mot · GL02So285 · 1997-10-06 00:00:00 — Hälsa en klass- och könsfråga Äldreomsorg med respekt för människan 8.1 Taxorna i äldreomsorgen 10.3 Stöd till personer med funktionshinder 14.1 Förhindra att vårdpersonal går ut i arbetslöshet 14.2 Uppvärdera lönerna i vården 14.3 Fördela makten inom vården mer jämlikt Sjukvård för flyktingar och asylsökande Genom förslag i sin budgetmotion kommer kommuner och landsting att tillföras ett netto motsvarande mer än regeringen ger kommunerna . Förstärkningen uppkommer bl a genom att föreslår att egenavgiftshöjningen inte genomförs. Dessutom föreslår vi att arbetsgivaravgiften sänks vilket kan omsättas i fler sysselsättningstillfällen inom sjukvård och omvårdnad. vill också avskaffa grundavdraget över tak så att landstingen och kommunernas skatteutrymme ökar, vilket bidrar till att förbättra de ekonomiska villkoren. Det som präglar dagens svenska sjukvård är att ett omvårdnadsunderskott har utvecklats. Den strukturomvandling som påtvingats sjuk- och hälsovården har inneburit att de omvårdande insatserna reducerats medan den s k kärnverksamheten, dvs de operativa hantverksinsatserna, gått relativt oskadda. Men även den kapaciteten har minskat vilket visas av de växande vårdköerna. Omvårdnadsunderskottet visas bl a av att patienter i äldrevården försummas, där bristen på omvårdnad bl a leder till uttorkning och för tidig död. Även läkarinsatserna har minskat, delvis till följd av Ädelreformen och husläkarreformen som krävde att varje gammal patient på sjukinrättningarna skulle ha sin egen privata läkare. Vilket i praktiken blev ingen, eftersom målgruppen inte var intressant för den nya professionen. Senaste Ädelrapporten visar att läkartiden nu krupit ner och patient, vilket måste betraktas som otillständigt när det verkliga behovet snarare torde kräva en daglig läkarkontakt för de gamla patienter det är frågan om. Uppenbart går utvecklingen på tvärs mot som lyfter fram vården i livets slutskede som en särskilt viktig angelägenhet för den svenska sjukvården. menar att alla måste ha rätt till ett värdigt slut på livet. Detta skall innebära möjligheter till effektiv smärtlindring och individuellt anpassad vård. Ingen skall behöva dö ensam och alla skall ha rätt till ett eget avskilt rum när döden närmar sig. Detta ställer höga krav på landsting och kommuner. Det kräver också en omprövning av resursanvändningen i samhället. Ett minimikrav är att den svenska hälso- och sjukvården tillåts utvecklas på samma nivå som tillväxten. är det enda land som har som målsättning att sjukvårdens andel skall minska i förhållande till BNP. Hälsa en klass- och könsfråga Att har ett gott hälsoläge jämfört med många andra länder innebär inte att allt är som det ska. Ett stort folkhälsoproblem är de växande klyftorna mellan olika grupper av människor. Ohälsan följer ett klassmönster. Dödligheten bland industriarbetare är mycket större än för akademiker och än högre för de utslagna arbetslösa. Ohälsotalet, som mäter andelen långvarigt sjukskrivna och förtidspensionerade, varierar stort beroende på om man gör mätningar i ett väletablerat villaområde eller ett bostadsområde som i huvudsak rymmer allmännyttans hus. Självklart har hälsan ett könsperspektiv. Vissa sjukdomar drabbar kvinnor mer än män och tvärtom. Tydligt är också att hälsa och sjukdomstillstånd mäts enligt manlig norm och att kvinnors hälsoproblem inte uppmärksammas tillräckligt. Vid undersökningar som utförts av har det tydligt framkommit att kvinnors hälsa har försämrats. Kvinnor har mer värk i leder, mer stressymptom och mer psykiska besvär än 1993. Kvinnor i åldrarna bedömer sin hälsa som tydligt sämre 1995 än 1993. Bland männen finns inga sådana förändringar. Studierna bygger på enkätundersökningar om hälsa och vårdutnyttjande som genomförts 1993 och 1995. Forskarna själva konstaterar att nedskärningarna i välfärdssystemet drabbat kvinnor hårdare än män, och att detta sannolikt lett till ökade påfrestningar för kvinnor med uppenbart försämrad hälsa som resultat. Konkreta försämringar i barnomsorg, ekonomi och sjukvård är andra faktorer som påverkar hälsan. Det kanske mest allvarliga är att de sociala klyftorna förs vidare till nästa generation. Barn och ungdomar nekas en bra uppväxt och en god utbildning, och blir på så sätt i praktiken utslagna redan innan de gjort sitt inträde på arbetsmarknaden. kommer aldrig att acceptera att människor inte har samma chanser till ett bra liv och en bra uppväxt. Kampen för en bättre folkhälsa är en ideologisk kamp och ett gemensamt ansvar. För att tillgodose befolkningens behov av grundläggande medicinsk service är det viktigt att utvecklingen av primärvården fortsätter. För att landstingen skall kunna uppfylla sina skyldigheter enligt hälso- och sjukvårdslagen och kunna erbjuda alla invånare i sjukvårdsområdet en god och tillgänglig vård, är det nödvändigt att sjukhusens utbud av öppen vård, ur ett resursperspektiv, kan omfördelas och användas bl a för att utveckla primärvården. Att utveckla primärvården och folkhälsoarbetet kommer att innebära ekonomiska och mänskliga fördelar. Det är kostnadseffektivt att förebygga ohälsa och det är mindre kostsamt för sjukvården om patienterna på ett tidigt stadium fångas upp av en effektiv primärvård. I sin förlängning bör detta leda till minskade kostnader inom sjukhusvården och att vissa resurser inom denna verksamhet då kan omprioriteras. Denna utveckling anser vara positiv, men självklart kommer sjukhusvården även att behövas . Även inom folkhälsoarbetet har den specialiserade sjukvården viktiga uppgifter. Det viktiga är dock att patienter vårdas på rätt nivå inom sjukvården, och att vi måste förändra vårdstrukturer som inte tillgodoser de vårdbehov vi vill eftersträva. I och med husläkarlagens upphörande kan primärvården inrikta sitt arbete mot områdesansvar, lagarbete och folkhälsoprofil. anser inte att områdesansvar begränsar människors valfrihet. Möjligheten att välja vårdcentral eller en speciell läkare bör alltid finnas kvar. Utvecklingen av kompetensen inom psykiatrin bör fortsätta på primärvårdsnivå. Vi lever i ett mångkulturellt samhälle och det behövs kunskaper för att möta och behandla olika typer av kriser/sjukdomar som kan variera beroende på vilken kulturell bakgrund en patient har. Kompetens och kunskaper inom psykologi/psykiatri bör finnas på vårdcentraler och inte enbart på specialistmottagningar på sjukhusen. vill också utveckla primärvården när det gäller vården av kroniska sjukdomar. Lösningen kan vara speciella team på vårdcentralerna eller specialistsjuksköterskor. Telemedicin, dvs en ny teknik som används för att skicka information över geografiska avstånd, är en ny och positiv utveckling av vården. Fördelen med denna form av medicin är att patient och läkare inte alltid måste befinna sig på samma ställe, och att man på vårdcentralerna kan utveckla särskilda vårdprogram som tar hänsyn till en helhetssyn på patientens situation. Samarbete mellan aktörerna runt en patient är viktigt för att denna helhetssyn skall fungera. Av särskild vikt är att samarbetet med kommunens omvårdnadsansvariga fungerar. Att förebygga är bättre än att bota. Därför bör folkhälsoarbetet prioriteras. Detta är områden vi vill utveckla: a) Områdesbaserad bevakning av ohälsa där man följer hälsotillståndet inom olika grupper av befolkningen och slår larm ifall det förekommer en ökning av sjukdomar och skador som har samband med yttre faktorer. b) Arbete i syfte att kartlägga riskmiljöer typ hälsofarliga arbetsplatser, hälsofarliga lokaler, luftföroreningar, skadligt buller, miljöer med hög olycksrisk etc. c) Målinriktade insatser i syfte att förebygga stora folksjukdomar av typ cancer, allergier, diabetes, kvalificerad beredskap för smittskyddsverksamheten etc. Speciell vikt har också mödra- och hälsovården, skolhälsovården och ungdomsmottagningarna i och med att de på ett naturligt sätt skapar mötesplatser för motiverade folkhälsoinsatser. d) Aktiv hälsoupplysning som använder sig av pedagogiska metoder som når även socialt utsatta grupper, exempelvis grupper med språksvårigheter. e) Politiska åtgärder för att garantera allas rätt till hälsa, arbete och försörjning. Vi vet att arbetslösheten är en grogrund för missbruk, vanmakt, kriminalitet samt psykisk och fysisk ohälsa. Många åtgärder kräver en politisk samverkan mellan landsting och kommuner. Lokala hälsoråd är en positiv utveckling som vi bejakar. f) Politiska åtgärder på central nivå. Det råder oklarhet om det politiska ansvaret för folkhälsofrågor på central nivå. Vi har flera centrala myndigheter som på tjänstemannanivå både direkt och indirekt arbetar med folkhälsofrågor. Formellt är socialministern högste ansvarig men hennes ansvarsområde är så vittomfattande att folkhälsofrågorna knappast kan ges prioritet. Ett undantag är alkohol- och narkotikapolitiken där regeringen och socialministern agerat kraftfullt. sker ute i kommuner och landsting en utveckling på folkhälsoområdet och ambitionerna ökar. Men på central politisk nivå står det still. Frågan är om inte tiden nu är mogen att tillsätta en folkhälsominister med en liten grupp rådgivare, med folkhälsovetenskaplig kompetens, kring sig. Det vore en billig och enkel åtgärd jämfört med andra administrativa åtgärder. Den enorma kunskap om hälsan och dess bestämningsfaktorer som finns inom hälso- och sjukvården borde kunna tas till vara i samhället utanför hälso- och sjukvårdsystemet. För detta behövs det mottagare på de politiska nivåerna som har nödvändig tid och kompetens att ta tillvara kunskapen och signalerna. Många kommuner har tillsatt hälsoråd och en del landsting har utsett landstingsråd med speciellt ansvar för folkhälsofrågor. Detta är naturligtvis bra, men även på den centrala politiska nivån skulle det vara välkommet med ett tydligt definierat ansvar eftersom det finns gott om naturliga arbetsuppgifter. Som ansvarsfrågor utöver folkhälsan kan man tänka sig handikappolitiken (HO), hjälpmedelsförsörjningen, rehabiliteringsfrågor, arbetslivsfrågor, uppföljning av och m m. Fördelen med en sådan anordning skulle vara flera: dels skulle vi få en bättre central samordning av folkhälsoarbetet och en bättre helhetssyn, dels skulle lokala politiker och folkhälsofolk få ett kvalificerat bollplank på central nivå. Men den kanske allra största vinsten vore att man i regeringen förde in kunskaper om hur olika åtgärder påverkar folkhälsan. saknas uppenbarligen sådana överväganden i stor utsträckning och flera partier i har förgäves efterlyst konsekvensbeskrivningar av olika åtgärder. Trots att vi ser hur de sociala skillnaderna ökar så saknas analyser och konsekvensbeskrivningar. Ett typexempel på en ur folkhälsosynpunkt kontraproduktiv åtgärd är den senaste nedskärningen av tandvårdsförsäkringen som helt uppenbart utformats på rent finansiella grunder och vars konsekvens blir att endast de välbeställda kan ta del av den. Visserligen framförde socialministern viss kritik mot åtgärden men det skulle säkert getts större tyngd om hon fått hjälp av en folkhälsominister. Mot bakgrund av genomförda nedskärningar, vars konsekvenser för olika grupper vi saknar forskning om, är det därför hög tid att påbörja arbetet med samhällsanalys över levnadsförhållanden i . Fri tandvård för barn och ungdom är något som vi försvarar och som vi vill utveckla. Att förebygga kariesangrepp och att laga barns och ungdomars tänder innebär minskade tandvårdskostnader . Den fria tandvården bör höjas till , orsakerna till detta är främst att hög kariesaktivitet varar fram till , varefter den avtar, och att ungdomar mellan är den grupp som av ekonomiska skäl alltför ofta avstår från regelbundna tandläkarbesök. För åldersgruppen bör det skapas en tandvårdsförsäkring, som till största delen finansieras över skattsedeln. Denna försäkring skall täcka en grundnivå som garanterar elementär tandvård. Särskilda patientgrupper som har reducerade eller inga kostnader alls skall behålla denna förmån. Till dessa grupper bör i stället fler patientkategorier anslutas: de som p.g.a. medicinering får tandvårdsproblem, de som är infektionskänsliga, vissa grupper av utvecklingsstörda m fl. En grupp som bättre måste uppmärksammas är de äldre medborgare som bor på kommunala vårdinrättningar. Efter Ädelreformen har deras tandhälsa försämrats betydligt. I en särskild motion utvecklar vi hur en tandvårdsreform kan utvecklas och finansieras. Äldreomsorg med respekt för människan 1992 genomfördes den s k Ädelreformen som gav kommunerna ett samlat ansvar för långvård och för omsorgen och vården av gamla och handikappade. Utvärderingen av Ädelreformen visar en dyster bild. Äldreomsorgen befinner sig i kris. Omvårdnadsunderskottet är uppenbart. Det handlar om ojämn kvalitet i vården, neddragning av läkarvården på sjukhemmen och lägre nivå på rehabiliteringsinsatserna. De gamla är sjukare när de lämnar sjukhusen än före reformen. Trots att de anses vara klinikfärdiga kan deras behov av kvalificerad vård vara lika stort som . Men kommunerna har varken råd att låta de äldre vara kvar på sjukhusen eller att ge dem den vård de behöver hemma. På så sätt drabbas de gamla hårdare än andra av nedskärningarna. Begreppen färdigvårdad och klinikfärdig måste försvinna ur sjukvårdens språkbruk. I nedskärningarnas spår ser vi hur gamla blir liggande i sjukhuskorridorer för att sedan skickas hem innan de är färdigbehandlade. Detta är ovärdigt ett samhälle som vårt. Å andra sidan kan vi i vissa kommuner se hur man lyckats bra med omvårdnaden på vissa sjukhem. Ofta har det då handlat om att man har delegerat ansvaret direkt till de vårdansvariga: sjuksköterskor, undersköterskor och vårdbiträden, och att man har rationaliserat bort mellancheferna och brutit ner hierarkin. Kontinuerlig utbildning och samverkan med primärvårdens läkare håller kvalitén uppe. Men detta kräver medvetenhet hos de ansvariga politikerna och beredskap att släppa till de resurser som krävs. har krävt och också avsatt medel och extra pengar i sin budget till kommunerna så att bl a de äldre skall få en god omvårdnad. har antalet personer som får hemtjänst minskat. Antalet personer som får hemtjänst har sjunkit med 70 000 som antalet personer ökar. Det blir allt vanligare att kommunerna förutsätter att ideella organisationer skall ta över ansvaret för verksamheter som skötts av den offentliga sektorn. Nedskärningarna leder till att familj och anhöriga i allt större utsträckning får ta hand om de gamlas vård och omsorg. Men inte alla äldre har anhöriga i närheten eller ens någon familj kvar. Genom att det blivit allt vanligare att barnen flyttar till orter där arbeten finns, blir familjerna splittrade så till vida att de gamla stannar kvar i den kommun där de vistats i sitt vuxna liv. De blir därför synnerligen beroende av att kommunerna har en väl fungerande hemtjänst. Skakande reportage visar att så inte alltid är fallet. Det är förnedrande att behöva uträtta sina behov i sängen och sedan behöva vänta på hjälp. När hemtjänstpersonalen kommer hinner de oftast inte med mer än att se till att de gamla får sin medicin. Hemtjänstpersonalen gör det bästa de kan i en orimlig situation. som behovet av insatser inom äldreomsorgen ökar skär kommunerna ner på personal i ett desperat försök att klara sin ekonomi. Men det finns ingen samhällelig ekonomi i att först sparka personal inom vård och omsorg ut i arbetslöshet för att sedan låta dem komma tillbaka med stöd av AMS-bidrag eller som 55+. Sjukvården och äldreomsorgen blir ett dragspel i konjunkturpolitiken på samma sätt som kvinnor blir en buffert på arbetsmarknaden. I marknadsanpassningens omsätter äldrevården runt . Men priset är högt. Vård och omsorg skall ske i samhällets regi och inte överlåtas till privata vinstintressen. Den generella välfärden verkar omfördelande och jämnar ut klassklyftorna. Det är behoven, inte plånboken som skall styra hjälpinsatsernas storlek. 8.1 Taxorna i äldreomsorgen För många pensionärer har det stor betydelse på vilket sätt kommunerna utformar taxorna inom äldreomsorgen. är motståndare till höjda avgifter. Vi anser att kostnaderna skall delas av alla via skattsedeln. Vi säger också bestämt nej till taxesystem där man genom att betala mer kan köpa sig bättre hjälp. vill därför inte ha taxesystem som baseras på behovet av antalet hjälptimmar i stället för inkomst. Det är oftast de som haft förslitande och lågavlönade arbetsuppgifter som behöver mycket hjälp. Vi vill också att man finner en samlad lösning för ett gemensamt högkostnadsskydd för alla olika taxor och avgifter som den hjälpbehövande kan råka ut för. I tidigare motioner har vi lyft fram den s k Borlängemodellen som en metod för att åstadkomma ett enhetligt högkostnadsskydd. Vi upprepar detta förslag här. Fotvården är mycket viktig för äldre, framför allt därför att många drabbas av åldersdiabetes. Fotvården var också en av de första verksamheterna som lades ut på entreprenad i kommunerna. Från att tidigare ha varit subventionerad får många äldre betala hela kostnaden själva. är de äldre beroende av att anhöriga eller hemtjänstpersonal sköter fötterna. Men vid mer omfattande fotvård behöver specialister anlitas. För många äldre är detta för kostsamt och man avstår. Vi har därför motionerat om att ett totalt högkostnadsskydd utarbetas. Vi vill att de kommunala avgifterna inordnas i högkostnadsskyddet enligt den ovan föreslagna Borlängemodellen. Den psykiatriska vården har i traditionellt byggts upp kring mentalsjukhusen. skedde en kontinuerlig utbyggnad av antalet vårdplatser: 4 600 till som mest ca 37 000 . I och med avvecklingen av dessa, som påbörjades , kom en stor grupp människor som varit institutionsbundna att få helt andra möjligheter att leva ute i samhället. Detta är en viktig utveckling och kan genom rehabiliteringsinsatser ge den enskilde individen möjlighet att, efter förmåga, delta i samhällslivet på ett helt annat sätt . Problemet är och har varit de allt krympande resurserna inom vården. När olika verksamheter utsatts för besparingskrav har inte psykiatrin varit något undantag. Det är för psykpatienterna också viktigt att ett bra samarbete etableras mellan bl a sjukvårdshuvudmännen i och med den genomförda Psykädelreformen. Möjlighet till eget boende, bra sysselsättning och fritid är viktiga förutsättningar för att ge den vårdbehövande möjlighet till bättre livskvalitet. Det är också viktigt att patienterna garanteras tillgång till adekvat psykoterapi på liknande sätt och till samma kostnader som vid somatisk rehabilitering. Kostnaderna för den enskilde patienten får inte bli ett hinder beroende på vilken legitimerad behandlare han eller hon väljer att gå hos. Ersättningssystemen inom psykvården måste regleras, oavsett om det är privata eller offentliga vårdgivare, så att inte patienterna lider skada eller drar sig för att söka vård och behandling. Landstingens strukturer när det gäller sjukhusen är mycket olika. Antalet sjukhus, regionsjukhus eller inte, de geografiska avstånden etc gör att det blir mycket svårt att ta fram lösningar som gäller för hela landet. Stora förändringar sker nu också när det gäller landets sjukhus. Många sjukhus hotas av nedläggning, eller så är de redan nedlagda, medan andra sjukhus får förändrade strukturer och arbetsuppgifter. Samarbetet mellan olika sjukhus med administrativa eller gemensamma kliniker är också under utveckling. Processer som leder till att sjukhus samarbetar mer, ser vi som något positivt. En trolig utveckling är också att högspecialiserad sjukhusvård bara ges på ett ställe i respektive landsting. De små sjukhusen får därvid inte missgynnas utan måste tillåtas utveckla specialistvård som är unik för dem. Kvalitén på sjukhusvården är ytterst inte beroende av sjukhusets storlek, utan av dess personals kompetens och förmåga att erbjuda bra sjukvård. En del i omvårdnadsunderskottet är den minskade tiden för rehabilitering som bl a yttrat sig i en kraftig minskning av vårdplatser inom geriatriken och förkortade vårdtider. Få vårdplatser, korta vårdtider, utvecklad primärvård, högre kompetens, bättre hjälpmedel etc förskjuter en stor del av vård och rehabilitering till hemmen. Det innebär att resurserna flyttas längre ut i organisationen och närmare människan, men det skapar också arbetsmiljöproblem, ensamarbete, resor och transporter av material, vilket måste uppmärksammas. Rehabilitering och hjälpmedelsförsörjning bör organiseras efter lokala förhållanden eftersom små och stora kommuner samt landstingens primärvård har helt olika förutsättningar. Arbetsterapeuten är en mycket viktig person i rehabiliteringsarbetet, både som överbryggare och problemlösare. Rehabilitering måste få kosta, även på slutenvårdens bekostnad. vill att rehabiliteringsarbetet skall utgå från behoven, vilket innebär självbestämmande, god tillgänglighet samt råd och stöd på vägen genom vårdkedjan. Det är även viktigt att det finns ett tvärvetenskapligt synsätt som ett komplement till de medicinska specialistkunskaperna. Det måste betonas att det är viktigt att resurserna utnyttjas på bästa sätt, vilket kräver att ansvar och uppgifter klarläggs samt att samarbete utvecklas med andra områden inom vården. Enligt vår mening är det också nödvändigt att höja rehabiliteringens status inom vården. Ett verkningsfullt sätt, som vi förordar, är att inrätta ett antal professurer i rehabilitering med inriktning på de stora folksjukdomarna. 10.3 Stöd till personer med funktionshinder Funktionshinder är en begränsning i att utföra olika aktiviteter. Funktionshindret är i sig självt inget handikapp. Handikapp är en konsekvens av funktionshinder och uppstår i samspelet mellan en individ och den omgivande miljön. Alla människor har samma värde vilket är grunden i den humanistiska människosynen. Men vi har olika utgångslägen. Vissa personer behöver mera stöd för att få en jämlik livssituation. Det ställer krav på solidaritet. När kakan krymper är risken stor att besparingarna inte fördelas lika för alla. Men normaliseringen får inte missbrukas eftersom det kan leda till att personer med funktionshinder i själva verket får en sämre livssituation än andra. Stödet till personer med funktionshinder skall vara organiserat så att det är lättillgängligt. Ansvarsfördelningen mellan landsting och kommuner skall vara klart, så att den enskilde inte bollas mellan olika instanser. I en särskild motion utvecklar vi vår syn på hur handikappolitiken bör utformas. Hjälpmedelscentralen besitter ofta ett kunnande och en kompetens som är viktig att ta till vara vid svårare funktionshinder och mer sällsynta funktionsstörningar. Personer med funktionshinder skall ha rätt till tekniskt likvärdiga hjälpmedel till samma kostnad oavsett var i landet de bor. Personer med funktionshinder skall inte ha extra kostnader till följd av sitt funktionshinder. På central nivå är det också viktigt att ge nya resurser, inte minst med tanke på den snabba utvecklingen inom IT-området. Det är viktigt med kort inställelsetid, men vad som kan betraktas som skäligt måste tillåtas variera beroende på geografi, sjukhustäthet etc. I glesbygd med långa avstånd mellan sjukhusen är det naturligtvis extra viktigt med hög kompetens och ett väl utbyggt ambulansnät. Det kan då också vara befogat med ambulanshelikopter eller militärens helikoptrar när dessa inte används i den ordinarie verksamheten. En viktig nationell resurs är även flygambulansverksamheten som bör behållas på nuvarande nivå. All ambulanspersonal bör erbjudas kompetensutveckling/utbildning. Sjuksköterskekompetens är ett krav, speciellt i glesbygd med långa avstånd. Ambulanspersonal med sjuksköterskekompetens kan då även tjänstgöra på en akutmottagning när de inte är på utryckning. Dessutom gör telemedicinen (t ex EKG till akutmottagning) att vården ytterligare kan förbättras. Allas rätt till hälso- och sjukvård är en oomstridd paroll. Men allas ekonomiska möjlighet till hälso- och sjukvård är inte lika självklar. Många hushåll har fått en allt sämre ekonomi.