mot · GK02So34 · 1997-04-03 00:00:00 — med anledning av prop. 1996/97:123 Privata vårdgivare Propositionens innehållI propositionen föreslår regeringen ett antal smärreförändringar av villkoren för privata vårdgivare. Bland annatklargörs i lagen att remiss inte får krävas för vård inomspecialistkompetenserna barnsjukvård, gynekologi ochpsykiatri. En viss möjlighet för privata läkare som fyllt 65 åratt fortsätta erhålla ersättning från försäkringen öppnas ochdet blir också möjligt för läkare att arbeta somvikarier. Vidare föreslås att förslag till ersättningsnivåer ochersättningstak skall förhandlas fram av företrädarna för deberörda parterna inom hälso- och sjukvården för att sedanfastställas av regeringen.Moderata utgångspunkterDet regeringen nu föreslår innebär att man delvis frångår sitteget förslag som bifölls av efter maktskiftet 1994.I en proposition om den privata vården (1994/95:195) var detsamma socialdemokratiska regering som införde remisstvångför samtliga specialiteter och också införde en åldersgränsför läkare och sjukgymnaster.I samband med proposition 1994/95:195 avvisade vi moderater förslaget attinföra remisstvång och en åldersgräns för läkares rätt att uppbära läkar-vårdsersättning. Våra förslag avvisades av , men ser vi alltså attSocialdemokraterna åter tvingas "återställa en återställare". Dock beror dennamindre rigida inställning till den privata vården inte på en övertygelse om attden privata vården utgör en viktig del inom svensk hälso- och sjukvård. Detmåste ses som en "omvändelse under galgen". Regeringens förslagbygger till mycket stor del på vad som sagts av Samverkansdelegationen, sombl.a. har som uppgift att följa utvecklingen av den privata vården.Delegationen har mycket riktigt visat att den privata vården har hög kvalitettill en lägre kostnad än den offentliga vården. När verkligheten blivit förpåträngande har regeringen fallit till föga och gör justeringar av sina egnabeslut.Men, som vanligt väljer regeringen att bara ta ett par blygsamma steg i rättriktning. Remisstvånget finns kvar med tre undantag. Åldersgränsen behållsmen det skall vara möjligt för sjukvårdshuvudmännen att göra undantag fråndetta förbud. Situationen för de enskilda läkarna och sjukgymnasternaförbättras knappast av dessa begränsade förändringar. Socialministern pratar imassmedia gärna om att hon är positiv till privat vård. Samma sak skriverregeringen i propositionen. Men gör regeringen genom sin politikdet närmast omöjligt för privat vård att verka på lika villkor med denoffentliga. Remisstvång, vårdavtal, förbud mot ersättningsetableringar ochandra åtgärder innebär i praktiken att sakta med säkert håller på attavveckla hela privatvården. I Socialdemokraternas kommer det snartatt bara vara människor med tjocka plånböcker som ges möjlighet att välja sinläkare vid sidan av den offentliga sjukvården.Riksdagsledamöter från Moderata samlingspartiet har i flera inter-pellationer i frågat ansvarigt statsråd om uttalanden om det positivamed den privata vården bara är tomma ord, eller om regeringen tänker gå frånord till handling och underlätta för privata vårdgivare. Det enda svar vi fåttäratt regeringen vill avvakta utvecklingen inom hälso- och sjukvården. Isanningens namn handlar det dock närmast om att regeringen följeravvecklingen av den privata vården. Ett enda exempel på vad som sker äratt cirka 300 privata läkare kommer att falla för åldersgränsen . Av dessahar sjukvårdshuvudmännen endast för avsikt att sluta vårdavtal med cirka 50stycken, vilket innebär att hundratusentals patienter förlorar sin läkare ellersin sjukgymnast. Eftersom regeringen i sin iver att förhindra den privatavården infört förbud mot ersättningsetableringar kommer vi snart att habetydligt färre läkare, och detta i ett läge då vi återigen ser rubriker om kris ivården:"Vården knäcks av sparchock Fler behöver vård får sparken miljard sparas"(11/3 -97)Och i samma tidning :"Köerna till operation bara växer"I en undersökning presenterad av 1996visar det sig att den privata vården är billigare än den sombedrivs i offentlig regi, som vårdkvaliteten ärprecis lika god om inte bättre. Om regeringen i stället för attlägga hinder i vägen väljer att underlätta för den privatavården att bedriva sin verksamhet skulle vi få mer vård förpengarna, och vi skulle kunna slippa se rubriker om kris ochkaos. Den enda slutsatsen regeringen drar av t.ex.landstingsförbundets rapport är att privatvård skapar ett bratryck på landstingen att rationalisera sin verksamhet. Dennaturliga frågan blir då om inte omvandlingstrycketförsämras ju färre privata vårdgivare det finns. Någon sådankoppling gör dock uppenbarligen inte regeringen, utan väljeratt göra marginella förändringar och fortsätta ensjukvårdspolitik som minskar valfriheten för såvälpatienterna som sjukvårdspersonalen. Kostnaderna förlandstingen ökar som köer och brister blir allt meruppenbara och alarmerande. Att notera är dessutom attregeringen mycket riktigt också konstaterar i propositionen(s. 20) att det gått trögt med tecknandet av nya vårdavtalunder 1996. Sammantaget inger detta stark oro införframtiden.Nu föreslår regeringen att dispens från åldersgränsen kan göras genomvårdavtal med läkaren. Regeringen har också uttalat att vårdavtal är sättet attsamverka med den privata vårdsektorn. Det regeringen har glömt är attvårdavtal innebär att som både finansiär och producent innesluterhela privatvården som därmed blir helt beroende av sin konkurrent. Denverkliga konkurrens som tidigare funnits mellan den offentliga och den priva-ta vården upphör de facto. Genom att frikoppla landstingen som finansiärskulle man kunna lösa detta problem. Vi har föreslagit att så sker genominförande av en allmän hälsoförsäkring och vi har också noterat att om den framtida hälso- och sjukvården är inne på samma tankar.Landstingen använder sig dessutom av vårdavtal i avsikt att begränsa antaletprivatpraktiserande vårdgivare och därmed upprätthålla omfattningen pålandstingsdriven vård. Denna utveckling gagnar inte patienternas möjligheteratt välja vårdgivare. Men den förda politiken begränsar dessutomvårdanställdas möjligheter att välja mellan olika konkurrerande vårdgivare.Som om denna i praktisk handling njugga inställning till privatvården intevore nog anser den politiska majoriteten - i alla landsting utom ett - atthälso-och sjukvård skall samsas med en lång rad andra områden. Landstingen i vårtland anser att de har råd att t.ex. hålla sig med länsbiokonsulenter, teatrar,inkassobyråer och mycket annat.Vi moderater anser att landstingen skall ha en enda central uppgift och detär att garantera medborgarna vård och omsorg och också se till att det finnsett brett utbud av olika vårdgivare. I valet mellan sjukvård och länsbio-konsulent väljer vi moderater sjukvården. Så länge det finns brister och köerinom hälso- och sjukvården får annan verksamhet komma i andra hand ocht.o.m. Det borde också regeringen inse och tydligt markera försjukvårdshuvudmännen.Nationell taxaRegeringen föreslår att utformningen av ersättningsnivåeroch ersättningstak skall föras över till företrädarna för deberörda parterna, dvs. , samt landstingsförbunden.Regeringen skall sedan fastställa nivåerna utifrånförhandlingarnas resultat.Vi anser dock att även de av de i verksamma sjukgym-naster som inte är organiserade i riksförbundet bör få utse en representant iförhandlingen.Dessutom menar vi att det är viktigt att något slags skiljenämndsförfarandeinförs i de fall då parterna inte kan komma överens om nivåer och tak, för attundvika att regeringen "bakvägen" styr de förhandlingar som skall genom-föras. En skiljenämnd skulle också ge yrkesorganisationerna en starkareposition gentemot den mycket mer dominerande parten Landstingsförbundet.FöretagshälsovårdenEnligt propositionen bereds frågan omföretagshälsovårdens roll inom svensk hälso- och sjukvård.Vi hälsar detta med tillfredsställelse. vill vi dockpåpeka den brist på förståelse som den nuvarande regeringenhar haft när det gäller främst den yrkesinriktaderehabiliteringen, där just företagshälsovården skulle kunnaspela en mycket viktig roll. har regeringenminskat stödet till rehabilitering med totalt drygt200 , neddragningar som vi moderatermotsatt oss.När nu regeringen ser över företagshälsovårdens roll vill vi betona en viktigaspekt som bör ingå i denna översyn och som också poängterats avFöreningen svensk företagshälsovård.Det gäller ett utökat samarbete mellan de olika aktörerna inom rehabilite-ringen, dvs. hälso- och sjukvården, , arbetsförmedlingen,kommunernas socialtjänst och företagshälsovården. Ett utökat samarbeteinnebär att resurserna kan användas på mest effektiva sätt och att man sålångt som möjligt kan undvika att människor lämnas utan adekvat stöd.RemisstvångetGenom beslut med anledning av proposition 1994/95:195infördes i praktiken ett remisstvång för privat specialistvård.Både i propositionen och av den dåvarande socialministern iriksdagen har framförts att remisstvånget skulle varafrivilligt för landstingen och åtminstone inte omfattagynekologi och psykiatri. I verkligheten har det visat sig attlandstingen ändå infört ett generellt remisstvång, ochJämtlands läns landsting inkluderade även gynekologi ochpsykiatri. Den socialdemokratiska landstingsmajoritetenförsvarade remisstvånget inom gynekologi med att dethindrade kvinnor att gå till gynekologen med småkrämpor.Ett minst sagt häpnadsväckande uttalande av ansvarigasjukvårdspolitiker - som säger sig förespråka jämställdhet!Vi moderater varnade i samband med behandlingen av ovan nämndaproposition för att överhuvudtaget införa remisstvång inom specialistvården.De skäl vi då anförde äger fortfarande samma giltighet.I de landsting där remisstvång införts minskar andelen besök i den billigareprivata vården medan andelen sjukhusbesök ökar.I den offentliga vården är kostnadsskillnaden mellan ett besök hos enallmänmedicinare och en specialist mycket stor, varför det i denna vårdsektorkan finnas ett behov av att styra patienterna i första hand till en lägrevårdnivå, vilket också görs genom befintliga vårdavgifter. Denna kostnads-skillnad finns inte inom den privata vården.Privatvården präglas av stor kontinuitet där till skillnad från den offentligavården långvariga relationer ofta byggs upp mellan patienter, sjukgymnasteroch läkare. Ett remisstvång i privatvården skulle medföra slutet på dessarelationer. Även om remisstvånget är frivilligt har det visat sig att deallra flesta landstingen ändå infört det, vilket visar att det är viktigt attlagstiftaren markerar att man inte accepterar detta. Mot denna bakgrundhälsar vi regeringens förslag om ett uttryckligt förbud för remisstvång förgynekologi, psykiatri och barnsjukvård välkommet, men menar att detta skallgälla all form av remittering.HeltidskravetRegeringen vidhåller att heltidskravet skall vara enförutsättning för att erhålla ersättning. Vi avvisar detta.Vi vill särskilt framhålla att varje företag har fasta och rörliga kostnaderoavsett arbetstidens längd. Detta är ekonomiskt kännbart i synnerhet försmåföretag vilket det ofta är frågan om i detta sammanhang. Dessa kostnaderkan variera mellan de olika företagen, beroende på investeringar ochavskrivningar. Ersättningstaken bör således inte reduceras med hänsyn tillarbetstiden, beroende på att de yttre omständigheterna kan förändras. Ett ickereducerat ersättningstak bör finnas som privata vårdgivare bör få kunna drivasin verksamheter efter.Vi anser således att varken regeringen eller skall besluta omarbetstiden för en särskild yrkesgrupp. Den enskilde individen skall självbestämma om man vill arbeta hel- eller deltid. Den nuvarande bestämmelsenbör således avskaffas.Åldersgränsen ochersättningsetableringarRegeringen föreslog i proposition 1994/95:195 att det skulleinföras en åldergräns för rätten att uppbäraläkarvårdsersättning och sjukgymnastersättning. Vi avvisadedetta förslag, av två skäl.För det första strider åldersgränsen mot beslut att införa enflexibel pensionsålder i det nya pensionssystemet som vi hoppas skall träda ikraft snart.För det andra innebär åldersgränsen att etablerade läkar-kontakter bryts. Bara i har åldersgränsen inneburit att ca100 000 patienter har förlorat den läkare man anlitat . Detta ärsärskilt allvarligt för äldre patienter som förlorar en läkare de känt stortförtroende för. En gammal människa kan känna stark olust att tvingas vändasig till en helt främmande, kanske mycket ung läkare. Detta menar vi att mansom politiker måste ha respekt för. Tyvärr visar Socialdemokraterna intedenna grundläggande mänskliga förståelse.Möjligheten att fullgöra en mycket god insats i vården kan inte enbartkopplas till åldern, utan måste också bedömas utifrån andra kriterier. Ävenom regeringen nu öppnar möjligheten för läkare att om sjukvårds-huvudmännen accepterar det verka även efter att de har fyllt , anser intevi att detta räcker. Om en privat företagare av något annat slag exempelvisinnehar en verksamhet på entreprenad för en kommun eller ett landsting(cafeteria, bussbolag), eller om de har ett annat slags avtal som innebär att deköper tjänster (tvätteri, fönsterputs), så säger de inte upp avtalet för attföretagaren har uppnått en viss ålder. Vi anser att samma sak bör gälla förprivatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. Bestämmelsen om ålders-gränsen bör avskaffas.Bestämmelsen om åldersgräns blir dessutom än värre eftersom regeringenockså infört ett förbud mot ersättningsetableringar.Rätten att överlämna verksamhet till yngre krafter garanterar fortlevnad ochen tryggad rätt att fortsatt bedriva verksamhet. Men den garanterar också attverksamheten bedrivs på en modern kvalificerad nivå ända till över-låtelsetillfället. Det säger sig självt att viljan att nyinvestera är obefintlig desista åren om man vet att praktiken läggs ner i samband med att verk-samheten måste upphöra vid den existerande 65-årsgränsen. Men det innebärockså i förlängningen att viljan att överhuvudtaget övergå i privat verk-samhet, med de investeringar detta naturligen medför, kommer att upphöra dåman vet att det inte att går att avyttra en privat praktik. Detta drabbar direktde enskilda patienterna. Genom möjligheten till ersättningsetableringgaranteras patienterna att gå till samma välbekanta mottagning där den nyeläkaren eller sjukgymnasten genom de gamla journalerna känner tillpatienternas problem. Därmed garanteras kontinuiteten i vården.Ersättningsetablering innebär att man ersätter en etablering som redan finnsoch som ofta fungerat väl. Det innebär endast att kåren hållsintakt. Om ersättningsetableringar inte införs leder detta till etttotaltoffentligt vårdmonopol. Därmed försvinner en av de viktigastemålsättningarna med etableringsfriheten, nämligen att skapa konkurrensmellan vårdgivare. Det omvandlingstryck som den privata vården utgörpå den offentliga vården avtar successivt. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om de icke organiserade sjukgymnasternas rätt att delta iförhandlingar om ersättningsnivåer,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om ett skiljenämndsförfarande vid förhandlingar omersättningsnivåer,3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om företagshälsovården,4. att beslutar avskaffa remisstvånget i enlighet med vad somanförts i motionen,5. att beslutar avskaffa de reducerade ersättningstak som gällerför att erhålla läkar- respektive sjukgymnastersättning i enlighet med vad somanförts i motionen,6. att beslutar avskaffa åldersgränsen för rätten att uppbäraläkarvårds- och sjukgymnastersättning i enlighet med vad som anförts imotionen,7. att beslutar avskaffa förbudet mot ersättningsetableringar ienlighet med vad som anförts i motionen.