mot · GL02So240 · 1997-10-06 00:00:00 — Många landsting ägnar sig åt en lång rad saker som inte har med hälso- och sjukvård att göra. Animationsutbildning, kommunala turistprojekt, länsbiokonsulenter, särskilda anslag för forneldar, körverksamhet, inkassoföretag, resebyråer, flygplatser, djurparker, museiprojekt, ökade partistöd, och nya administrativa verksamheter är några exempel som visar på en bristande prioritering. Det är svårt att hävda att det inte finns pengar till sjukvård när det finns pengar för alla dessa projekt. Även i det större perspektivet bör sjukvården ges en högre prioritet på bekostnad av andra verksamhetsområden. Vi delar inte den uppfattning som kommer till uttryck i många socialdemokraters uppfattning att landstingen skall använda sina resurser till ännu fler verksamheter. Det socialdemokratiska finanslandstingsrådet i har uttryckt denna åsikt på följande sätt: Jag ser en utveckling där landstingen tillförs fler områden och där sjukvården får en mindre roll (Intervju i ) Det är enligt vår uppfattning rimligt att sjukvården i första hand värnas genom bättre resursanvändning och en prioritering av den fjärdedel av landstingens resurser som används till annat än sjukvård. En bättre resursanvändning uppnås genom konkurrens, valfrihet och ett större utrymme för vårdens personal att ta ansvar och utöva sin professionalitet. Ett av den borgerliga regeringens första beslut var att införa en vårdgaranti för ett antal behandlingar. Vårdgarantin innebar att patienten hade rätt att få erbjudande om operation/behandling . Vårdgarantin reglerades via ett särskilt statsbidrag. Garantin i kombination med ett omfattande förnyelsearbete i de borgerligt styrda landstingen, kopplat till husläkarsystemet och den fria etableringen för läkare och sjukgymnaster, innebar att vårdköer snabbt minskade eller helt försvann. behandlade fler patienter till en procents lägre kostnader. I ökade produktiviteten inom vården 1993. Husläkarreformen och den fria etableringen innebar att områden som tidigare haft läkarbrist nu kunde ge god närservice i områden som av landstingen inte ansetts lönsamma. Vi är nu tillbaka vid den kösituation som den borgerliga regeringen fick ärva 1991. Tragedin för de enskilda patienterna är uppenbar. Köerna till operationer och behandling växer igen, som en följd av att Socialdemokraterna återigen monopoliserar all sjukvård. Trots att man inte har någon längre erfarenhet av den fria etableringen av läkare och sjukgymnaster avskaffade Socialdemokraterna snabbt rätten att välja läkare. Ideologin och oviljan mot alternativa lösningar var för Socialdemokraterna viktigare än att ge enskilda patienter en god vård. Köerna är nu långa. Uppgifterna nedan bör jämföras med de som var den gamla vårdgarantins bortre gräns. Väntetid för ljumskbråcksoperation vid i i vid i i Väntetid för gallstensoperation vid i vid sjukhuset i vid i i Väntetid för knäledsoperation i i i Väntetid för höftledsoperation vid i i i Vårdgarantins mål att erbjuda behandling var ganska modest. är en lång väntetid för den som har smärtor och problem att klara vardagen. Men det är ändå mycket bättre än att behöva stå i kö i ett eller ! I ett så allvarligt läge som råder inom hälso- och sjukvården valde regeringen och den socialdemokratiska majoriteten i att avskaffa vårdgarantin. Argumentet i skrivelsen till om överenskommelsen med landstingen är att effekten av vårdgarantin har varit kortvarig. Mot detta talar mycket tydligt det faktum att vårdgarantin gällde under så pass att vi kunde avläsa resultaten i form av att köerna snabbt försvann och att landstingen dessutom organiserade sitt arbete så att patienterna snabbt fick den vård de behövde. Det logiska borde ha varit att slå vakt om och vidareutveckla vårdgarantin. I stället valde regeringen att införa en besöksgaranti. Denna innovation innebär att patienterna genom primärvården skall garanteras en läkarkontakt . Besked om detta skall ges patienten kontaktar primärvården. Detta är en garanti som inte avser genomförd behandling och som är så oklar i sitt syfte att det torde sakna motsvarighet i svensk hälso- och sjukvård. Man garanterar någonting som de flesta patienter säkerligen förutsatte var en självklarhet, nämligen rätten att få besöka en doktor. Totalt kostar besöksgarantin ca . Resultatet av överenskommelsen kommer att bli allt längre väntetider för operationer och behandlingar, vilket innebär ett ökat mänskligt lidande och ett ekonomiskt slöseri av minst samma proportioner som rådde innan den borgerliga vårdgarantin infördes. Mot denna bakgrund anser vi att vårdgarantin bör återinföras. Genom att omfördela de som går till besöksgarantin till vårdgarantin, som sjukhusen får betalt för varje operation, kan vårdköerna minskas lika snabbt som de gjorde . Förhandlingar bör inledas mellan staten och med detta som utgångspunkt. Sambandet mellan de avgifter den enskilde betalar för sin hälso- och sjukvård och den vård och omsorg man får skall vara tydligt. Vårt huvudförslag är en obligatorisk hälsoförsäkring. Det är dock möjligt att inom ramen för dagens landstingsstyrda hälso- och sjukvård vidta ett antal åtgärder för att förbättra kvaliteten, öka valfriheten och hålla kostnaderna under kontroll. 4.4 Slopat remisstvång och åldersgräns Moderata samlingspartiet har avvisat förslaget att införa remisstvång och en åldersgräns för läkares rätt att uppbära läkarvårdsersättning. Efter en våg av protester mot remisstvång tvingades regeringen att ta tillbaka sitt förslag. Dock vilade denna något mindre rigida inställning till den privata vården inte på en övertygelse om att den privata vården utgör en viktig del inom svensk hälso- och sjukvård. Samverkansdelegationen, som bl.a. har som uppgift att följa utvecklingen av den privata vården, har visat att den privata vården har hög kvalitet till en lägre kostnad än den vård som bedrivs i offentlig. Remisstvånget finns kvar med tre undantag, nämligen barnsjukvård, gynekologi och psykiatrisk vård. Remisstvång, vårdavtal, förbud mot ersättningsetableringar och andra åtgärder innebär i praktiken att sakta men säkert håller på att avveckla privatvården. kan bara de med goda egna ekonomiska förutsättningar välja sin läkare vid sidan av den offentliga sjukvården. Moderata samlingspartiet har i frågat om regeringen tänker gå från ord till handling och underlätta för privata vårdgivare. Det enda svar vi fått är att regeringen vill avvakta utvecklingen inom hälso- och sjukvården. I sanningens namn handlar det dock närmast om att regeringen följer avvecklingen av den privata vården. 4.5 Privat vård billigare I en undersökning presenterad av 1996 visades att den privata vården är mer kostnadseffektiv än den som bedrivs i offentlig regi, som vårdkvaliteten är precis lika god om inte bättre. Den enda slutsats regeringen drar av rapporter och undersökningar som är att privatvård skapar ett bra tryck på landstingen att rationalisera sin verksamhet. Den naturliga frågan blir då om inte omvandlingstrycket försämras ju färre privata vårdgivare det finns. Någon sådan koppling gör dock uppenbarligen inte regeringen, utan väljer att göra marginella förändringar och fortsätta en sjukvårdspolitik som minskar valfriheten för såväl patienterna som sjukvårdspersonalen. Kostnaderna för landstingen ökar som köer och brister blir allt mer uppenbara och alarmerande. har beslutat att dispens från åldersgränsen för rätt till sjukvårdsersättning skall kunna göras genom vårdavtal med läkaren. har också uttalat att vårdavtal är sättet att samverka med den privata vårdsektorn. Det man har glömt är att vårdavtal innebär att som både finansiär och producent innesluter hela privatvården som därmed blir helt beroende av sin konkurrent. Den verkliga konkurrens som tidigare funnits mellan den offentliga och den privata vården upphör de facto. Landstingen använder sig dessutom av vårdavtal i avsikt att begränsa antalet privatpraktiserande vårdgivare och därmed upprätthålla omfattningen på landstingsdriven vård. Denna utveckling gagnar inte patienternas möjligheter att välja vårdgivare. Men den förda politiken begränsar de vårdanställdas möjligheter att välja att arbeta hos olika vårdgivare. Den borgerliga regeringen införde fri etablering för läkare och sjukgymnaster. Denna rätt bör återinföras. Det skall inte vara möjligt för sjukvårdshuvudmännen att genom vårdavtal styra etableringen och därmed begränsa den enskilda patientens rätt till valfrihet. Remisstvånget skall tas bort. I de landsting där remisstvång införts minskar andelen besök i den mer kostnadseffektiva privata vården medan andelen dyra sjukhusbesök ökar. I den offentliga vården är kostnadsskillnaden mellan ett besök hos en allmänmedicinare och en specialist mycket stor, varför det i denna vårdsektor kan finnas ett behov av att styra patienterna till en lägre vårdnivå, vilket också görs genom befintliga vårdavgifter. Denna kostnadsskillnad finns inte inom den privata vården. Privatvården präglas av stor kontinuitet där långvariga relationer ofta byggs upp mellan patienter, sjukgymnaster och läkare. Ett remisstvång i privatvården skulle medföra slutet på dessa relationer. Remisstvång är nu infört i de flesta landsting. Lagstiftaren bör markera att man inte accepterar detta. föreslog regeringen ett uttryckligt förbud för remisstvång för gynekologi, psykiatri och barnsjukvård. Mot bakgrunden av vad som här redovisats bör förbudet utsträckas till att gälla all form av remittering. 4.6 Avskaffa åldersgränsen för privatläkare Åldersgränsen för rätten att erhålla sjukvårdsersättning samt förbudet mot ersättningsetableringar bör slopas . Åldersgränsen strider mot beslut att införa en flexibel pensionsålder. Den innebär att etablerade läkarkontakter bryts. Bara i har ca 100 000 patienter förlorat den läkare man anlitat . Detta är särskilt allvarligt för äldre patienter som förlorat en läkare de känt stort förtroende för. Möjligheten att göra en god insats i vården kan inte enbart kopplas till åldern utan måste också bedömas utifrån andra kriterier. Även om regeringen nu öppnar möjlighet för läkare att verka även efter att de har fyllt är detta inte tillräckligt. Om en privat företagare innehar en verksamhet på entreprenad för en kommun eller ett landsting eller har ett annat slags avtal som innebära köp av tjänster (tvätt, fönsterputs), så sägs avtalet inte upp för att företagaren uppnått en viss ålder. Samma bör gälla för privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. Bestämmelsen om åldersgränser bör avskaffas. Effekten av åldersgränsen blir dessutom än värre eftersom regeringen också infört ett förbud mot ersättningsetableringar. Rätten att överlämna verksamhet till yngre krafter garanterar fortlevnad och en tryggad fortsatt privat verksamhet. Men den garanterar också att verksamheten bedrivs på en modern kvalificerad nivå ända till överlåtelsetillfället. Det säger sig självt att viljan att nyinvestera är obefintlig om man vet att praktiken läggs ner i samband med att verksamheten måste upphöra vid en 65årsgräns. Men det innebär också i förlängningen att viljan att överhuvudtaget övergå i privat verksamhet, med de investeringar detta naturligen medför, kommer att minska då man vet att det inte att går att avyttra en privat praktik. Detta drabbar patienterna. Genom att möjligheten till ersättningsetablering garanteras kan patienterna gå till samma välbekanta mottagning där den nye läkaren eller sjukgymnasten genom de gamla journalerna känner till patientens problem. Kontinuiteten i vården garanteras. Vi anser att fri etablering bör gälla för läkare och sjukgymnaster. Ersättningsetablering innebär att kåren hålls intakt. Om ersättningsetableringar inte kan ske leder detta till ett offentligt vårdmonopol. Därmed försvinner konkurrensen mellan olika vårdgivare. Det omvandlingstryck som den privata vården utsätter den offentliga vården för avtar successivt. Det är allt mer uppenbart att det finns djupgående strukturella problem som kräver en grundläggande förändring av hela hälso- och sjukvården. Sjukvårdshuvudmännen är såväl finansiärer som producenter av vården vilket leder till bristande konkurrens och dålig flexibilitet. Behovet av konkurrens, mångfald och förnyelse gör att genomgripande förändring av den svenska hälso- och sjukvården är nödvändig. Moderata samlingspartiet vill införa en hälsovårdsförsäkring som innebär att den del av landstingsskatten som går till hälso- och sjukvård omvandlas till en obligatorisk avgift. Denna försäkring följer den enskilde patienten i dennes val av vård och omsorg, oavsett bostadsort eller vårdgivare. Den obligatoriska hälsoförsäkringen skall innefatta de områden som täcks av den statliga ersättningen till sjukvårdshuvudmännen, läkemedelsförsäkringen, den del av sjukpenningsförsäkringen som kan hänföras till rehabilitering samt huvuddelen av landstingsskatten. Det bästa sättet att garantera att alla får rätt till sjukvård är en obligatorisk försäkringsmodell som omfattar alla, oavsett betalningsförmåga. I vår försäkringsmodell följer pengarna patienten, vilket innebär att sjukvården organiseras och helt verkar utifrån patienternas behov. Detta skall jämföras med dagens hierarkiska landstingssystem där alla har en teoretisk rätt till sjukvård, men där systemet inte förmår leverera denna vård, vilket i sin tur leder fram till dagens alltmer desperata tal om brist på resurser. Det offentliga stödet måste utformas neutralt i förhållande till olika vårdgivare. Det enklaste och effektivaste sättet att göra detta är att låta pengarna följa den enskilde patientens val genom en allmän hälsoförsäkring. Patienten kan med stöd av försäkringen söka vård hos varje godkänd vårdgivare. Varje lösning som går ut på att det offentliga skall ha ett ansvar för att alla medborgare får tillgång till den sjukvård de behöver innebär problem. Behoven av sjukvård är obegränsat. Men det är inte resurserna. Landstingsmodellens lösning att fylla igen klyftan mellan behov och resurser har varit att dels höja skatten, dels ransonera och begränsa tillgången till vård. Ingen av dessa båda vägar är enligt vår mening acceptabel. Vi behöver en lösning som är förenlig med begränsade resurser men som inte ransonerar tillgången på sjukvård. Med de utgångspunkterna blir den bästa tänkbara lösningen en modell som ger så mycket vård som möjligt för pengarna. Mot den bakgrunden förespråkar vi en försäkringsmodell som skiljer produktionen av vård från finansieringen och beställningen av den. Det ökar möjligheterna till konkurrens och skapar större flexibilitet i hälso- och sjukvården som helhet. Med en hälsoförsäkring utnyttjas dessutom den offentliga sektorns samlade resurser effektivt, eftersom kostnader för bl.a. sjukskrivningar minskas när köerna försvinner och alla får tillgång till vård . Med en obligatorisk hälsoförsäkring, som inkluderar finansieringen för läkemedel och sjukpenning, kan de offentliga resurserna utnyttjas optimalt, eftersom avvägningar mellan till exempel olika former av vård, sjukskrivning och förtidspensionering kan göras i ett helhetsperspektiv och i ett sammanhang. Vi utvecklar vårt förslag om en obligatorisk hälsoförsäkring i motion 1997/98:So223 av m.fl. (m). 5.1 Förändringar på kort sikt Det är nödvändigt att förändra socialförsäkringssektorn i grunden. Ett sådant arbete tar dock tid och måste också vara så tydligt och klart att människor ges goda möjligheter att planera för de ändrade förutsättningarna. Det är dock möjligt och dessutom eftersträvansvärt att göra ett antal förändringar inom ramen för dagens system. Nedan redovisas tre förslag som kan ge dagens socialförsäkringssystem ett större mått av robusthet och förutsägbarhet. Systemen måste vara enhetliga och överblickbara. är det inte ovanligt att man hoppar mellan olika trygghetssystem för att maximera sitt stöd. Sjukförsäkringen innehåller en karensdag medan den tillfälliga föräldrapenningen ger ersättning och således saknar en självrisk. Arbetslinjen skall betonas. Försäkringarna får inte fungera som ersättningslön. Syftet med socialförsäkringen för människor som på grund av ålder, kronisk sjukdom eller funktionshinder inte kan arbeta är att ge tillfällig trygghet. Det är väsentligt att försäkringssystemen uppmuntrar till en återgång till arbetslivet. Kostnaderna för försäkringen skall minska. kostar socialförsäkringssektorn ca . Moderata samlingspartiet presenterar i motion. Att leva på sin lön ett antal strategiska och väsentliga skattesänkningar som innebär att vi kan minska arbetslösheten, öka tillväxten och därmed ge enskilda människor möjlighet att i större utsträckning än ta ett personligt ansvar. Det har blivit uppenbart att socialförsäkringssystemen i ekonomisk kris inte klarat att leverera vad de har lovat. Snabba försämringar i kompensationsnivåer i kombination med avgifts- och skattehöjningar har inneburit att människor förlorat den ekonomiska trygghet som de utgått från att försäkringarna innebar. Det har också varit svårt att planera långsiktigt för den egna ekonomin, vilket i sig skapar otrygghet och en förståelig oro. De valda lösningarna måste garantera att de människor som verkligen har ett stort behov av hjälp och stöd också skall garanteras detta. Men för att uppnå detta måste långtidsfriska ta ett större ansvar för sin trygghet. De förslag till förändringar vi presenterar nedan har detta som mål. presenterade regeringen förslag om samverkan mellan bl.a. socialförsäkringen och hälso- och sjukvården. Dock föreslogs ingenting konkret för att effektivisera samverkan mellan de olika aktörerna på rehabiliteringsområdet, dvs. framför allt socialförsäkringen och hälso- och sjukvården, men också arbetsförmedlingen och kommunernas socialtjänst. I stället valde regeringen att avvakta med följande motivering: Nya strukturella samverkansmodeller bör därför övervägas först när utvärdering av försöksverksamheterna med finansiell samordning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och socialtjänst redovisats. har regeringen uppenbarligen kommit på bättre tankar och föreslår att , kommunerna och landstingen och även länsarbetsnämnderna skall kunna samverka finansiellt i särskilda projekt. Syftet är, enligt regeringen, att de deltagande parterna skall utnyttja de gemensamma resurserna på ett mer effektivt sätt. Vi välkomnar regeringens förslag. Det är viktigt att de försöksverksamheter som bl.a. redovisats av och i rapporten en slutrapport (Finansiell samordning 1997:1) permanentas och lagregleras. Rapporten visar entydigt på de positiva effekter ett ökat samarbete mellan socialförsäkringen och hälso- och sjukvården inneburit. Enligt rapporten har kostnaderna för t.ex. socialförsäkringen minskat med inom de fem försöksområdena och dessa effekter bedöms också vara bestående. Försöksverksamheten visar också att det inte skett en omfördelning mellan sjukförsäkringen, socialbidragen och arbetslöshetsersättningen: En rad resultat pekar således på att FINSAM, förutom besparingar inom socialförsäkringen, också har haft andra goda effekter. Förutom de finansiella överskott som försöket medfört bör följaktligen en rad samhällsekonomiska intäkter av försöket ha uppkommit. Ett minskat behov av offentliga transfereringar tyder också på positiva effekter för individer . tyder inget på att andra grupper kommit till skada till följd av projektet. (FINSAM 1997) Resultaten är entydiga. Genom ökad samverkan har lidandet för enskilda individer kunnat begränsas, och dessutom har kostnaderna för sjukskrivning, förtidspensioner och sjukvård minskat. Vi anser att bör bli vägledande för hur socialförsäkringen, kommunerna och landstingen skall arbeta . Till skillnad från regeringen anser vi att denna ordning bör införas inte i projektform utan som en permantentad samverkansform i rebiliteringsarbetet. Med utgångspunkt i de rapporter som finns och den erfarenhet som de inblandade har bör regeringen återkomma till med förslag som innebär att samverkan enligt FINSAM införs generellt från . Regeringen bör återkomma till med förslag på hur företagshälsovården kan inrymmas i den finansiella samverkan. Förslagen bör vara baserade på den rapport och de slutsatser som Statskontoret avgivit om företagshälsovården. Vid ett antal tillfällen har Moderata samlingspartiet tagit upp behovet av rättvisa i rehabiliteringen när det gäller kvinnor och män. Vi vill understryka behovet av uppmärksamhet på just könsspecifika behov vid rehabilitering. Forskning har visat att kvinnor har fått kortare och sämre anpassad rehabilitering än män, vilket självfallet inte är acceptabelt. Vi vill återigen betona det angelägna i att regeringen noggrant följer denna fråga och föreslår åtgärder för att förbättra rådande förhållanden. 5.3 Försäkring vid arbetsskada En väl fungerande arbetsskadeförsäkring skall konstrueras så att den motverkar arbetsskador och arbetsolycksfall. Försäkringen måste innehålla sådana stimulanser att det skall löna sig att eliminera skadliga arbetsmiljöer och dåliga arbetsbetingelser. En arbetsskadeförsäkring bör därför knytas så nära arbetsplatsen som möjligt. Den bör vara fri från statlig styrning och finansiering. Egentligen finns det inga skäl som talar för att arbetsskador skall omfattas av en offentlig försäkring. Det har visat sig att arbetsskadeförsäkringen i offentlig regi inte gett tillräckliga incitament för enskilda arbetsgivare att förbättra arbetsförhållanden. Eftersom det är lagstiftning och försäkringskassornas praxis som avgör om en person skall erhålla arbetsskadeförsäkringsförmåner och livränta, finns ingen direkt koppling till arbetsplatsen. Avgiften för arbetsgivaren är densamma oavsett vilka åtgärder han vidtar för att minska antalet arbetsskador. Samma förhållande råder för en arbetsgivare som inte gör någonting alls åt sin arbetsmiljö. Den arbetsgivaren kan således åka snålskjuts på andra som vinnlägger sig om en så säker arbetsmiljö som möjligt är. Dagens arbetsskadeförsäkring har flera brister. Försäkringen kan inte tillämpas på ett rättvist sätt och lagens betydelse för det skadeförebyggande arbetsskyddet synes vara starkt begränsat. Trots de senaste årens förändringar och förbättringar äger dessa två invändningar fortfarande sin giltighet och måste föranleda åtgärder. Moderata samlingspartiet anser att den nuvarande trenden måste brytas och incitament skapas för arbetsgivaren i ett system som ger ett direkt samband mellan den enskilde arbetsgivarens utgifter för arbetsskadeförsäkringen och skadeutfallet. Detta kan åstadkommas endast om den nuvarande försäkringen ersätts med en obligatorisk arbetsskadeförsäkring tecknad av arbetsgivaren. Den nuvarande arbetsskadeförsäkringen avskaffas och ersätts med skyldigheten att teckna försäkring. Denna skyldighet skall dock inte omfatta enmansföretag det blir en alldeles för stor försäkringsrisk och antagligen alldeles för höga självrisker för att det skall vara möjligt. Där får en vanlig olycksfallsförsäkring bli lösningen om än frivillig. Genom avtal med de enskilda arbetstagarna, i form av enskilda avtal eller eventuella lokala kollektivavtal, regleras arbetsskadeförsäkringens innehåll. Såväl den allmänna som enskilda försäkringsbolag skall ha rätt att erbjuda försäkringar. Genom att lagstiftningen inte skall definiera vad som är arbetsskada får också detta avtalas fram. Det naturliga vore att försäkringsgivarna har förteckningar med skador som ersätts. Det skulle i så fall motsvara den gamla yrkesskadelagen som just var konstruerad så. Systemet skall vara försäkringsmässigt så utformat att verksamheten inte kan medge underskott. Försäkringen skall också vara så konstruerad att arbetslinjen prioriteras och att det inte är möjligt att välta över kostnadsansvar på andra sektorer. Försäkringen bör finansieras av företagen genom enhetliga avgifter som dock bör differentieras utifrån företagens kostnader för arbetsskador och sjukfrånvaro för att stimulera arbetsmiljöförbättringar, samt aktiva förebyggande och rehabiliterande åtgärder. Ingen hälsoprövning får förekomma. Vårt förslag till ny arbetsskadeförsäkring bör kunna införas .