdragsrätten och vårdnadsbidraget Den borgerliga regeringen genomförde en rad viktiga förändringar på familjepolitikens område. beslöt att ett beskattat vårdnadsbidrag skulle införas. Beloppet skulle vara och barn mellan ett och ålder. Till detta kopplades ett avdrag för styrkta barnomsorgskostnader med samma belopp. Moderata samlingspartiet hade sedan 1970talet arbetat för ökad rättvisa genom ett vårdnadsbidrag. Även i den allmänna opinionen var intresset för ett vårdnadsbidrag stort. När reformen genomförts var det tre fjärdelar av småbarnsföräldrarna som sökte och erhöll vårdnadsbidrag. Vårdnadsbidraget innebar såväl ökad rättvisa som större valfrihet för småbarnsfamiljerna. Det ensidiga gynnandet av barnomsorg utanför hemmet och då framför allt institutionell sådan bröts genom beslutet. De föräldrar som själva tog hand om sina barn eller ordnade barnomsorgen på annat sätt fick tidigare inget stöd. De fick tvärtom bidra till att via skatten betala för de familjer som kunde utnyttja den offentligt finansierade barnomsorgen. Vi anser att det är föräldrarna själva som skall bestämma huruvida båda föräldrarna vill arbeta utanför hemmet när barnen är små eller om en skall vara hemma och ta hand om barnen. Vi anser att det är lika värdefullt att ta hand om sina egna barn som att vårda andras. Hemarbetet måste uppvärderas. Det innebär inte skapandet av kvinnofällor eller tvång för någon att vara hemma. Tvärtom skapar större valfrihet och flexibilitet, som den enskilde kontrollerar, ökade förutsättningar att förena arbete med familj. Vi ser man och kvinna som självständiga individer som själva kan bestämma om förvärvs- och arbetsfördelning. Vårdnadsbidraget skall återinföras med de belopp och utifrån de principer som beslöt om . Det skall också gälla avdragsrätten för styrkta barnomsorgskostnader upp till samma nivå. Vårdnadsbidraget och avdragsrätten kompletterar varandra. Alternativa former av omsorg, även utanför hemmet, kan skapas. Vi ser den föreslagna nivån som ett första steg. Målet måste vara att skatteavdraget blir väsentligt större än bidraget och svarar mot vad som kan anses vara normala barnomsorgskostnader. Den sänkning av skatten som följer blir då en tyngre del av reformen medan bidragsdelen utgör en övergång från dagens ensidiga subventionssystem. Samma mönster som vi beskrivit rörande skatterna går igen vid utformningen av barnomsorgen. Det kommunala monopolet och avsaknaden av alternativ är kännetecknande. När den kommunala barnomsorgen började byggas ut saknades tanken på alternativ. Man forcerade fram "den enda" barnomsorgen på ett sätt som ledde till höga kostnader och begränsad valfrihet. Vår kritik innebär inte att vi är kritiska till barnomsorg som sådan. Den är inriktad på att företrädare för de socialistiska partierna i och kommuner motarbetat, försvårat eller förbjudit alternativa barnomsorgsformer och deras möjligheter att verka på lika villkor som den kommunala barnomsorgen. Den socialdemokratiska regeringen har ytterligare bekräftat detta genom att den slopat den lagstadgade rätten för barnomsorg i alternativ regi att få rimlig ersättning för sin verksamhet. Motivet härför var bl.a. att det skulle vara samhällsekonomiskt fel att föräldrar startar alternativ barnomsorg i ett område där det redan finns sådan. Därför skall inget kommunalt stöd utgå till alternativet. Man bortser då från föräldrarnas önskemål och barnens behov. Man bortser också från de barn som av särskilda skäl inte kan vistas i en dagismiljö. Det kommunala daghemmet har blivit ett självändamål. Det är kännetecknade för den socialistiska politiken förankrad i en materialistisk människosyn. Det socialistiska motståndet mot föräldrarnas valfrihet har varit systematiskt. Först accepterades bara kommunala daghem. När föräldrakooperativen kom försökte den socialdemokratiska regeringen stoppa dessa genom att dra in statsbidragen. Man tvingades dock, efter starka protester från föräldrakooperativ i bl.a. och från den borgerliga oppositionen i , att ge efter och acceptera föräldrakooperativen. Motståndet har sedan fortsatt. är bara ett exempel. När den nya barnomsorgslagen antogs av den borgerliga riksdagsmajoriteten röstade Socialdemokraterna mot och efter regeringsskiftet avskaffades lagen. Den borgerliga regeringens reformer på det familjepolitiska området innebar att skyldigheten för kommunerna att ordna barnomsorg och den garanterade rätten för enskild barnomsorg kombinerades med ett vårdnadsbidrag och avdragsrätt för styrkta barnomsorgskostnader.