mot · GL02A460 · 1997-10-06 00:00:00 — I de pågående förhandlingarna om framtida har regeringen intagit en allt för försiktig hållning. Det är vår mening att regeringen här förhållit sig allt för passiv. Regeringen måste med största kraft agera inför förhandlingarna om en ny gemenskapsbudget och inför förhandlingarna om en reformerad regional- och strukturpolitik. Regeringen måste ge detta arbete högsta prioritet, annars går miste om möjligheter till stöd för utveckling. Detta har vi inte råd att mista. Detta bör ges regeringen till känna. Vidare anser vi att riktlinjer bör utvecklas så att riksdag och regering kan ta ställning till hur den lokala nivån kan stärkas och utvecklas samt hur regelverket kan förenklas. Detta bör ges regeringen till känna. 6.4 Myndigheter, verk och statliga bolag Förändringar inom den statliga verksamheten har, som påvisats ovan, medfört stora påfrestningar för många orter. Med avreglering, bolagisering och privatisering kommer myndigheter och verk i allt större omfattning själva att avgöra hur de organiserar sin verksamhet. Statliga myndigheter och verk har genomfört regionaliseringar av verksamheten som starkt kan ifrågasättas. Viktiga funktioner har flyttats och servicen försämrats eller bortfallit. Inte sällan har viktiga ledningsfunktioner flyttats. Den samhällsekonomiska nyttan kan starkt ifrågasättas. Den centrala politiska nivån har inte tagit dessa tendenser på tillräckligt stort allvar. Ett svåröverblickbart lapptäcke av olika organisationer och geografisk indelning har blivit följden. Nästan uteslutande till förfång för mindre orter. Det politiska ansvaret har varit otydligt. Människors förtvivlan över besluten har kanaliserats till den politiska nivån. Det politiska inflytandet måste ökas och en övergripande politisk samordning måste säkerställas. Flera av de bolagiseringar som gjorts har ej varit förenliga med en hög ambition inom regionalpolitiken. Flera regioner har drabbats hårt. Ambitionen om regional utveckling riskerar att gå i stå om inte basservice kan garanteras. Statsmakten måste ta ett helhetsansvar för den regionala utvecklingen. Tydligare direktiv till myndigheter, verk och bolag beträffande deras regionalpolitiska ansvar måste utformas. I verksamheter där staten har ett ägarinflytande måste regionalpolitiska hänsyn prioriteras. Detta bör ges regeringen till känna. För att ge tillräcklig tyngd åt resursfördelning inom den stora regionalpolitiken bör en regionalpolitisk samordning ske. Beslut om förändrad organisation måste alltid föregås av en regionalpolitisk konsekvensanalys. Detta bör ges regeringen till känna. Vid omorganisation och/eller omlokalisering av verksamhet inom statliga verk och myndigheter från prioriterade områden (stödområden) till områden utanför stödområdena, skall frågan alltid hänföras till regeringen för avgörande. Detta bör ges regeringen till känna. Inom näringslivet har med hjälp av regionalpolitiskt företagsstöd pågått omlokaliseringar till stödområdena från storstadsområdena. Generellt har dessa omlokaliseringar varit framgångsrika. Erfarenheterna hos de berörda företagen är goda, för att inte säga även mycket goda. Varaktiga produktivitetsuppgångar har konstaterats. Inom den offentliga sektorn har motsvarande förändringar inte skett i någon nämnvärd utsträckning. Emellertid finns inget som talar mot att inte detta skulle vara möjligt också inom den offentliga sektorn. I sammanhanget kan detta exemplifieras med att förlagt verksamhet till med mycket gott resultat. Exemplen manar till efterföljd. Regeringen bör därför uppdra till samtliga verk och myndigheter som har sin huvudsakliga verksamhet i storstadsområdena att utreda vilka verksamheter som kan utlokaliseras till stödområdet. Detta bör ges regeringen till känna. Åtgärder av detta slag är också angelägna med tanke på den neddragning som skett inom statlig sektor . Detta konstaterades inte minst i den s.k. , Regionalpolitik för hela SOU 1997:13. Flera affärsdrivande verk och statliga bolag har startat dotterbolag. Exempelvis kan nämnas att både och Posten startat ett antal nya bolag. I enlighet med vad vi tidigare anfört anser vi att även denna typ av nya verksamheter skall underställas regionalpolitiska hänsynstaganden. Det skall alltid prövas om nya verksamheter kan förläggas utanför storstäderna. Detta bör ges regeringen till känna. Problemen med de inomregionala obalanserna blir än mer uppenbar. Förändrad organisation leder ofta till att verksamheten försvinner på mindre orter. Diskussioner om förändrad organisation inom domstols- och polisväsendet, skattemyndigheten och kronofogdemyndigheten är exempel på detta. Tillgängligheten till dessa verksamheter måste även finnas på mindre orter. regionalpolitiska utredning framfördes förslag om att samtliga branschforskningsinstitut skulle utlokaliseras. Förslaget ledde då inte till någon åtgärd. För vår del anser vi att förslaget är väl värt att beakta. Deras lokalisering är inte direkt beroende av en särskild ort varför en utlokalisering av dessa institut bör kunna ske. Detta bör ges regeringen till känna. De medel som går ut till olika regioner måste samordnas bättre än vad som är fallet . Detta gäller såväl medel för arbetsmarknadspolitik, närinspolitik, infrastruktur som medel avsedda för regionalpolitiska satsningar. Mesta möjliga regionala och lokala samordning måste eftersträvas. Först då kan synnergieffekter uppstå och mesta möjliga resultat uppstå. Det är på den lokala nivån man bäst känner förutsättningarna och vet vilka åtgärder och insatser som leder till tillväxt och utveckling. Friheten att hantera medel och samordna verksamheter regionalt och lokalt måste öka. För att den stora regionalpolitiken och lilla regionalpolitiken bättre skall samverka krävs tydligare och klarare ansvarsfördelning. måste finnas ett tydligare ansvar för regionalpolitiken, dvs att tydligare i hela regeringens arbete och planering lyfta fram regionalpolitiken och landsbygdsperspektiven. Regionalpolitiska konsekvensanalyser måste alltid föregå förslag. För att mer kunna uppmärksamma och utveckla landsbygdsperspektivet måste ett sektorsövergripande arbetssätt eftersträvas. finns alltför starka sektorsgränser. Statliga myndigheter och verk organiserar i allt större utsträckning verksamheten i ett snävt perspektiv där samordning och samarbete med andra uteblir. Följden blir att bristen på samordning oftast är till nackdel för glesbygden då det är här som neddragningar och nedläggningar sker. Den snäva sektorspolitiken utgör ett problem som måste överbryggas. Genom ökad samverkan regionalt och lokalt kan effektiviteten öka, ett helhetsperspektiv utifrån länens förutsättningar måste vara vägledande. Tydligare rollfördelning måste gälla. Legitimiteten i de beslut som fattas eroderas om människor känner att de inte kan påverka eller utkräva ansvar av dem som fattat besluten. Människor uppfattar, med rätta, att beslut om deras närmiljö fattas på ett diffust sätt där den folkliga förankringen ofta uteblivit. Människors legitima rätt att kunna utkräva ansvar av dem som fattat besluten har med nuvarande myndighets- och verksstruktur blivit en chimär. Detta är inte acceptabelt. Riksdag och regering måste alltid ha det yttersta ansvaret för fattade beslut. Det är även här som det yttersta politiska ansvaret måste kunna utkrävas. Många beslut som fattas i myndigheter och verk medför stora förändringar för olika regioner och måste kunna föregås av beredning och beslut i en politiskt vald församling. Den politiska nivån måste stärkas i förhållande till myndigheter och verk. Allt för långt gångna delegeringar måste tas tillbaka och beslut lyftas in i de församlingar där debatt och politisk beredning föregår beslut och där politiskt ansvar kan utkrävas. För att ge allmänheten en bra service vore det värt att pröva att förlägga delar av olika myndigheters och verks funktioner till . Nuvarande regionfördelning har i många fall skapat långa avstånd för att nå nödvändig service. Detta bör ges regeringen till känna. Centrala verk och myndigheter har en mycket stor betydelse i sammanhanget. Ofta finns det otydliga rollfördelningar inom myndigheter och verk såväl som mellan regering, riksdag och myndigheter/verk. Som ett led i att stärka samordningen anser vi att förändringar måste ske inom syftande till att regionalpolitiken tydligare lyfts fram. Statsrådet som har det övergripande ansvaret för regionalpolitiken bör ha en stärkt roll. Med detta förtydligas den politiska ambitionen. Erfarenheterna från jämställdhetsarbetet visar att det är först när jämställdhetsarbetet genomsyrar samtliga politikområden som resultat nås. Det förhåller sig på samma sätt med regionalpolitiken. Först när detta samordnas inom samtliga områden, kan de större resultaten ske. Detta bör ges regeringen till känna. Det framtida regionalpolitiska utvecklingsarbetet bör ta som utgångspunkt länsvisa, strategiska utvecklingsplaner, som utarbetas under brett samråd. I detta samråd bör kommuner, landsting, länsstyrelserna, sektorsmyndigheter, näringslivets och de anställdas organisationer, med flera medverka. Förebild kan vara den tidigare länsplaneringen, senare års länsstrategier och landshövdingeuppdraget . På länsplanet beslutade strategier föreläggs regeringen för förhandling och fastställelse inklusive tilldelning av ekonomiska ramar. Förfarandet innebär en ökad formalisering av det regionala lokala arbetet vad gäller aktiviteter, satsningar med mera. Roller, ansvar och gränsdragningar blir härigenom tydligare. Genom stärkt sektorssamordning både på regional och central nivå nås ett större genomslag för regionalpolitiskt hänsynstagande. Helhetslösningar blir härigenom lättare att genomföra. Metoden ger också förutsättningar för tidiga avstämningar, vilket innebär effektivare utnyttjande av resurserna. Regionalt utvecklingsarbete kräver resurser. Regionalpolitiken måste därför kännetecknas av enkelhet, begriplighet och drivas decentraliserat. Allt knappare resurser för att genomföra nationell politik och regionalt utvecklingsarbete får inte följas av allt mer komplicerade regelverk, betungande administration och återrapporteringar av de mest långtgående detaljer. Det är av synnerlig vikt att resurser går till det egentliga, utvecklingsinriktade arbetet, i stället för till onödig byråkrati och krångel. Detta bör ges regeringen till känna. I hela finns en stark lokal utvecklingskraft. Lokala utvecklingsgrupper finns och verkar nära människor på landsbygden, i små tätorter och i städerna. Regionalpolitiken måste präglas av ett nerifrån och upp-perspektiv istället för ett ovanifrånperspektiv. Regionalpolitiken måste i högre utsträckning bejaka och skapa förutsättningar för samt ta tillvara det lokala engagemang som de lokala utvecklingsgrupperna utgör. Att de lokala utvecklingsgrupperna har en betydande potential och bidrar till den lokala utvecklingen understryks av undersökningar som visar att det i dessa cirka 3 500 grupper finns cirka 70 000 aktiva, som omsätter cirka 900 miljoner och har räddat cirka 4 000 jobb. Närings- och arbetsmarknadspolitik, utveckling av kommunikationer och regionalpolitik inklusive landsbygdsutveckling måste bättre kopplas samman med frågor om markanvändning och miljö. Samordning mellan ekonomisk planering och fysisk planering måste prioriteras och det lokala perspektivet stärkas. En så kallad bygdepolitik måste utvecklas som bygger på att de lokala förutsättningarna och möjligheterna i större utsträckning styr samhällsplaneringen. Här kan även de aktiva och de boende ges större möjligheter att delta i planeringsarbetet, därmed ökar förankringen. Detta förutsätter dock att det starka sektorstänkande som finns luckras upp för att i stället utgå från ett lokalt tvärsektoriellt arbetssätt. Med en sådan förändring kan den lokala kraften mobiliseras, det lokala engagemanget stärkas, de lokala initiativen och idéerna tas tillvara. Landsbygdsperspektivet måste lyftas fram som en viktig del av regionalpolitiken. Landsbygdens resurser och tillväxtmöjligheter måste tas till vara. Landsbygdsområden skall ses som resursområden. En utveckling av den moderna landsbygden måste ske utifrån lokala förutsättningar. En decentraliserad samhällsstruktur underlättar hushållning med naturresurser och innebär att landets samlade ekonomiska resurser bättre kan tas tillvara. Detta bör ges regeringen till känna. Framväxten av byarörelsen är ett uttryck för den optimism och framtidstro som finns på landsbygden, men det är även en reaktion mot maktlösheten och bristen på inflytande över den egna bygdens utveckling. I dessa byalag samlas invånarna för att hitta lösningar för behålla och utveckla landsbygdens service och kämpa för att behålla sin skola och affär. Den lokala kraften på landsbygden sätter bygden i centrum och förenar idealitet och samhällsbyggnad. De mindre landsbygdsskolorna utgör ofta en motor i den lokala utvecklingen. Tyvärr står dessa skolor inför en nedläggning. Medel för dessa skolors fortsatta drift måste säkerställas. Möjligheten att kunna ta större ansvar för sin egen bygd utgör en viktig del i att invånarna skall kunna vända en negativ utveckling och med kraft och entusiasm utveckla det egna närområdet. Enligt vår mening bör denna nya demokratiska nivå utvecklas och tas in i den planering som kommun och länsstyrelser gör. Inom kommunernas och länsstyrelsernas utvecklingsarbete måste den lokala nivån tas med. Detta kräver både förändrat förhållningssätt då byalagen har ett annorlunda arbetssätt som inte direkt passar in i de mallar som de formella organen jobbar efter. Det finns en övertro till att statliga och kommunala myndigheter kan klara att jobba med lokal utveckling. De offentliga organen måste i betydligt större utsträckning samarbeta med och ge utrymme för de lokala utvecklingsgrupperna. Genom resurser att jobba ideellt med lokal utveckling kan det offentliga och privata kopplas ihop med det ideella arbetet. I detta sammanhang bör det understrykas att medel som ställs till förfogande för lokalt utvecklingsarbete inte alltid bör kanaliseras via myndigheter. Mer medel bör kunna slussas till exempelvis Hela skall leva. De resurser som ställs till förfogande skapar ett större mervärde om den lokala nivån ges möjlighet att disponera dessa. Vi anser även att medel bör kunna ställas till förfogande och kanaliseras direkt till de lokala utvecklingsgrupperna. Detta bör ges regeringen till känna. gör ett gott arbete men saknar resurser för ett mer långsiktigt programinriktat utvecklingsarbete. förutsättningar för långsiktigt utvecklingsarbete behöver stärkas. För att öka det lokala och regionala inflytandet bör mer av de centrala medlen för regionalutveckling läggas direkt på länsstyrelserna. 6.8 Infrastruktur för lokal utveckling studieförbund, samlingslokaler, bibliotek och skola Folkbildningen växte fram som ett medel i kampen för att erövra de demokratiska rättigheterna. Den har sin grund i kampen för allas lika värde och lika rättigheter. Folkbildningsarbetet har breddat vägen för demokratiskt inflytande och har gått hand i hand med utvecklingen av det demkokratiska samhället. Folkbildningen har en viktig uppgift i att ge människor bland annat utbildning och information. växer nya mönster, nya organisationer och nya rörelser fram. Det finns ett stort behov av den kunskap som bildningsförbunden kan erbjuda. Folkbildningen förändras i takt med det omgivande samhället. Folkbildningen har inte minst med sin närhet till medborgare goda förutsättningar att stimulera folkrörelseengagemanget. Folkbildningen stimulerar därmed människor att öka sin kunskap, bidrar till utvecklande av sociala nätverk och verkar för gemenskap och bidrar därmed till den lokala utvecklingen. Folkbildningen utgör en vittförgrenad kulturverksamhet. Folkbildningen står för att utveckla ett aktivt utövande och skapande engagemang för kultur. Denna kultur och dess olika estetiska uttryck står mycket för att producera något tillsammans. Ofta sker detta i grupp och ger då de medverkande gemensamma upplevelser och erfarenheter. Inte minst bidrar folkbildningen till ett lokalt kulturutövande som tillsammans med skola, barnomsorg och ungdomsverksamhet ger möjlighet till ett aktivt kulturliv. Folkbildningen bidrar till en viktig kulturell infrastruktur i orter och delar av vårt land där de stora kulturinstitutionerna inte når ut. Detta aktiva kulturskapande i gemenskap med andra är av stor betydelse för mindre orters utveckling. I detta sammanhang är möjligheterna till bra mötesplatser viktigt. Tillgängligheten till samlingslokaler spelar en stor roll i landsbygdens infrastruktur. är detta den enda föreningslokal som finns att tillgå. Samlingslokalen utgör på landsbygden den enda träffpunkten. Närheten till lokaler för utbildning, studiecirkel och kulturverksamhet förutsätter moderna lokaler. De allmänna samlingslokalerna är ett socialt nav där människor träffas och har en viktig funktion på landsbygden. På många håll utvecklas även samlingslokalerna till moderna IT-stugor. Istället för att deltagarna åker längre sträckor för exempelvis utbildning kan samlingslokalerna spela en större roll som utbildningslokaler och medverka till att utbildning kan ges i decentraliserade former i närhet till de som deltar. När fler väljer att arbeta på distans kan samlingslokalerna fylla funktionen av att skapa mötesplatser för arbetande människor långt från sina egentliga arbetsplatser. Detta är värt att stödja då distansarbete kan upplevas som socialt isolerat. Samlingslokaler med avancerade möjligheter till datakommunikation bidrar här till att utveckla en digitaliserad arbetsmarknad. På så vis kan näringslivsstrukturen breddas. Detta bör ges regeringen till känna. Bibliotekens verksamhet är tillsammans med folkbildningen den mest förgrenade kulturaktiviteten i vårt land. Biblioteken är inte endast en plats för ut- och inlåning av böcker utan utgör även i en vidare mening ett centrum för kultur och information. Föreläsningar, utställningar och andra kulturella evenemang kompletterar bibliotekens basfunktioner. Biblioteken utgör lokala kulturcentrum. Biblioteken medverkar till utvecklandet av en infrastruktur för ett kunskapssamhälle i hela landet. Höjd utbildningsnivå och ett mer decentraliserat utbildningssystem leder till ökad efterfrågan och krav om ökad tillgänglighet till specialiserad och fackorienterad litteratur. Informationsteknik och med detta tillgång till olika databaser skapar förutsättningar för och möjligheter till samverkan mellan olika bibliotek och tillgång till stora delar av landets samlade resurser av litteratur. Ökad samverkan mellan de kommunala biblioteken, länsbibliotek och de mer vetenskapliga biblioteken är angelägen. Via fjärrlånesystem kan den enskilde få en näst intill obegränsad möjlighet att ta del av speciallitteratur. 6.8.4 Skolan mitt i byn Skolan är rätt använd mer än en arbetsplats för barnen . Skolan kan även utgöra en samlingsplats för de människor som bor i närområdet och därmed bidra till sociala mötesplatser. När skolan fungerar som en skola mitt i byn eller som ett kulturcentrum ökas kontakterna och därmed känslan av delaktighet. Skolans lokaler erbjuder möjligheter till ett rikt utbud av olika verksamheter. Möjligheterna att förstärka skolans betydelse som mötesplats och att öppna skolan för människor i närområdet bör ökas om skolans lokaler upplåts till olika föreningar och enskilda utan kostnad. De insatser som finansieras via den lilla regionalpolitiken kan aldrig ensamma åstadkomma regional utjämning och utveckling. För att nå målen om regional utjämning och utveckling måste andra verksamheter, dvs samtliga offentliga institutioner, infrastruktur, sektorsorgan etc, ge grundläggande förutsättningar för regional utveckling. Infrastruktur och service i form av statlig sektorspolitik måste bidra till och beakta de regionala förhållandena. Samtliga sektorer och politiska områden måste engageras och dra åt samma håll. Detta är ett av de tydligaste dragen i orsaksanalysen. Samordningen inom olika områden har varit otillräcklig och lett till icke optimalt resursutnyttjande. Det finns tydliga exempel som visar på att även om en sektor spar pengar är det för samhällsekonomin helt förkastligt. Om inte samtliga politikområden bidrar till en politik för regional utveckling kommer åtgärderna att vara otillräckliga. Politiken måste inriktas på att ge förutsättningar för människor att bo kvar på mindre orter och på landsbygden. En viktig del här är exempelvis att offentliga verksamheter inte drar ned verksamheter i mindre orter. Om människor har möjlighet att ha kvar sin sysselsättning minskas behoven för de enskilda att flytta. Underlaget för annan service kan hållas uppe. Till detta måste läggas en politik som ger utveckling åt mindre orter. Det handlar då om att skapa ett mervärde och öka mindre orters dragningskraft för att få fler att flytta ut till mindre orter. Exempelvis kan det här handla om att bygga ut teleförbindelser som gör det möjligt att arbeta hemifrån. Lika viktigt är att utveckla näringslivets förutsättningar med satsningar på mindre företag och nya företag utanför de större orterna. När det gäller den lilla regionalpolitiken anser vi att de resultat vi kunnat ta del av ger vid handen att dessa stöd är berättigade. De fungerar som ett smörjmedel för den regionala utvecklingen. Dessa medel kan inte ensamma svara för en god utveckling men ger enligt vår mening goda förutsättningar. Utvärderingar som gjorts visar att stöden har god måluppfyllelse och bidrar till utveckling. Inte minst anger många företagare att de inte lokaliserat, eller bibehållit, sin verksamhet i dessa områden såvitt dessa stöd ej funnits. Slutsatsen är att stöden behövs. I sammanhanget bör dock påpekas att mer av beslutandet över medel som ställs till förfogande måste ske på den lokala nivån och med hög grad av möjligheter till lokala anpassningar och flexibilitet. Allt för stelbenta regler riskerar leda till att framför allt mindre företag drar sig för att använda sig av stöden. Stöden är även i allt för hög utsträckning detaljreglerade. Förenklingar i regelverken måste göras för att nå bättre lokal anpassning och därmed större effektivitet. När det gäller upplevs regelverket som krångligt. Därutöver överlappar områdena varandra. Till de olika strukturfonderna finns ett antal styrelser och kommittéer. Det råder stora oklarheter om vart den enskilde skall vända sig. Inte minst de mindre företagen känner av detta. Centralt beslutade regelverk upplevs som krångliga och stelbenta, vilket gör att många avskräcks. Misstankar om att stöden ibland kommit i fel händer eller motverkat sina syften kan inte avskrivas. Tillgodogörande av stöd får inte vara avhängigt att man lärt sig utnyttja stödsystemet maximalt. bör därför eftersträva enklare och klarare regelverk med färre nivåer. Inom EU pågår ett arbete med att ta fram nya riktlinjer för och som skall antas 1999. Diskussioner om färre antal strukturfonder pågår. För vår del kan vi se behoven av detta. Det skulle kunna innebära färre och mer flexibla regelsystem med starkare lokalt inflytande. Vi måste dock framhålla att antalet stöd inte är det avgörande utan istället är det att satsningarna når de områden där stöden behövs och även gör störst nytta. I de pågående förhandlingarna om framtida EU-strukturfonder har intagit en allt för passiv hållning. Det är vår mening att regeringen här förhållit sig allt för passiv. Den politiska ledningen i regeringen måste prioritera detta, annars går miste om möjligheter till stöd för utveckling. Detta har vi inte råd att mista. Vidare anser vi att riktlinjer bör utvecklas så att riksdag och regering kan ta ställning till hur den lokala nivån kan stärkas och utvecklas samt hur regelverket kan förenklas. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om samhällets organisation, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utvecklad regionalpolitik,