mot · GL02U402 · 1997-10-06 00:00:00 — Initiativ för en tryggare och mänskligare värld har under en lång följd av år gjort sig känt för att vilja ta ett internationellt ansvar. Det var en av anledningarna till att den så ivrigt arbetade för att skulle få en plats i för den pågående tvåårsperioden. Detta förpliktar när det gäller att föra svåra frågor som har betydelse för global fred och säkerhet framåt. När beslutade sig för att söka medlemskap i var också att få inflytande och vara med, där besluten fattas, ett av skälen till att vilja vara med. Några frågor av stor betydelse är aktuella, där menar att skulle kunna spela en roll i pådrivande syfte i olika internationella sammanhang. Användningen av personminor innebär stort mänskligt lidande. Man räknar med att 110 miljoner minor finns nedgrävda i marken i 70 länder. Dessa minor fortsätter att skada och förgöra efter det att konflikter upphört. Enligt uppskattningar skadas eller lemlästas 10 000 personer av dessa minor och lika många dödas. av offren är civila och en fjärdedel av dem är barn. Detta är oacceptabelt. Av humanitära skäl har det därför ansetts nödvändigt att åstadkomma förbud mot dessa vapen. Det är ett viktigt humanitärt framsteg att 100 länder som ett resultat av enats om ett totalförbud mot personminor. Avtalet skall undertecknas i , . tog initiativet till att försöka driva fram ett totalförbud mot personminor på en annan väg, då översynen av minprotokollet som undertecknades i inte nådde fram till ett totalförbud av personminor. Viktiga men dock otillräckliga framsteg gjordes. De stater som godkänner det reviderade minprotokollet förbinder sig att inte exportera personminor som inte uppfyller kravet på detekterbarhet eller till icke-statliga organ. Avtalet gäller även avståndsutlagda personminor som inte självförstörs och självdesaktiveras . Enligt överenskommelsen i blir det ett totalförbud mot tillverkning, användning och export av personminor i och med att avtalet undertecknas i . Enligt avtalet förbinder sig undertecknarna också att förstöra de personminor de har i lager. Svagheten med är att alla länder inte är beredda att skriva under avtalet men man räknar dock med att cirka 100 länder kommer att göra det, vilket måste anses som en mycket stor framgång. De stora tillverkarna och användarna som , och länder som , , och deltog inte i konferensen och har än så länge ställt sig utanför. Det gäller också och de baltiska staterna, som menar att personminorna utgör en oundgänglig del av deras försvar. deltog i konferensen men tänker inte skriva på, eftersom de inte lyckades få igenom vissa begränsningar. FN antog resolution 51/49 om 1980 års vapenkonvention , i vilken staterna uppmanas att tillträda konventionen och dess reviderade protokoll II. Det är ännu för tidigt att säga hur många stater som kommer att tillträda denna konvention, som har en mer begränsad räckvidd än . En hel del stater kommer säkert att saknas som undertecknare även till denna konvention. har verkat för ett internationellt totalförbud mot personminor och beslutade om ett totalförbud mot personminor. var naturligt nog en av de drivande staterna i översynskonferensen i och avser också skriva under i . Det vore därför naturligt om i bilaterala och multilaterala förbindelser och i olika internationella fora med all kraft försökte påverka så många länder som möjligt att underteckna avtalet om totalförbud mot personminor i . skulle kunna driva frågan tillsammans med , och , som framstått som pådrivande i . Som medlem i har ett stort ansvar att driva frågor som påverkar fred, säkerhet och nedrustning samt utveckling mot en mänskligare värld. bör därför utnyttja sin position och liera sig med andra medlemmar av säkerhetsrådet för att söka påverka de länder i säkerhetsrådet som ännu inte sagt sig vilja underteckna om ett totalförbud mot personminor att göra detta i . De länder som sitter i säkerhetsrådet har ett särskilt ansvar att föregå med gott exempel i frågor som är av avgörande betydelse för så många människors säkerhet. Detta gäller inte minst de permanenta medlemmarna i rådet. borde också driva frågan i EU och i . Frågan skulle också behöva tas upp av flera länder gemensamt i regionala organisationer i övriga delar av världen. Det finns ytterligare en stor fråga, som är aktuell, där skulle kunna spela en pådrivande roll. Det gäller fortsatt kärnvapennedrustning. Ingen av säkerhetsrådets fem permanenta medlemmar, som också är kärnvapenmakter, lär ha intresse av att ta upp frågan till behandling i säkerhetsrådet. Därför vilar ansvaret tungt på de säkerhetsrådsmedlemmar som sitter på tvåårsmandat. När det nu tillhör historieboken, när Partnerskap för fred inkluderar tidigare antagonister, finns det all anledning att hävda, att kärnvapensituationen har förändrats i . finns det inga kärnvapen i de östeuropeiska länder som brutit sig ut ur Sovjetimperiet. och har förbundit sig att återlämna eller förstöra alla egna kärnvapen. Kärnvapenförekomsten i inger likväl oro. Två europeiska Nato-medlemmar, och , har kärnvapen. visade för övrigt ingen som helst lyhördhet för hela världens protester vid sina senaste kärnvapenprov. Vid Natos utvidgning dras , och åter in i den sfär av länder, som lever under kärnvapenparaply, och som kan försvaras med kärnvapen. har fått acceptera Nato-utvidgningen men har svarat med att inte längre garantera att aldrig vara den första stat som tar till kärnvapen. Trots en i stort mycket positiv utveckling i är detta ett steg tillbaka till den typ av hot som påminner om det dagar. Och det behöver väl knappast påpekas, att ingen för övrigt vet, vilken väg den politiska utvecklingen tar i . Det är dags att uthålligt ifrågasätta om Natos försvarsdoktrin, när det rör sig om kärnvapen, är förenlig med artikel 2 i (icke-spridningsavtalet), som Nato-länderna undertecknat. Artikel 2 säger att varje icke kärnvapenstat, som är fördragspart, förbinder sig att inte från någon som helst överlåtare mottaga kärnvapen eller andra kärnladdningar, vare sig direkt eller indirekt. Kommer Nato-länderna, hur många de än blir och vilka de än blir, att hålla fast vid fördraget i alla lägen? Och hur kommer att reagera i förhållande till och , om man uppfattar Nato som alltför expansivt och om man själv känner sig alltmer strategiskt och militärt tillbakapressat? Kärnvapenhotet är trots allt inte störst i men det är där det kommer oss nära, och som medlemmar i har vi ett stort ansvar att bidra till kärnsäkerheten i världen. då rapporter gör gällande att instabila och mer eller mindre demokratiskt tvivelaktiga länder skaffat sig kärnvapen, känner vi säkert runt om i världen ängslan. Den tid är emellertid förbi då kunde mästra länder på andra kontinenter. handlar det om att gå före med det goda exemplet, om vill påverka. vägrar att underteckna NPT (icke-spridningsavtalet) med hänvisning till att det inte finns en plan för när och hur den fortsatta avvecklingen skall ske. anser sig därför ha rätt att fortsätta utvecklingen av kärnvapen trots att NPT bara godkänner de fem nuvarande officiella kärnvapenstaterna. Utvecklingsländerna kommer med all säkerhet att kräva att kärnvapenmakterna upprättar en tidsplan för kärnvapennedrustning. Kärnvapenmakterna har undvikit att i ta upp frågan om kärnvapennedrustning. Det är trots allt de permanenta medlemmarna i rådet som har det största ansvaret för fred och säkerhet i världen. Skall världens övriga stater ha förtroende för deras vilja och förmåga att sköta denna svåra uppgift, måste de börja fundera på att föregå med gott exempel, när det gäller att ta ansvar för ett av de värsta hoten mot allas säkerhet. Annars riskerar vi att utvecklingen mot fler kärnvapenmakter fortsätter. borde kunna spela en pådrivande roll i fråga om kärnvapennedrustning både inom EU, (Organisationen för samarbete och säkerhet i ), PFF (Partnerskap för fred) och inom FN-systemet. Tillsammans med andra icke-kärnvapenstater kan driva frågan inom de europeiska organisationerna. Med stöd från t.ex. och borde göra allt för att kärnvapennedrustning skall komma upp på säkerhetsrådets agenda. Uppförandekod för EU:s vapenexport Inför i aktualiserades frågan om en uppförandekod för EU-ländernas vapenexport. En hel rad folkrörelser försökte få upp frågan på regeringskonferensens dagordning. Det holländska ordförandeskapet var inte ointresserat av frågan men valde att prioritera problemet med smuggling av konventionella vapen och ett program för att hindra och bekämpa den olagliga vapenhandeln antogs . Den internationella vapenhandeln som en bidragande orsak till spänningar och konflikter kan inte ignoreras. I flera länder förs krig med vapen och teknologi från EU-länder. Det finns ett stort behov av ökat ansvarstagande, när det gäller EU-medlemmarnas vapenexportpolitik. Med en ökad konkurrens på den internationella vapenmarknaden och med ett ökat industriellt samarbete, finns det en risk för att de enskilda EU-ländernas exportregler urvattnas och anpassas till det minst restriktiva landets regelverk. För att inte risken för regional instabilitet, väpnade konflikter och övergrepp mot de mänskliga rättigheterna skall öka, behöver de nationella reglerna för vapenexport kompletteras med EU-gemensamma regler. Den uppförandekod som aktualiserades inför regeringskonferensen, har utarbetats av de brittiska organisationerna (), World Development Movement och Saferworld, tillsammans med jurister i internationell rätt. Grunden till en kod finns redan i de åtta kriterier som beslutade om 199192. Dessa kriterier är dock inte bindande och det finns ingen överenskommelse om hur de skall tolkas. Den föreslagna uppförandekoden erbjuder en restriktiv tolkning av de åtta kriterierna. Den understryker också behovet av ökad parlamentarisk insyn och övervakningsmöjligheter av krigsmaterielexporten. Flera svenska folkrörelser har ställt sig bakom detta initiativ och eftersträvar en så restriktiv gemensam uppförandekod som möjligt inom EU-länderna. De understryker också att en gemensam uppförandekod inte skall förhindra EU-medlemmar att behålla eller skärpa sina nationella regler. Däremot skall den försvåra för medlemmar att bedriva en mindre restriktiv politik, när det gäller vapenexporten, än de riktlinjer som fastlagts i koden. har i flera resolutioner ställt sig bakom förslaget på en uppförandekod. Parlamentariker men också flera regeringar bland EU-medlemsländerna har ställt sig positiva till att överväga en uppförandekod. Den brittiska regeringen har sagt sig vilja arbeta för en sådan kod. Detta är viktigt, eftersom övertar ordförandeskapet . Detta tillfälle att sätta frågan om en uppförandekod på EU:s agenda får inte försittas. Det är därför av stor vikt att den tar tillfället i akt att med kraft driva frågan vidare inför och under det brittiska ordförandeskapet tillsammans med de bundsförvanter man kan hitta inom EU-kretsen. Även i har länge ett pådrivande arbete bedrivits för en uppförandekod när det gäller vapenexport. togs i Kongressen första steget i en lång lagstiftningsprocess, som förhoppningsvis ska kunna leda till resultat. Om en uppförandekod accepterades, skulle presidenten bli tvungen att förse Kongressen med en lista på länder som främjar demokrati och mänskliga rättigheter, inte är engagerade i väpnad konflikt i strid med internationell lag och som lämnar fullständiga uppgifter till FN:s vapenregister för konventionella vapen. Det faktum att en uppförandekod för vapenexport vinner terräng även i , bör underlätta för framsteg inom EU. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att i bilaterala och multilaterala förbindelser och i sina kontakter i olika internationella forum samt i driver frågan om att underteckna avtalet om ett totalförbud mot personminor, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att i och i andra internationella organisationer tillsammans med andra länder tar upp frågan om fortsatt kärnvapennedrustning, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att i EU driver på frågan om en uppförandekod för EU-ländernas vapenexport. Skånberg (kd)