mot · GK02Ub18 · 1997-04-03 00:00:00 — med anledning av skr. 1996/97:112 Utvecklingsplan för förskola, skola och vuxenutbildning - kvalitet och likvärdighet De socialistiska idealmodellerna faller samman en efter en.På område efter område visar det sig att verklighetenkommer i kapp de utopiska drömmarna och visionerna omdet likriktade och totalt nivellerade samhället. I flera olikaavseenden kan man efter kommunismens fall i Östeuropamed fog påstå att flera av dessa nationer i fråga om insikt ochvärdegrund kommit längre i utvecklingen än . I fleraandra avseenden, främst vad avser ekonomiskaförutsättningar och grundläggande sociala förhållanden,ligger naturligtvis fortfarande framför de flesta av deforna kommunistiska försöksområdena.Reträtt från orealistiska och för mänskligheten i grunden främmandeideologiska element är nödvändig i hela världen. I demokratiskt uppbyggdasamhällen är reträtten en självklar anpassning till folkviljan. I diktaturer tardet av naturliga skäl att åstadkomma reträtten, men när denkommer så kommer den snabbare och mera obevekligt.I regeringens skrivelse 1996/97:112 kläs en försiktig, men ändå klartkonstaterbar, reträtt från socialistiska modeller inom svensk utbildnings-politik i många ord. Problemet är dock, vilket är helt uppenbart i regeringensaktstycke, att det gäller att finna i eget tycke hållbara motiv förreträtterna i den socialistikt inspirerade vokabulären. Det blir då dessvärreuppenbart att svensk socialdemokratisk utbildningspolitik mer får karaktärenav utvecklingsbroms än utvecklingsledare. På detta finns det åtskilligaexempel i skrivelsen.Det som tydligast lyser igenom i skrivelsen är socialdemokratins egenpartiinterna och politiska vånda inför skolutvecklingen. Det är på sätt och vissynd att barn- och ungdomsgenerationer i praktisk och konkret verklighet iskola och utbildning skall behöva ta del av den. Det är också synd att mangör denna interna vånda till en hela angelägenhet. Detsocialdemokratiska politiska dilemmat, som i skrivelsen tar många sidor ianspråk i ett försök att göra denna vånda till nationens angelägenhet, kanenklast sammanfattas med att "den stora socialdemokratiska politiskautmaningen för framtiden är hur vi utan att använda oss av kloning kan fåeleverna att bli likadana".Det man i grunden först och främst inom socialdemokratin bör ta itu medär begreppet "en skola för alla" och vilket innehåll man vill ge detta begrepp.Socialdemokratins grundproblem verkar vara att man fortfarande läggertyngdpunkten och betoningen på ordet "en" i stället för på begreppet "alla".Detta faktum leder till stor frustration och vilsenhet inför inslag som t exvalfrihet, mångfald, olika lösningar och individualisering. Sådana begreppleder ju alltid tanken bort från just ordet "en".Därefter måste man ta itu med begreppen "likvärdighet" och "lika värde".Problembilden blir densamma här om fokus ligger på begreppet "en". Detinnebär nämligen ofrånkomligen just en bild av likvärdighet och en tolkningoch bestämning av det lika värdet. Alla som inte stämmer in i denna bild ochtolkning kan ju med goda skäl betrakta sig som misslyckade utifrån detcentralt bestämda och fastlagda. Varje gång man fastställer minimikrav ochminiminivåer som alla "rättskaffens" medborgare skall klara så bestämmerman ju vad som är ett misslyckande. Oavsett om det är skolansinsatser som inte räcker till eller om det är elevens motivation, intresse ellerförmåga som saknas så kvarstår faktum att samhället hos eleven har lagtgrunden till dennes upplevelse av otillräcklighet, misslyckande, bristandesjälvförtroende och i förlängningen negativa inställning till såväl skola somsamhälle. Skall ett samhälle fungera måste det bygga på att alla medborgareaccepteras både sådana de är och sådana de kan bli. Alla måste få känna attde betyder något och att samhället behöver dem även om de inte skulle nåvissa uppsatta "ribbor" i sin utbildning.Om man vid en självrannsakan kring dessa begrepp kommer fram till att vii skall ha en bra utbildning för alla som inte betyder att alla skall hasamma utbildning vid samma tillfälle, i samma rum och med sammatidsåtgång har man kommit en bit på vägen. Alla elever är olika. De har olikabehov, förutsättningar och intressen. Skolans huvuduppgift måste vara attbejaka detta och se till att man på alla tillgängliga sätt ökar elevernasmotivation och intresse och därmed deras inlärningsförmåga. Skall dettaåstadkommas krävs stor flexibilitet och en skoldag som känns meningsfulloch stimulerande för varje elev. Redan detta innebär att vi måste göra uppmed förlegade och misslyckade ideologiskt motiverade bilder av hur skolanskall organiseras.Skolan måste ge alla elever känslan av att de duger, men att de alltid kanlära mer. Insikten smyger sig då på att en del elever måste arbeta hårdare änandra i skolan för att nå ett givet mål. Att få hjälp eller stöd efter behov ärinte, som socialdemokrater ofta framställer det, fråga om ett passivtmottagande av extra personal- eller ekonomiska insatser. Vore det så skulledet inte leda någon vart. Det är i lika hög grad också fråga om att eleven av sin tid och av sig själv för att lyckas bättre. Ofta handlar det om ökadhjälp i hemmet av föräldrarna, men det handlar också ofta om att i skolan fåarbeta i mindre och/eller andra grupper och i en delvis annan studietakt.Dessa förhållanden kan man bejaka och se till att skolan organiseras så attden i högre grad än på alltigenom åldersmässigt sammanhållna klass-grupperingar baseras på flexibla och kanske åldersmässigt heterogena, menbehovs- och intressemässigt homogena, studiegrupper. Man kan ocksåförneka faktum, vilket leder till antingen fortsatt utslagning av de sämstrustade eleverna som tvingas se sina kamrater "varva" dem gång på gångeller krav på att "klippa gräsmattan" och aktivt bromsa elever med bättreförutsättningar.Med dessa utgångspunkter vill jag belysa några av regeringens förslag iskrivelsen. Det visar sig då - som ovan nämnts - att socialdemokratinsdilemma förtydligas på punkt efter punkt.Förskola - skolaRegeringen har tidigare backat i frågan om tioåriggrundskola och obligatorisk skolstart vid ålder.Huvudskälet till detta var oenighet mellan statsråden iregeringen, främst kring finansieringen. I föreliggandeproposition tar man i praktiken, men med diversevilseledande manövrer, detta steg. Regeringen anser t ex attnuvarande läroplan skall ersättas med ett gemensamtmåldokument för förskolans verksamhet för sexåringar,och skolbarnsomsorgen. klarar maninte ut vad som är förskola och vad som är skola. Begreppetförskola ges i texten flera olika betydelser. Eftersom man itexten beskriver tre läroplaner, en för förskolan, en försexårsverksamheten-grundskolan-skolbarnsomsorgen och enför de frivilliga skolformerna, får man väl utgå ifrån attregeringen menar att förskolan antingen skall delas upp i tvåläroplaner (en för åldrarna och en för åldern 6 årsamordnad med och skolbarnsomsorgen) elleratt sexåringarna inte längre skall omfattas av förskolan.Det är sann socialdemokratisk politik att blanda bort korten genom att intekalla saker vid deras rätta namn. Om regeringen hade menat allvar med att påett annat sätt än integrera förskolans och skolans pedagogikför de yngre barn, borde detta snarare ha lett till att man inte brutit utsexårsverksamheten på det sätt som föreslås. Det är ingen tvekan om attdet inte är detta som är huvudskälet till förslaget. Det handlar givetvis om attinlemma sexåringarna i på lämpligt sätt. Detta har i sig fördelar,men förslaget - som det nu beskrivs - är betydligt flummigare och meradiffust än om man öppet hade redovisat vad det är fråga om. Jag är inteövertygad om att de socialdemokratiska kommunpolitikerna låter sig luras avomskrivningarna och utan att diskutera de ekonomiska förutsättningarna ipraktiken ändå går med på att genomföra den tioåriga grundskolan.Två väsentliga nackdelar finns med regeringens upplägg. För det förstakommer några procent av sexåringarna att stå utanför verksamheten eftersomden inte - som en skolstart skulle vara - är obligatorisk föralla barn. För det andra innebär det att man riskerar att motverka en fortsattlokal utveckling av en ökad integration mellan förskola och skola och att ihög grad styra de lokala organisationsformerna. Det förtjänar påpekas attregeringen knappast har lett utvecklingen på detta område. Som redovisas iskrivelsen har kommunerna själva tagit de avgörande stegen i dennautvecklingsprocess och borde därmed få fortsätta. Det vore nu synd, mentyvärr inte helt överraskande, om en regerings- och riksdagsmajoritet skullekänna sig manad att gå in och agera bromsvagn.GrundskolaÄven detta område präglas av regeringens vankelmod införnödvändiga förändringar. Såväl i diskussionen om praktiskarbetslivsorientering (prao) som om timplanskickas dubbla budskap. Å ena sidan uttalar sig regeringenför målstyrning och betonar att målen bör vara styrande förskolornas uppläggning av undervisningen.Å andra sidan skall man granska förändrad reglering avseende prao ocheventuellt vidta åtgärder, behålla timplanen som ett statligt styrmedel, ge mertid i timplanen för slöjd, idrott och hälsa och överväga lagstiftning omkostnadsfria skolmåltider. Det är uppenbart att regeringen tagit på sigbromsvagnens funktion. Förändring och utveckling är uppenbarligen bra, menbara om den sker på exakt och i detalj det sätt som socialdemokraterna hartänkt sig. Det är uppenbart att man inte underlättar roll, somregeringen f ö vill förstärka, när man skickar sådana oklara signaler om t extimplanens tillämpning. Vilken skola skulle i det perspektivet våga sig på enmera flexibel och lokal tillämpning av timplanen? Vilket skall Skolverketbeakta i ett eventuellt tillsynsärende? Flexibiliteten och timplanens nedtonaderoll eller timplanens bokstäver och siffror?I det fortsatta arbetet kring nationell utvecklingsplan bör regeringenvinnlägga sig om att åstadkomma ökad tydlighet och framför allt att fåöverensstämmelse mellan beskrivningar och resonemang om önskvärdutveckling å ena sidan och de konkreta åtgärderna och bedömningarna åandra sidan.Samma typ av vankelmod och förvirring präglar de få resonemang somfinns i skrivelsen om den ökade valfriheten för elever och föräldrar. Inte inågot sammanhang görs någon seriös koppling mellan ökad valfrihet och detökade allmänna intresset och engagemanget för skola och utbildning. Inteheller kopplas valfriheten och avregleringen ihop med ett ökat reelltinflytande för elever och föräldrar i skolans värld. Där begreppet förekommerlänkas det ständigt samman med en problematisering kring segregation ochen missräkning över att många känner sig missnöjda med skolan. Det finns iprincip två huvudspår att följa. Antingen minskar man valfriheten ochhänvisar eleverna till de skolor som man politiskt har bestämt att de skall gå ieller också konstaterar man att möjligheten att välja hänger ihop med ökatengagemang och inflytande och ser till att det skapas förutsättningar för att ialla skolor utveckla verksamheten till de positiva och stimulerande former vialla önskar. Det är ingen framkomlig väg att ge människor en rättighet ochverktyg att utnyttja valfriheten för att sedan i nästan alla sammanhang "sura"över att så sker.Skolans styrning ochkvalitetsutvecklingenSom en av regeringens tankar kring roll framförsi skrivelsen att i ökad utsträckning kommer attutarbeta underlag för regeringsbeslut. Det framstår för migpå flera områden som uppenbart att man genom en tydligmedverkan i föreliggande proposition redan påbörjat dennafördjupade insats som stabsorgan.Det är nödvändigt att man, när man utvecklar den nationella kvalitets-säkringen, noga beaktar att man rör sig i ett gränsland mellanvad som är kontroll av att lagar, förordningar och läroplaner följs och vadsom är att hänföra till området metoder för måluppfyllelse. Särskiltbekymmersamt blir det när man börjar tala om att skall utfärdaallmänna råd och anvisningar. Sådana har en tendens att utvecklas mot nyastyrinstrument, vilket det inom andra sektorer finns många exempel på. Detär angeläget att skilja mellan material, redovisningar och kontroller som görsför att bilda underlag för ställningstaganden kring utformningen ochrevideringen av de nationella målen och sådant material som tas fram inomramen för tillsyn och lokal kvalitetskontroll. Det sistnämnda materialet skallju i första hand tjäna som underlag för lokala bedömningar och åtgärder.Skolverket skall verka som sektorsföreträdare, utvecklingsstöd ochinspiratör för skolreformer. I dessa uppdrag skall ha nära dialogoch informationsutbyte med såväl staten som skolhuvudmännen. Det kan intevara huvuduppgift att driva utvecklingen av sin egen eller annansverksamhet i tillsynsärenden genom braskande pressmeddelanden ochpresskonferenser där kommuner och/eller skolor "hängs ut". Ett sådant sättatt bedriva arbetet är enbart ägnat att skada "den grund av trovärdighet,objektivitet och sakkunskap som verket måste basera alla sina insatser på".Det är däremot självklart att sektorsföreträdaren skall delta i debatten, spridainformation och bidra till skolutveckling på ett nationellt och övergripandeplan. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om integrationen förskola och skola,2.1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om utvecklingen inom ,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om roll.