mot · GK02So36 · 1997-04-03 00:00:00 — med anledning av prop. 1996/97:123 Privata vårdgivare Angående krav på remissförsjukgymnastikbehandling iprimärvårdI samband med riksdagsbehandlingen av proposition1994/95:195, Primärvård, privata vårdgivare m.m., hadesocialutskottet att behandla ett antal motioner med anledningav regeringens förslag att respektive landsting gavs rätt attbesluta om krav på remiss. Regeringens skäl till förslaget varatt samma förutsättningar ska gälla oavsett driftsform och attavvägningarna mellan de för- respektive nackdelar som finnsmed ett remisskrav bäst avgörs lokalt av . Baraom remiss krävs inom egen organisation skabehandling hos privatpraktiserande sjukgymnast varaunderkastad samma krav. Kravet på likställighet i villkorenkan ses som ett led i strävan efter konkurrensneutralitet.I en tidigare motion har jag med anledning av detta framfört följande:Om konsekvenserna av de i propositionen föreslagna förändringarna visar sigmotverka syftet att resurser ges för sjukgymnastisk behandling som ärföranledd av skada eller sjukdom, bör regeringen överväga behovet aveventuella åtgärder.Vi vet nu att de flesta landsting mycket snabbt fattadebeslut om att införa remiss . Inte i något fallkänner jag till att detta beslut föregicks av en sådan avvägning av för- ochnackdelar som regeringen förutsatt i sin proposition. Det är lätt att få känslanav att de förändrade villkoren för den egna driften beslutades mer ellermindre "i panik" utifrån de villkor man ansåg att den privatpraktiserandesjukgymnasten skulle ha. I de fyra landsting som avstod från att införa ettgenerellt remisskrav för sjukgymnastbehandling i primärvård gjordes dockden avvägning regeringen förutsatte. Där höll landstingen därför fast vidprincipen om lägsta effektiva omhändertagandenivå.Av den nu föreliggande propositionen framgår att regeringens mål omlikställighet oavsett driftsform inte uppfyllts. Den remitterande primär-vårdsläkaren och sjukgymnaster på primärvårdsnivån har alla verksamhetersom belastar samma budget. Om däremot primärvårdsläkaren remitterar tillspecialistläkare eller skriver ut recept överförs vårdkostnaden till en annanbudget. Det är förmodligen den viktigaste förklaringen till att inte sammaeffekter av remisskravet ännu kunnat beläggas på specialistläkarnivån.Jag är därför bekymrad över att åtgärder bara föreslås i läkarlagen. Det ärbra att patientens ställning stärks och att tillgängligheten till de treföreslagnaläkarspecialiteterna markeras. Med tanke på det sätt remisskravet infördesoch de resultat regeringen redovisar under avsnitt 5.3.2 finns dock enligt minmening skäl att även markera tillgängligheten till sjukgymnastik.Det är alltid så att högutbildade, resursstarka personer har större möjlighetatt hävda sin rätt gentemot doktorn, alternativt betala sig fram till vård.Patienten kan få sin remiss av en specialistläkare och kringgår på det sättetprimärvårdsläkarens roll som "gatekeeper". Det förutsätter naturligtvis visskunskap och ekonomiska resurser eftersom det besöket i de flesta landsting ärväsentligt dyrare. Risken är uppenbar att den ordning som införts i 22 lands-ting hindrar de resurssvaga i samhället att få en tidigt insatt rehabilitering.En effektiv sjukvård måste ha möjlighet att organisera sin verksamhet efterprincipen om lägsta effektiva omhändertagandenivå. I annat fall får vi ettdåligt resursutnyttjande, onödiga sjukskrivningar och onödig läkemedels-konsumtion.I de flesta landsting har man inte bara i all hast beslutat om att införaremiss utan även beslutat om detaljerade remissregler. Dessa är i regelframtagna av tjänstemän i landstingen, som utgått från att doktorn är den"bäste sjukgymnasten". Antalet behandlingar ska enligt dessa regler anges iförväg av doktorn. Det är lika kränkande för professionen, som om primär-vårdsläkaren skulle föreskriva operationstid för kirurgen.Sjukgymnasten är i förhållande till läkaren en "specialist", och yrket är ettfrån läkarens skilt och självständigt yrke. Sjukgymnasten arbetar underlegitimationsansvar och inte på delegation. Sjukgymnasten är enligtSocialstyrelsen skyldig att ge patienten god behandling oavsett eventuellbegränsning av antalet på remissen. Det innebär att både sjukgymnastens,läkarens och patientens tid går åt för att ordna en komplettering. Patientenmåste i vissa landsting göra ett nytt läkarbesök med de kostnader det för medsig bara för att en telefonkomplettering från läkaren inte godkänns. Läkarenkan inte heller i praktiken ta ansvaret och vägra patienten ett antalytterligarebehandlingar. Ordningen slukar stora resurser från sjukvårdsbudgeten baraför att garantera en beslutad administrativ ordning.Sist men inte minst är detta på många sätt också en jämställdhetsfråga. Dethandlar om hur vi lagstiftare ser på en högutbildad, kvinnodomineradlåglöneyrkesgrupp. Jag menar att regler och detaljstyrning måste ställas irelation till yrkesskicklighet och det självklara ansvarstagande som ärnaturligt för sjukgymnaster som legitimerad yrkesgrupp. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om remisskravet i lagen om ersättning för sjukgymnastik.