mot · GL02Sf622 · 1997-10-06 00:00:00 — är ett mångetniskt samhälle. Integrationen av de nya medborgarna har inte lyckats och därför kan vi inte heller kalla för ett mångkulturellt samhälle. Vi anser dock att ett mångkulturellt samhälle är något positivt. stämplas människor som socialbidragstagare eller kriminella för att de talar bruten svenska, har ett annorlundaklingande namn, har mörkt hår eller är muslimer. Vi har en diskriminering inte bara i arbetslivet med förödande konsekvenser i hela samhället utan även en diskriminering på alla plan i samhällslivet. Vanliga företeelser i vårt samhälle är att man blir förvägrad ett hyreskontrakt, inte insläppt på krogen, diskriminerad av socialnämnden inte för att man är invandrare, utan för att man synligt skiljer sig från det svenska. Denna form av visuell diskriminering är oacceptabel och hör inte hemma i en demokrati eller i något samhälle. 1.1 Det mångkulturella samhället Ett mångkulturellt samhälle måste ha ett etiskt minimum som alla invånare respekterar. Vi kommer inte och ska inte heller försöka ändra det faktum att präglas av kulturell och etnisk mångfald. Däremot blir det ännu viktigare att diskutera den etiska grund som ska vara gemensam för alla invånare. Denna diskussion bör främjas. Vi anser att denna etiska grund bör vara respekten för alla människors lika värde ett gemensamt rättssystem. Om man eftersträvar att förverkliga ett gemensamt rättssystem så sätter det gränser för toleransnivån. Alla medborgare måste följa de regler som rättssystemet sätter upp. Detta förutsätter att medborgarna uppfattar systemet moraliskt riktigt. Det svenska rättssystemet har vissa brister, det styrker inte alla människors lika värde. Det är av oerhörd vikt att man förändrar rättssystemet om man vill att det ska respekteras av alla medborgare och kunna utgöra en grund för gemenskap i samhället. I debatten talar många om integration. Men det finns olika definitioner av integration. Vissa debattörer talar om integration, men menar assimilation. För oss är integration när alla medborgare får ett jämbördigt deltagande i samhällets verksamheter. 1.2 Förändring av den gamla invandrarpolitiken Man har länge haft en invandrarpolitik och invandrarpolitiska mål. Invandrarpolitiken har misslyckats och de invandrarpolitiska målen har inte uppfyllts. Att invandrarpolitiken inte har lyckats beror på att den till stor del har fokuserat kring och hemspråk. Frågor om diskriminering har man till stor del blundat för. Och först nu börjar kommuner i arbeta med andra frågor än mottagandet och flertalet kommuner börja sätta upp integrationsprogram. Däremot varierar kvaliteten och innehållet i dessa program och vissa kommuner har inte ens påbörjat ett arbete med att ta fram sådana program. Vi anser att de gamla målen om jämlikhet, valfrihet och samverkan kan uppfyllas. Att ändra dessa mål är att kasta in handduken och säga att vi har gett upp och kommer inte att kunna arbeta för alla människors lika värde i det svenska samhället. Vi vill att det mångkulturella samhället kännetecknas av valfrihet, jämlikhet och samverkan, istället för assimilering där invandrare ensidigt förväntas anpassa sig till det svenska samhället. Jämlikhetsmålet innebär att invandrare ska få samma rättigheter och skyldigheter som befolkningen i övrigt. Valfrihetsmålet innebär att invandrare ska få möjlighet att välja i vilken grad de vill uppgå i en svensk kulturell identitet och uppta svenska livsmönster och i vilken grad de vill bibehålla och utveckla den ursprungliga kulturella identiteten med tillhörande livsmönster. Målet om samverkan innebär att en ömsesidig och omfattande samverkan bör komma till stånd mellan invandrar- och minoritetsgrupper och den svenska infödda befolkningen. Genom jämlikhet utvecklas och berikas det svenska samhället. Vi vill dela upp det som traditionellt kallats invandrarpolitik i tre delar: Invandrarpolitiken, som gäller i , Förändringar i samhällspolitiken så att man möjliggör ett mångkulturellt samhälle med ett jämbördigt deltagande i samhället, Åtgärdsprogram för att komma tillrätta med de problem som den misslyckade invandrarpolitiken har åstadkommit. 2 Invandrarpolitiken, som gäller i LMA ska finnas kvar och nyanlända ska ha rätt att själva välja bostadsort. Varje kommun i ska kunna ta emot människor som kommer hit och kunna erbjuda en introduktion till det svenska samhället. Förutom det faktum att integrationen blir sämre om man påtvingar människor bostadsort, så är det skyldighet enligt artikel 12 i att envar som lagligen befinner sig på en stats område äger rätt att där röra sig fritt och fritt välja bosättningsort. Samhället ska naturligtvis kunna rekommendera orter om man tror att det finns bättre chanser till introduktion och ett framtida arbete. Hur introduktionen ska utformas ska diskuteras mellan den sökande och de sociala myndigheterna. Det introduktionsprogram som finns är ett steg i denna introduktion. Under introduktionen vill vi kunna ge dem som har rätt till asyl i eller har andra flyktingskäl och deras anhöriga ett skattepliktigt bidrag. Detta för att komma ifrån dagens socialbidragstänkande och för att kunna möjliggöra att människor tar ansvar för sina liv. Nivåerna för bidragen bör vara något högre än socialbidragen, i den meningen att man ska märka en skillnad mellan att få ersättningen och att söka socialbidrag. I ett längre perspektiv vill vi ersätta denna introduktionsersättning med en grundersättning. Om man ska kunna möjliggöra en god integration så måste barnomsorg vara en absolut rättighet. Nivån för introduktionsersättningen ska vara satt därefter. Man ska kunna ha möjligheten att flytta till en annan kommun. Detta ska man kunna göra halvårsvis, vilket påverkar hur man betalar ut schablonersättningen till kommunerna. Även andra än asylsökande om behov finns ska kunna få ta del av svenskundervisning. De ska kunna få ett skattepliktigt bidrag . Vi avslår dock propositionens förslag som innebär att man måste gå ett introduktionsprogram . Detta ska alltså vara en del av den allmänna politiken. Övervägas kan dock om kostnaderna för detta ska betalas av staten, som en del av åtgärdsprogrammet. En del av en lyckad integration är att man inte passiviserar människor under den tiden som deras fall prövas. Människors rättssäkerhet i denna process får under inga omständigheter undergrävas. Ändå kan vi konstatera att man försämrar individers liv och samhällsnyttan genom alltför långa väntetider och att det blivit en dålig vana med alltför långa väntetider. Vi anser att man vistelse i automatiskt ska få PUT. 3 Förändringar i samhällspolitiken så att man möjliggör ett mångkulturellt samhälle med ett jämbördigt deltagande Begreppet invandrare diskuteras i samhällsdebatten. Många talar för att man ska ta bort begreppet invandrare. På vissa debattörer verkar det som om alla problem, speciellt diskrimineringen, automatiskt skulle försvinna om ordet invandrare inte används. Vi anser att det är viktigt att människor själva ska få identifiera sig. Om man vill kalla sig invandrare, svensk, bindestrecksmänniska m.m. ska vara upp till individen. Sedan behöver vi för statistikens och forskningens skull använda oss av termer som invandrare, människor med uppehållstillstånd, svensk medborgare osv. Det är viktigt att man för statistik och forskning på invandrare som grupp, men även delar upp invandrargruppen i andra kategorier. Regeringens förslag att ta bort ordet invandrare andas en rädsla för att människor som är invandrade ska känna en gemenskap med varandra. Man löser inga problem genom att ändra begreppet invandrare, men vi har inget emot propositionens förslag. Men det viktiga är att komma åt de strukturella hindren i samhället och den visuella diskrimineringen. Gör man inte det har en begreppsförändring ingen betydelse. Det är skrämmande lite uppgifter som finns om invandrargruppens situation. Vi behöver också kontinuerligt få kunskap genom forskning, djupstudier och statistik. Dels kan vi ta del av den forskning och den diskussion om ett mångkulturellt samhälle som finns i många andra länder, dels bör staten anvisa pengar ur den samlade forskningsbudgeten för att stimulera forskning om det mångkulturella samhället. 3.3 Förebyggande åtgärder i skolan Skolan har kanske den viktigaste funktionen för att skapa ett mångkulturellt samhälle med tolerans och trygga människor. Ett sätt att förebygga rasism och främlingsfientlighet inom skolan är att läroplansarbetet genomsyras av ett interkulturellt synsätt och att läromedelsproducenter uppmanas att utveckla och förbättra läromedel så att även de genomsyras av ett interkulturellt synsätt. Om man ska få tillfälle att möta samhället i skolan så måste man bereda plats i skolan för temadagar och besök utifrån. Många lärare vågar inte lämna ifrån sig sina lektioner till det. Insatser bör göras för att underlätta för temadagar och besök från frivilligorganisationer i skolan. Ge skolan ökade resurser. Då kan den fylla sin viktiga roll att förmedla kunskap om olika kulturer, språk och traditioner till den generation som ska leva i det mångkulturella samhället. Hemspråkslärarnas status kan höjas genom att tjänsten görs om till en vanlig språklärare. Detta har en viktig attitydbildande funktion. Alla elever bör ges möjlighet att välja språk som talas i deras närhet. Arabiska, turkiska och persiska bör erbjudas precis som franska, tyska och spanska. Partierna bör ta ett större ansvar och aktivt arbeta för att få in invandrare i politiken och i de beslutande församlingarna. Det är viktigt att inse att man inte bara ska efterfråga invandrare i frågor som berör flykting- eller invandrarfrågor, utan i alla frågor. I de statliga utredningarna är invandrare underrepresenterade som ledamöter, tjänstemän och experter. I Invandrarpolitiska utredningen så fanns det experter från , , m.m., dvs. de organisationer och verk som utövar politiken var närvarande, men inte de som påverkas av politiken, invandrargruppen själv. Självfallet borde en eller två av experterna ha representerat invandrarorganisationerna i . I olika utredningar bör man använda sig av invandrarkollektivet som en resurs och antingen ha med en expert eller arbeta i samråd med invandrargruppen. Vissa principer och värderingar är så grundläggande i samhället, att de bör bekräftas genom lagar. En sådan princip är allas lika värde. Den lagstiftning som finns är därför grundläggande, men inte tillräcklig. Vi vet att det trots lagstiftningen förekommer diskriminering. För att DO ska kunna hinna med att ta alla fall av diskriminering måste DO:s befogenheter och resurser ökas. bör kompletteras på det kommunala planet. Varje kommun bör ha minst en tjänsteman som har som uppgift att motverka diskriminering och rasism inom kommunen och dess verksamhet. De kommuner som har ett medborgarkontor bör kunna förmedla kontakt mellan de personer som vill ha hjälp med fall av diskriminering och den lokale DO. Lagstiftningen om olaga diskriminering i 16:9 kan ifrågasättas på olika sätt. En del hävdar att polisen borde agera hårdare. Att de borde få tydligare riktlinjer så att de prioriterar bättre, utreder noggrannare, osv. Det är möjligt. Å andra sidan är de enda länder där vi ser fällande antidiskrimineringsdomar i förhållande till näringslivet, de länder som förbjuder diskriminering med civilrättslig lagstiftning. Vi kanske har valt fel väg. Diskriminering i arbetslivet är inte en del av straffrätten. Varför skall i så fall diskriminering av t ex kunder i näringslivet vara en del av straffrätten? Om lagen om olaga diskriminering omvandlades till en förstärkt civilrättslig skadeståndslag skulle man kunna uppnå lagens ändamål, dvs att motverka diskriminering, på ett mer effektivt sätt. Inom är lagen om olaga diskriminering en meningslös, dock trevlig, symbollag. Den skrevs för att blidka en internationell opinion baserad på en internationell förpliktelse. I bästa fall är det endast detta mål som uppfylls. För en civilrättslig skadeståndslag skulle beviskraven vara lägre desamma som i vanliga civilrättsliga mål vilket borde leda till flera fall där skadestånd utdöms. De utsatta skulle förmodligen vara mer motiverade att driva sådana fall än åklagarna och polisen. I vissa fall skulle de diskriminerade kunna få rättshjälp för att driva sina fall, vilket är omöjligt . Möjligtvis skulle man kunna se till att DO fick ansvar för att driva dessa diskrimineringsfall. Om skadestånd blev utdömt skulle det bli lättare att uppnå vissa sidoeffekter. T ex blir det lättare för kommunerna att dra in tillståndet för diskriminerande krogar. Vi anser att regeringen bör tillsätta en utredning för att se över frågan om att omvandla lagen om olaga diskriminering i till en ren civilrättslig lagstiftning. Samma utredning skulle dessutom kunna få i uppdrag att se över organisationen av våra olika antidiskrimineringslagar, åtgärder och tillsynsmyndigheter. Målet skulle vara att lägga grunden för en s k kommission för mänskliga rättigheter. Detta skulle förmodligen leda till en effektivare användning av de knappa resurser som används för att motverka diskriminering på olika sätt. 3.8 Ingen statssanktionerad diskriminering skall verka för principen att alla som bor i skall behandlas lika, eller i varje fall så lika som möjligt. Med andra ord skall man motverka situationen som gäller med EU att landets befolkning delas upp i tre rättskategorier: svenskar, övriga EU-medborgare, och tredjelandsmedborgare. Enligt EU-rätt t ex är man i princip i tvungen att godta EU-examina såsom likvärdiga med svenska medan det är fritt fram att strunta i alla andra utländska examina, vilket också görs. Tredjelandsmedborgarnas examina borde prövas åtminstone individuellt och med visst förnuft. Det finns också en EU-förordning om att EU-invandrare skall få rösträtt efter en månads bosättning, medan andra invandrare skall vara tvungna att ha varit bosatta i i enlighet med nationell lagstiftning. Det finns inga förnuftiga eller demokratiska skäl för denna åtskillnad. Denna åtskillnad utgör en ren diskriminering och bör inte accepteras i svensk lagstiftning. Man bör helt enkelt anta en lag om att man ska behandla alla invandrare lika. 3.9 Utredningen om medborgarskap Regeringen har tillsatt en kommitté som skall göra en översyn av lagen om svenskt medborgarskap. Direktiven anger att utredningen ska överväga åtgärder för att stärka medborgarskapets status. Att öka skillnader mellan medborgare och icke-medborgare ser vi som inget sätt att minska etnocentrism och diskriminering. Tvärtom så undergräver man sådana tendenser. Utredningen borde istället arbeta med att ta fram åtgärder för att minska skillnaden mellan medborgare och icke-medborgare och bl a se över utlänningslagen i syfte att öka icke-medborgares rättssäkerhet. Vi anser att utredningen bör få ändrade direktiv i enlighet med ovanstående. motverkar dubbelt medborgarskap. Denna inställning är förlegad. Förlegad dels p.g.a. att verkligheten har sprungit förbi principen . T ex har många flyktingar dubbelmedborgarskap. Många barn från s k blandäktenskap har det. Och dels p.g.a. att ökande integration med omvärlden kommer att på naturlig väg leda till att alltfler erhåller dubbelmedborgarskap på ett eller annat sätt. Denna principiella inställning tjänar endast syftet att hindra integration. Steget mot svenskt medborgarskap skulle vara mycket lättare för många invandrare om inte tvingade människor att säga upp sitt tidigare medborgarskap. Främst kan det sägas vara en nackdel för individen om han eller hon är en dubbelmedborgare risk för dubbla skattesystem och dubbla värnpliktssystem osv. Men många drar sig för att bli svenska medborgare p.g.a. känslomässiga skäl och med tanke på att man kanske vill flytta hem . Men om man tror att medborgarskapssteget främjar integration, är s k principiella inställning ett stort hinder på vägen. Därmed bör denna princip överges och man bör se över reglerna rörande dubbelt medborgarskap. 3.11 Arbetsmarknaden och diskrimineringen Det bör vara lika självklart för företag att rekrytera medarbetare av bägge könen som att rekrytera medarbetare som motsvarar landets befolkningssammansättning. För att kunna uppnå detta så bör man arbeta på samma sätt som man i gör för att uppnå ökad jämställdhet. Det bör vara självklart att lagen mot diskriminering p.g.a. etnisk tillhörighet är lika stark som lagen om jämställdhet på arbetsmarknaden. Vi anser alltså att man bör skärpa lagstiftningen. 3.12 Integrationsprogram för invandrare Den offentliga sektorn och alla kommuner bör gå före och upprätta integrationsprogram för invandrare. Dessa integrationsprogram går att jämföra med jämställdhetsprogrammen för en bättre representation av kvinnor. Man bör i ett senare skede även kräva att företag med mer än tio anställda inom det privata näringslivet upprättar integrationsprogram. För att kunna tillvarata invandrarnas utländska utbildningar bör UHÄ respektive AMS prioritera en vidareutveckling av instrumenten för att jämföra utländska utbildningar av yrken med motsvarande svenska. Korta, individuella, anpassade kompletteringsutbildningar är ett bra sätt att tillvarata invandrarnas utbildning, yrkeserfarenhet och språkkunskaper. 3.14 Antidiskrimineringsklausul i statliga offentliga upphandlingar Arbetslösheten bland invandrare är alltför hög, i synnerhet i förhållande till arbetslösheten bland majoritetsbefolkningen. Till viss del ligger förklaringen i den pågående, medvetna eller omedvetna, diskrimineringen på arbetsmarknaden. Hur man kan komma tillrätta med olika typer av diskriminering kan nog diskuteras. Lagstiftning är en möjlig väg. Användningen av statens ekonomiska makt är ett annat sätt att påverka det privata näringslivet. Hur skulle det kunna genomföras? Oavsett politisk färg är många privata företag intresserade av att ha det offentliga som kund. Om man antar att diskriminering är vanlig i innebär detta att många av de företag som handlar med staten diskriminerar antingen medvetet eller omedvetet. Ett sätt att få dem att i alla fall fundera över diskrimineringsproblematiken i sina företag är att lägga in en antidiskrimineringsklausul i statliga upphandlingar. Om ett företag vet att man kan förlora en upphandling p.g.a. att man diskriminerar ökar motivationen att undvika diskriminering. Detta gäller även diskriminering av kvinnor. Många talar om hur mångfalden berikar, särskilt inom företagslivet, men än så länge är det inte mycket mer som händer. En sak som har prövats med framgång i vissa länder för att stimulera ett förändrat beteende på arbetsmarknaden har varit införandet av antidiskrimineringsklausuler i statliga upphandlingar. Det finns vissa tecken på lokalt håll på sådant i t ex och . Därutöver kan man nämna att integrationen av arbetsmarknaden förmodligen är en av nycklarna till att få den svenska ekonomin på fötter. Fler och fler företag har kommit till insikten att det som behövs när det gäller kreativitet, produktivitet m m är mångfald, och inte enfald. Idéerna om mångfald (diversity) började till stor del inom företagslivet i och har anammats mer och mer av europeiska företag. Givetvis har dessa företag ökade vinster som drivkraft till sina mångfaldsplaner. Men man skall komma ihåg att i alla fall en del av inspirationen för mångfaldsplaner baserades på det faktum att diskriminering i kan resultera i extremt höga kostnader. Diskriminering kan resultera i att man inte tillåts delta i offentliga upphandlingar. Med andra ord fick dessa företag en viss hjälp på vägen till slutsatsen att mångfald lönar sig. Ur ett företagsekonomiskt perspektiv kan man säga att slutsatsen har dragits att de som inte diskriminerar producerar bättre produkter och tjänster på lång sikt. I ett bredare demokratiperspektiv är det också så att en effektiv antidiskrimineringsklausul skall ses som en minimiförsäkran till alla medborgarna att skattemedel inte skall gå till företag som diskriminerar. Staten kan direkt påverka statens personalpolitik och offentlig service vad gäller diskriminering. Dessa klausuler kan vara ett viktigt kompletterande sätt att se till att de offentliga medlen som går till verksamheter utanför statens regi hamnar hos företag som visar en grundläggande respekt för alla människor i detta land. Sådana klausuler kan därmed även ses som ett sätt att bygga upp förtroendet för staten från bland annat invandrarnas sida. Det är viktigt att markera att skattemedel inte går till företag som diskriminerar. Man höjer företagens medvetenhet om diskriminering som bör stimulera dem själva till att motverka diskriminering. Och man visar bl a för invandrarna (och kvinnor om könsdiskriminering inkluderas i klausulen) att staten är villig att motverka diskriminering inte bara genom högtflyende principer om mänskliga rättigheter men även genom konkreta handlingar. Därför anser vi att man antingen genom lag eller på annat sätt skall införa antidiskrimineringsklausuler i alla offentligt upphandlade avtal där staten är en part. Avtalsbrott mot en sådan klausul skall kunna sanktioneras med t ex hävning av avtalet, skadestånd, och/eller ett förbud mot deltagande i framtida offentliga upphandlingar. Språket är vårt viktigaste redskap till kommunikation. Att behärska språk handlar också om att kunna sätta ord på sina känslor. Alla som bor i bör få kunskaper i det svenska språket. Det är dock farligt att ha en politik som enbart riktar sig till invandrare. Förslaget som diskuterades om att alla arbetslösa som är invandrare måste läsa svenska för att få a-kasseersättning eller bidrag var en sådan åtgärd som inte är önskvärd. Man måste också vara medveten om att t ex vissa äldre nyinvandrade kanske aldrig kommer att kunna lära sig det svenska språket eller att vissa äldre nyinvandrade kommer att tappa det svenska språket när de blir äldre. Och att vissa alltid kommer att tala bruten svenska, även om de behärskar det svenska språket utmärkt i övrigt. Och att det även finns svenskar som har dåliga svenskspråkkunskaper. Även de människor som inte har rätt till asyl i eller har andra flyktingskäl samt deras anhöriga ska kunna erbjudas undervisning i svenska. Det gäller arbetsinvandrare, men också alla människor i det svenska samhället som inte behärskar en fullgod svenska. Skolans hemspråksundervisning har stor betydelse för invandrarbarnens identitet och trygghet. Den ökar deras möjligheter att klara övergången till den nya kulturen och hålla den gamla levande. Hemspråksundervisningen är också viktig med tanke på dem som återvänder till sitt gamla hemland. Hemspråk ska vara en rättighet för alla som vill lära sig föräldrarnas modersmål. 3.15.3 Äldre och det svenska språket kommer vi att ha många människor som kommit till i vuxen ålder som kommer att bo på ålderdomshem, ta del av sjukvården osv. En del av den gruppen kommer att tappa sin svenska, en del av gruppen kommer aldrig att ha lärt sig svenska. Vi kan inte bortse från att detta är en verklighet och naivt hoppas att alla kommer att kunna svenska. Det är tyvärr en verklighet som i mindre skala existerar och som kommer att bli större . Naturligtvis måste vi hitta former så att även dessa kan tillgodogöra sig servicen i den offentliga sektorn och må bra som människor. Regeringen bör återkomma med åtgärder för hur vi ska möta dessa behov. Många av propositionens förslag om sfi-undervisningen är positiva. Framförallt hoppas vi att man kommer att se över kursplanen och att man i ökad grad kommer att anpassa undervisningen till varje individs förutsättningar och behov. När det gäller att öka den uppsökande verksamheten vill vi understryka att sådan uppsökande verksamhet kommer att ha störst effekt om man inte använder någon form av tvång, samt utnyttjar invandrare och invandrarorganisationerna i denna verksamhet. De skolor som har hemspråk i olika språk skulle kunna erbjuda alla elever undervisning i dessa språk. Det är en tillgång som man inte tar vara på och det skulle mer än någon annan åtgärd höja statusen på hemspråksundervisningen och ge hemspråkslärare en högre status.