mot · GL02U219 · 1997-10-06 00:00:00 — Demokrati nyckeln till utveckling Rättsstatens betydelse för utveckling Ett kvalitetsprogram för det svenska u-landsbiståndet Samspelet mellan bistånds- och flyktingpolitiken Varje människa har rätt till ett värdigt liv. I denna liberala grundtanke grundas liberalernas engagemang för tredje världen. råder skriande orättvisor mellan människor i de rika och fattiga delarna av världen. Det finns stora brister när det gäller varje människas rätt till goda livschanser. Solidaritet och medmänsklighet blir självklart om man ser de människor som finns bakom de siffror som beskriver fattigdom och lidande. Därför måste massfattigdomen som vi känner den utrotas. Därför måste även demokratins idéer spridas över världen. Detta uppmanar till ett ökat bistånd. Varje människa har rätt att leva ett liv i fred och frihet. Detta innebär att demokrati är det enda styrelseskick som är människan värdigt. Demokrati medför också positiva effekter som gynnar utvecklingen i landet. Makthavare som vill bli omvalda ser till att folket mår väl. En positiv demokratisk och ekonomisk utveckling i och det gamla ligger i hög grad i intresse. Miljöförstöring kan motverkas. Påtvingade befolkningsomflyttningar kan långsiktigt motverkas. måste föra en samlad u- landspolitik och använda alla de medel som står oss till buds för att främja dessa mål. Vi tror att handelspolitikens betydelse som medel måste lyftas fram mer än . Precis som inom andra skattefinansierade verksamheter måste strävan vara att få ut så mycket som möjligt av varje satsad krona. Vi vill hävda kvalitetens betydelse i biståndet. I själva verket är effektivitet särskilt angelägen just inom u-landsbiståndet med tanke på att verksamheten tar sikte på fattiga och utsatta människor. Men man skall då minnas att effektivitet kräver att mottagarnas, det vill säga de fattiga befolkningarnas, intressen sätts i förgrunden. Erfarenheten visar att biståndet tar skada när ovidkommande hänsyn till exempelvis maktpolitiska strävanden eller exportintressen tillåts styra. Resultaten hänger ytterst på den politik själva för. De rika länderna kan göra uppgiften svår, nästan hopplös, om de stänger u-landsprodukter ute från sina marknader och ger ett både snålt och ineffektivt bistånd. Yttre hjälp kan aldrig ersätta inre reformer. Därför är samspelet mellan biståndet och nödvändiga systemförändringar en central fråga. Om bistånd gör det möjligt för mottagaren att försena nödvändiga reformer skadar det våra långsiktiga syften. Om det i stället genom villkor och innehåll främjar och underlättar ekonomiska och politiska förändringsprocesser kan det spela en avsevärd strategisk roll. Det är visserligen inte särskilt originellt att se biståndet som ett medel snarare än som ett mål i sig. Men distinktionen är ändå viktig att hålla i minnet. Det som intresserar oss är inte i första hand mängden pengar som anslås i budget utan mängden resultat som uppnås för de människor vi vill hjälpa. Bistånd överför kunskaper och pengar. Utveckling förutsätter att det finns individer som tar initiativ, skapar och förändrar. Den förutsätter också att det finns institutioner och system som tillåter människor att uträtta något. Att bygga upp sådana institutioner kräver insikt och kunskap snarare än stora biståndsbelopp. Demokrati och respekt för mänskliga rättigheter har ett egenvärde. De är inte ett medel att skapa utveckling utan en del av själva utvecklingsbegreppet. Det handlar om att skapa anständiga samhällssystem utan förtryck. Sådana system kan ofta vara utvecklingsbefrämjande också i ekonomisk mening. Men det är inte huvudskälet till att vi vill främja dem. Det skälet är i stället vår människosyn. I ett läge där många människor runt om i världen fortfarande plågas av diktatur och statsterrorism kan få uppgifter vara viktigare än att sprida demokratins idéer. bedriver bistånd för att bekämpa fattigdom, undanröja krigsrisker, minska lidande, förebygga flykt, förhindra miljökatastrofer etc. Allt sker i syfte att människors livschanser ska öka. De specifika biståndsmålen är resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning, ekonomisk och politisk självständighet, demokratisk samhällsutveckling, framsynt hushållning med naturresurser och omsorg om miljön samt jämställdhet mellan könen. Målen har blivit allt mer trubbiga instrument eftersom deras antal ökat. Att säga att biståndets överordnade mål är fattigdomsbekämpning framstår som missvisande då exempelvis miljöåtgärder och konflikthantering fått ökad betydelse. Biståndet är snarare ett sätt att åstadkomma utveckling. Att minska människors lidande genom att minska deras fattigdom blir då en grundläggande faktor bland flera för att åstadkomma utveckling. Mot bakgrund av detta och de erfarenheter vi nu har av offentligt utvecklingssamarbete bör en utredning tillsättas för att pröva de biståndspolitiska målen på nytt. En angelägen uppgift är att överväga vilken styrande verkan biståndsmålen bör och kan ha. Detta bör ges regeringen till känna. Vid en förnyad prövning av de biståndspolitiska målen bör det övervägas att stryka det s.k. oberoendemålet. I formell mening är det självklart att liksom andra länder skall vara ekonomiskt och politiskt självständiga, men detta mål kan inte nås med bistånd, utan genom att av världssamfundet accepterade folkrättsliga regler upprätthålls. Ett huvudmål för en liberal u-landspolitik är att de fattiga länderna skall integreras i en världsekonomi, där frihandel och företagsinvesteringar är centrala drivkrafter för utveckling. Protektionism i alla dess former skall bekämpas. Handelns betydelse som utvecklingsmotor måste betonas långt starkare än vad som traditionellt skett i svensk debatt. har den utvecklingsteoretiska debatten gått i andra och mer fruktbara banor. betonas samverkan och internationella kontakter. riskerar oberoendemålet att skapa oklarhet kring synen på och världsekonomin. Mot den bakgrunden menar vi att oberoendemålet kritiskt bör granskas i samband med en bredare översyn av de svenska biståndsmålen. Det bör då övervägas om detta mål helt kan strykas. Två andra mer begränsade förändringar som kan övervägas är att tydligare markera att det är en uthållig resurstillväxt som skall eftersträvas att komplettera demokratimålet med främjande av mänskliga rättigheter (som alltid måste vara ett grundläggande inslag i svensk biståndspolitik). Demokrati nyckeln till utveckling Den enda styresform som är värdig människor att leva under är demokratin. Även om inte demokrati skulle ge ökad rikedom, även om den inte skulle minska krigsriskerna anser vi att alla människor har rätt att välja sina ledare. Så även om de är hungriga eller lever under hot av något slag. Världen står inför en historisk chans. Då land efter land söker sig mot demokrati är det skyldighet att bistå. Inte genom en värderingsfri förståelse för den utvecklingsväg länderna väljer utan att hjälpa dem som står för mänskliga rättigheter. I budgetpropositionen framför regeringen återigen den kända socialdemokratiska ståndpunkten att val inte är allt. Detta är en lika självklar som bedräglig sanning. är naturligtvis långt ifrån allt, men det är ett mycket betydande, och nödvändigt, steg mot något gott. måste i sin biståndspolitik erkänna att valhandlingen i sig är ett viktigt steg i riktning mot demokrati. Demokrati är också den enda styresform som garanterar att de flesta medborgares intressen tas tillvara. Politiker som vill bli omvalda måste naturligtvis ta hänsyn till så många medborgares välbefinnande som möjligt. Om det svenska biståndet mot fattigdom, ökad rättvisa och mot krigshot ska få bestående effekter krävs att det sker i en demokratisk atmosfär. Av dessa skäl bör demokratimålet bli överordnat inom biståndspolitiken. Biståndets demokratimål utgjorde länge en dekoration utan substantiellt innehåll. Dess långsiktiga karaktär betonades så till den grad att några krav på praktiska resultat i form av ökad pluralism knappast ställdes. Det antyddes att politisk frihet inte hade någon vidare relevans för fattiga länder. Regleringar och centralstyrning ansågs näst intill nödvändiga för den resursmobilisering som skulle lyfta ur deras armod. Den så kallade afrikanska socialismen betraktades som en tredje världens tredje väg. Socialdemokraterna intog länge en loj och överslätande attityd mot u-världens enpartistater. Även sedan en viss uppstramning skett var den dåvarande socialdemokratiska regeringen angelägen om att biståndet inte skulle användas som påtryckningsmedel till förmån för politisk demokrati. Det betyder inte att vi blundar för de svårigheter detta innebär i praktiken. De är självfallet betydande. Demokratibistånd berör ofta centrala funktioner och problem i andra länders samhällsskick. Men om vi skulle väja inför känsliga frågor av detta slag skulle vi svika våra förpliktelser mot de människor som biståndet faktiskt är till för. Sanningen är ju också att merparten av det bistånd vi bedriver är svårt, eftersom det inriktas på de fattigaste och mest outvecklade länderna där förutsättningarna för snabba resultat är sämst. Lika lite som vi skyggar för de svårigheterna skall vi dra oss för att utforma ett ambitiöst demokratibistånd. För att bedriva ett bra demokratibistånd krävs en definition av vad detta bistånd kan innehålla och vad det innebär. Beroende på den strävan mot värderingsneutralitet vi har redogjort för ovan har svenskt demokratibistånd varit mycket försiktigt. Detta gäller såväl bistånd som förmedlats genom Sida som enskilda organisationer. Demokratibistånd är inte endast diverse utbildningsprojekt, som ofta bedrivs av enskilda organisationer, eller uppbyggnad av rättssystem, som ofta bedrivs av Sida. Mänskliga rättigheter och demokrati hör ihop men demokrati är också något mera än att människor tillförsäkras grundläggande rättigheter. Inom Sida har ett arbete som syftat till att definiera demokratibiståndets innehåll genomförts. Det är positivt att det nu finns ett handlingsprogram för fred, demokrati och mänskliga rättigheter. Detta arbete kan dock inte anses avslutat med detta dokument. krävs en djupare analys av skillnaden mellan demokrati och frågor som berör mänskliga rättigheter i största allmänhet. Det fortsatta arbetet bör mynna ut i en definition av demokratibistånd och vad ett sådant bistånd innebär mera konkret. Det är viktigt att slå fast att det är en skillnad mellan det demokratibistånd vars primära mål är att bygga upp demokratins ramverk och dess primära aktörer, såsom partier och aktiva opinionsbildande organisationer, och det som skulle kunna kallas bistånd för demokrati vars sekundära syfte är människors deltagande i olika organisationer etc. Svenskt bistånd är i hög grad koncentrerat till denna andra inriktning d v s vad som här kallas bistånd för demokrati. Från sida anser vi att denna tyngdpunkt bör förskjutas till ett mera jämnt stöd till de olika delarna av en fungerande demokrati. Regeringen bör få i uppdrag att presentera ett åtgärdsprogram till hur så kan ske. Några ytterligare synpunkter på hur demokratibiståndet bör vara utformat: Biståndsdialogen måste vara ett kraftfullt instrument för att främja demokrati och mänskliga rättigheter. Budskapet skall vara entydigt även till länder, där vi har starka exportintressen, såsom . Då demokratibistånd ska bedrivas i diktaturer ska detta endast kunna ske av enskilda organisationer. Det måste stå klart för mottagarländerna att biståndets omfattning och inriktning kan påverkas av hur demokratifrågan hanteras. I denna mening skall inslaget av villkor i biståndsgivningen öka. Mot detta anförs ibland att en demokratisering som är mer eller mindre påtvingad utifrån inte har stor chans till framgång. Men frågan är då varför samma debattörer trodde att påtryckningar utifrån hade förutsättningar att ge resultat i . Våra lojaliteter måste finnas hos de fattiga människorna inte deras regeringar. Vi bör undvika stora biståndsengagemang i länder vars regimer inte strävar efter demokratisering. Stöd till uppbyggande av andra demokratiska institutioner, såsom lokal självstyrelse, parlament och politiska regelsystem bör ha hög prioritet. Hit hör också ett allmänt idé- och kunskapsutbyte om demokratin som styrelseform och förhållningssätt. I konflikten i har svenska politiker spelat en viktig roll som kontaktskapare mellan olika rivaliserande grupper. Den typen av verksamhet bör kunna spridas ytterligare. Möjligheterna att ge bistånd till uppbyggnad av politiska partier har länge varit begränsade i till skillnad från exempelvis . Partinära organisationer bör även fortsättningsvis kunna bedriva biståndsverksamhet. Vi bör i större utsträckning välja alternativa kanaler för biståndet som inte har anknytning till regeringar. Det kan bl.a. handla om internationella NGO:s (dvs. icke-statliga organisationer) och direktstöd till organisationer som är verksamma i mottagarlandet, när lämpliga sådana kan identifieras. Värdet av mångfald och alternativa kanaler är också ett viktigt skäl till att det bistånd som förmedlas genom enskilda organisationer i som ofta har likartade samarbetspartners i mottagarlandet bör ligga på en hög nivå. Vi föreslår i det följande ökade anslag i förhållande till regeringens förslag. Ett intressant sätt att pröva alternativa kanaler har föreslagits av Afrikaexperten . Hans tanke är att bistånd skall ges via speciella oberoende fonder som sätts upp som allmänna stiftelser i mottagarländerna. Pengarna i fonderna skulle finnas tillgängliga för både statliga och enskilda sökande i konkurrens. Förslaget som bör prövas närmare skulle bidra till ökad pluralism i mottagarländerna och har också den fördelen att de kan bidra till framväxten av en allmän sfär som inte styrs av snäva privata och personliga intressen. Regeringen bör i en särskild rapport eller på annat lämpligt sätt för redovisa läget beträffande demokrati och mänskliga rättigheter i våra mottagarländer. Med tanke på demokratimålets betydelse är det rimligt att denna information regelbundet och på ett lättillgängligt sätt ställs till förfogande och därmed också kan bli föremål för diskussion. Detta bör ges regeringen till känna. Vi vill i detta sammanhang också uppmärksamma . Regeringen har öppnat för bistånd till för att påskynda ekonomiska och politiska reformer samt för att främja respekten för mänskliga rättigheter. Bistånd till de demokratiskt sinnade krafterna på i opposition mot det nuvarande förtrycket bör förmedlas. Regeringen bör göra vad den kan för att uppmuntra detta. Från liberalernas sida förutsätter vi dock att eventuellt arbete för att stärka de demokratiska krafterna i sker genom enskilda organisationer. Vi säger däremot bestämt nej till alla former av bilateralt samarbete med . Den utfasning av det statliga biståndet till som den borgerliga regeringen påbörjade borde ha fullföljts. Det ges felaktiga signaler nu när regeringen återupptar det bilaterala biståndet till . När biståndsminister återupptog biståndet till skulle detta skett med starka krav på redovisning av respekt för de mänskliga rättigheterna i landet. Vi anser också att det strider mot hela intentionen med biståndet till att förmedla stöd till genom svenska organisationer vars syfte är att stödja . Detta bör ges regeringen till känna. Varje människa är unik. är alla människors lika värde, rätt till integritet och värdighet samt rätt att leva ett liv i frihet något som förenar hela mänskligheten. Trots detta självklara sker kränkningar av de mänskliga fri- och rättigheterna som tvingar människor på flykt för att söka asyl i andra länder. konstaterar i sin årsrapport att omfattningen av kränkningar av de mänskliga rättigheterna världen över inte minskar. Tvärtom kan bland annat den högsta dödsstraffsstatistiken någonsin uppvisas. dömdes minst 7 000 personer till döden och mer än 4 000 avrättades. Kampen för människors frihet blir aldrig inaktuell. får inte tveka att reagera när de mänskliga rättigheterna hotas i andra länder. Att medvetet tigande se på hur människor torteras, avrättas, försvinner etc är att ge sitt samtycke. bör på alla nivåer i alla sammanhang ihärdigt ta upp frågorna om de mänskliga rättigheterna i samtal med de stater som bryter mot dessa grundläggande rättigheter. antog standardregler som innebär att människor med funktionshinder skall garanteras delaktighet och jämlikhet i samhället. bör bidra till att lyfta fram dessa frågor i biståndet inom ramen för fattigdomsbekämpning och i arbetet med att stärka fred, demokrati, mänskliga rättigheter samt agerandet i och samarbetet inom FN och EU. Strategier och metoder för hur handikappfrågor skall kunna införlivas i bilaterala och multilaterala utvecklings- och katastrofinsatser bör tas fram. Det är en vanlig föreställning att politiska riktningar av mycket olika slag kan enas om en gemensam syn på de grundläggande mänskliga rättigheterna. Enligt vår uppfattning är detta en förenkling som ibland är direkt vilseledande. De kommunistiska regimer som kontrollerade halva hävdade uttryckligen att mänskliga rättigheter av traditionellt slag, alltså individuella rättigheter inriktade på att garantera den enskildes personliga frihet och möjlighet att på samma villkor som andra delta i det politiska livet, saknade relevans under socialismen. I stället gjorde dessa regimer anspråk på att ha förverkligat rättigheter av annat slag rätt till arbete, rätt till sjukvård etc. I verkligheten var anspråken falska dessa sociala rättigheter uppfylldes i allmänhet sämre under socialismen än i demokratiska marknadsekonomier. Sociala rättigheter av det slag som dessa regimer, falskeligen, gjorde anspråk på att ha förverkligat är dessutom av ett annat slag än de rättigheter som syftar till att skydda den enskilde gentemot olika slags överhet. Sådana rättigheter kan, även i fattiga länder, vara absolut, medan sociala rättigheter alltid är beroende av tillgång till olika materiella och ekonomiska förutsättningar. Och under alla omständigheter är det oacceptabelt att försvara frånvaro av t ex tryckfrihet, rätt till en opartisk rättegång eller rätt att själva välja bostadsort, yrke och utbildning med hänvisning till att alla har samma rätt till sjukvård. De gamla kommunistiska teknikerna att vända ut och in på rättighetsbegreppen används nu inte i någon större omfattning. I stället attackeras tanken på universella rättigheter, giltiga för alla individer gentemot makthavare av alla slag, på ett annat sätt. lanseras allt oftare en form av kulturrelativism som i detta sammanhang innebär att man antar att något sådant som grundläggande och gemensamma mänskliga behov och rättigheter inte kan finnas. De traditionella mänskliga rättigheterna må vara bra och viktiga i västvärlden, men saknar relevans i andra kulturer. Tanken att också kineser, araber eller afrikaner borde ha samma rätt som européer eller nordamerikaner att fritt få kritisera regeringen är, enligt detta synsätt, ett uttryck för kulturimperialism. I grund och botten är detta tänkande rasistiskt, även när de som förespråkar det hävdar att de inte gör någon värdering av vilka kulturtraditioner som är bättre eller sämre än andra. Personer av detta slag är nämligen i allmänhet verksamma i något västland och tar det för självklart att de själva, i egenskap av vita européer, skall åtnjuta de rättigheter som de inte anser borde tillkomma människor i , , , eller . En annan variant av detta tänkande är rasistiskt på ett annat sätt. Då handlar det om politiska ledare i diktaturer eller auktoritära stater som hävdar att deras egna, icke-demokratiska, traditioner är överlägsna den dekadenta västvärldens traditioner. En framstående representant för denna form av tänkande är premiärminister . Men föreställningen om speciella asiatiska värden som skulle vara överlägsna de västerländska och utesluta demokrati och skydd för den enskilde gentemot statsmakten är utbredd och sväljs ofta okritiskt av affärsmän och politiska ledare också i väst. Inte sällan föreställer man sig då att dessa regimer garanterar stabilitet som åtminstone är bra för affärerna. Men det finns naturligtvis ingen kulturimperialism i konstaterandet att alla människor, kulturella skillnader tilltrots, är lika. åtminstone i grundläggande avseenden som förmågan att kunna känna lidande, uppleva lycka etc. Denna enkla insikt som också är grundläggande för hela den liberala idétraditionen kan inte leda fram till någon annan slutsats än att alla människor har rätt att själva ta ställning i viktiga livsfrågor, alltså just det som de traditionella mänskliga rättigheterna syftar till att skydda. Demokrati och mänskliga rättigheter kan aldrig vara ett mål bland andra för svensk biståndspolitik, utan måste vara det centrala målet. Det handlar då både om människors grundläggande värdighet och om att demokrati och mänskliga rättigheter i sista hand är förutsättningen för att alla andra mål för biståndet skall kunna förverkligas. Det är demokrati och frihet, inte diktatur och ofrihet, som tillåter kritik och nya förslag till lösningar av viktiga utvecklingsproblem. Rättsstatens betydelse för utveckling Till utvecklingens infrastruktur hör även rättsstaten. Utveckling kan sägas bygga på tre pelare. Först respekten för mänskliga rättigheter och demokrati. Ingen långsiktig och verklig utveckling är möjlig utan någon grad av befintlig demokrati och respekt av människors rättigheter. För det andra frihandel och marknadsekonomi. En fri handel och en fungerande marknadsekonomi är det som bäst skapar de resurser som är nödvändiga för utveckling. Men marknadsekonomin kan inte fungera utan en aktiv stat. Statens uppgift är att förse människorna med ekonomiska och sociala resurser så att de kan agera på en marknad men också att skapa ett rättsligt ramverk. Det är nödvändigt att marknadens olika aktörer kan lita på att ingångna avtal hålls, att det finns lagar som reglerar den finansiella marknaden och valutapolitiken, att fackliga rättigheter har ett lagligt skydd mm. Det måste finnas av makten oberoende juridiska instanser dit medborgarna kan vända sig för att få sin sak prövad. Detta är grundläggande både för demokratin, de mänskliga rättigheterna och en fungerande marknadsekonomi. En social miljö som gör det möjligt för människor att agera med viss förutsägbarhet främjar den ekonomiska tillväxten. Allt detta förutsätter ett institutionellt legalt ramverk. Historiskt har det varit en av förutsättningarna till varför västerlandet har haft en kraftig ekonomisk och social utveckling. I detta perspektiv blir betoningen av yttrande- och organisationsfrihet samt kampen mot tortyr och dödsstraff en basal del av vår biståndspolitik. Vårt motstånd mot enpartisystem och förord för flerpartisystem skall vara entydigt. Det bistånd som främjar fria massmedier, inte minst tidningar och radiostationer, bör utvecklas. Journalistutbildning är ett av flera exempel. Insatser för uppbyggnad av ett oberoende rättsväsende och stöd till organisationer på detta område är av strategisk betydelse både för att främja demokrati och för att åstadkomma det som brukar kallas good governance. Effektiva rättssäkra förvaltningar som styrs av regler och präglas av öppenhet i stället för av traditionella lojaliteter, egenintressen och korruption måste utvecklas. Utveckling av ekonomisk revision, offentlighet och andra opartiska kontrollrutiner är områden där bistånd bör kunna göra god nytta. På detta sätt kan framväxten av mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstat och en marknadsekonomi främjas. Insatser för en ekologiskt hållbar utveckling är en mycket angelägen del i biståndet. Gemensamt för alla miljöhot på vår jord är att de alltid beskär friheten och minskar framtida generationers livschanser. Däremot varierar miljöproblemen kraftigt mellan olika länder och regioner. I den rika delen av världen är det största hotet en kraftig överkonsumtion av naturresurser medan bristen på detsamma, till exempel mat och färskvatten, är de dominerande problemen i . Den avgörande orsaken till de globala miljöproblemen är den ojämna fördelningen av resurser.