mot · GL02Ju910 · 1997-10-06 00:00:00 — 3 Rättsväsendets myndigheter kriminalpolitikens spjutspets 4 Ett segregerat samhälle skapar kriminalitet 5.1 Lokala trygghetsplaner en del i det brottsförebyggande 6.1 vapeninnehav och vapenanvändning vid 6.3 Stöld och snatteri 6.4 Mc-brottslighet ett problem som kräver särskilda insatser 6.5 Möjligheten att använda övervakningskameror och s.k. buggning 7.2 Påföljder för unga brottslingar 7.3 Medling, återställande och familjegruppskonferenser 8 Alkohol, narkotika och kriminalitet 8.1 Jämställ alkohol och läkemedel/narkotika i trafiken 8.4 Vård av intagna med psykiska problem 8.5 Permissioner bör beviljas restriktivt 9 Samhället måste engagera sig för brottsoffren 9.2 Samarbete mellan brottsoffer, polis och åklagare 9.3 Kvinno- och brottsofferjourer 9.4 Förskottera utdömda skadestånd 9.5 Målsägendebiträde vid s.k. tredjemansskada 9.7 Identitetsbyte för våldshotade personer anser att den viktigaste kriminalpolitiska uppgiften för samhället är att minska brottsligheten och därigenom öka människors trygghet. Brottsutvecklingen kan inte enbart stävjas genom de traditionella åtgärderna inom rättsväsendets ram, d.v.s. ingripande och reaktion på redan begångna brott. Det brottsförebyggande arbetet måste prioriteras och förstärkas. För att lyckas med detta måste alla goda krafter samverka. Engagemanget från allmänheten och ideella organisationer måste tas tillvara. Samordningen och samarbetet mellan myndigheter, enskilda och olika organisationer måste stärkas och utvecklas. Lokala trygghetsplaner är ett sätt att öka detta samarbete. Brottsoffrens ställning måste stärkas. Polisen har en nyckelroll i arbetet med att motverka och stävja våldstendenser i samhället. Speciellt den förebyggande verksamheten är viktig och måste prioriteras. Det är mycket viktigt att människor kan lita på att poliser finns till hands. anser även att en fortsatt decentralisering av polisverksamheten och en omfattande satsning på närpolisverksamhet är av största vikt. får inte närpolissatsningen innebära att annan verksamhet, t. ex. utredningsverksamhet prioriteras ned. Det är viktigt att människor känner trygghet i samhället och att människors rättsmedvetande återspeglas i rättsväsendet. Likhet inför lagen är en värdering som med kraft måste hävdas. En av rättsstatens viktigaste uppgifter är att forma gemensamma spelregler och säkra att de efterlevs. Att skydda medborgarna mot våld och övergrepp och att garantera individens rättssäkerhet är avgörande för tilltron till systemet. Det personliga ansvaret måste tydliggöras. Många upplever att normer och värderingar håller på att upplösas och få har mod att ta personligt ansvar. Många s.k. affärer har bidragit till denna bild. Det gör det extra angeläget att stärka dialogen kring etiska frågor och värderingar för att återskapa respekt för grundläggande värden. är det viktigt att påpeka att de allra flesta personer är hederliga och att de flesta allvarliga brott begås av en liten grupp människor. Nya samverkansformer måste skapas för att bryta unga lagöverträdares beteende och livsmönster. Samhället måste reagera med tydliga signaler på oacceptabla beteenden. Ökad tolerans mot droger är farligt. Föräldrarna har det viktigaste ansvaret för att lära de unga medborgarna var gränserna går. Föräldrarna måste få stöd i sin uppgift att vara goda förebilder och delaktiga i sina barns liv. Detsamma gäller för såväl skola som samhälle. Ytterst handlar det om människors kraft att själva välja ett liv utan droger och kriminalitet. Den viktigaste kriminalpolitiska uppgiften för samhället är att minska brottsligheten och därigenom öka människors trygghet. Brottsutvecklingen kan inte enbart stävjas genom de traditionella åtgärderna inom rättsväsendets ram, d.v.s. ingripande och reaktion på redan begångna brott. Det brottsförebyggande arbetet måste prioriteras och förstärkas. För att lyckas med detta måste alla goda krafter samverka. Engagemanget från allmänheten och ideella organisationer måste tas tillvara. Samordningen och samarbetet mellan myndigheter, enskilda och olika organisationer måste stärkas och utvecklas. Lokala trygghetsplaner är ett sätt att öka detta samarbete. Brottsoffrens ställning måste stärkas. har den grövre brottsligheten ändrat karaktär. I och med förändringarna i och det forna har den organiserade brottsligheten i dessa länder i allt större utsträckning förgrenat sig till . Dessutom har den organiserade brottsligheten i s.k. mc-gäng slagit rot i . Karakteristiskt för dessa organisationer är att de är välorganiserade och att de sysslar med mycket grov brottslighet. Från samhällets sida krävs särskilda åtgärder för att bekämpa denna brottslighet. 3 Rättsväsendets myndigheter kriminalpolitikens spjutspets Ett stort förtroende för polis, åklagare och domstolar från allmänhetens sida är en av hörnstenarna i ett fungerande rättssystem. Närhet mellan medborgarna och de rättsvårdande myndigheterna är viktig för att detta förtroende ska kunna skapas. har i en särskild motion utvecklat sin syn på utvecklingen av ett decentraliserat rättsväsende. Polisen har en nyckelroll i arbetet med att motverka och stävja våldstendenser i samhället. Speciellt den förebyggande verksamheten är viktig och måste prioriteras. Det är mycket viktigt att människor kan lita på att poliser finns till hands. Deras närvaro verkar i hög grad brottsförebyggande och skapar förtroende mellan polis och allmänhet. Tyvärr har utvecklingen gått åt ett annat håll. I media rapporteras om hur allt färre brott upp. Detta skriver även regeringen om i budgetpropositionen. Polisen hinner inte utreda alla fall. Uppklarningsprocenten är mycket låg. av alla anmälda stölder och inbrott upp. Denna andel sjunker dessutom stadigt. Polismyndigheterna prioriterar bekämpningen av våldsbrott, men den s. k. småbrottsligheten försummas i allt för stor utsträckning. Åklagarna lägger ned allt fler fall och domstolarna får följaktligen färre mål att handlägga. presenterade Statskontoret i rapporten i omvandling oroväckande fakta om polisens effektivitet. Rapporten visar att produktiviteten inom polisen stadigt har minskat . Kostnaden för att utreda och klara upp ett brott har ökat och varje enskild polis utreder färre brott . I genomsnitt har polisens verksamhet blivit dyrare . I Statskontorets rapport har man inte kunnat finna någon kvalitetsförbättring av verksamheten som uppväger fördyringen. har personalen inom polisväsendet minskats. Detsamma gäller för rättsväsendet i övrigt. Endast inom har personalen ökat. har personalen på departementet ökat . Inför de kommande tre budgetåren tillförs polisen en förstärkning med sammalagt . Dessa medel ska, enligt regeringen, främst användas till att finansiera anställningar av 400 nya poliser, vidareutbildning, bekämpa mc-brottslighet och för att modernisera datatekniken. Det är bra att det nu tillförs medel till verksamheten. måste dessa nya medel användas på ett operativt sätt i organisationen. De omorganisationer som gjorts har inte inneburit att polisväsendet har blivit effektivare. Polisens närvaro i samhället har inte förbättrats. finns det t.ex. enbart en rörlig polispatrull i vissa län och kvällar. Polisens bemanning stämmer inte alltid överens med när behoven av polisresurser är som störst. De operativa ledningsfunktionerna minskar i varje län. Detta är oacceptabelt. Polisväsendet behöver på många håll ett tydligare och effektivare ledarskap. Dessutom krävs en betydligt bättre målstyrning än vad som är fallet . Regeringen bör följaktligen tillsätta en parlamentariskt sammansatt utredning i syfte att skapa ett effektivt polisväsende med närhet till medborgarna i hela landet. Detta bör ges regeringen till känna. Vi anser även att en fortsatt decentralisering av polisverksamheten och en omfattande satsning på närpolisverksamhet är av största vikt. får inte närpolissatsningen innebära att annan verksamhet, t. ex. utredningsverksamhet, prioriteras ned. fördelas medel till polisverksamhet efter kriterierna brottsstatistik, folkmängd och eventuella storstadsproblem. Vid medelstilldelningen till polisen ute i landet bör även särskilda hänsyn tas till glesbygdsverksamhetens behov. Det bör ges regeringen till känna. Närpolisverksamhet är ett av de viktigaste vapnen i kampen mot våldsbrottsligheten och då speciellt ungdoms- och gängvåld. Närpoliser har större förutsättningar att arbeta problemorienterat än kollegor med primärt ansvar för utryckningsberedskap. De arbetar dessutom med all typ av polisverksamhet, vilket ger dem många olika verktyg att lösa problemen i närområdet. Då de är stationerade i närområdet har de goda möjligheter att bygga upp kontakter med lokala institutioner, organisationer och allmänheten. God personkännedom mellan polis och allmänhet är värdefull, då det ger möjlighet för naturliga kontakter att utvecklas. Närpoliser har ofta god kunskap om situationen i sitt arbetsområde. De känner ofta till vilka ungdomar som är eller ligger i riskzonen för brottsligt beteende. Dessa poliser har även naturliga möjligheter att ta kontakt med ungdomarna och arbeta brottsförebyggande. I detta arbete är det viktigt att de tar föräldrar till hjälp. Med en ökad satsning på närpolisverksamhet, som vi förordar, blir också förutsättningarna större för samarbete mellan familjen, skolan, andra myndigheter och polisen. Det är av största vikt att besök av polis blir ett naturligt och positivt inslag i undervisningen och det dagliga livet på våra skolor. Antalet innevånare i närpolisområdena får inte vara alltför stort. I ett stort område finns det liten möjlighet för närpolisen att få den personkännedom som utgör basen för verksamheten. Det måste göras noggranna områdesanalyser för att bestämma hur stort område en ensam närpolis kan klara av. Det avgörande för denna bedömning måste dock vara strukturen på ansvarsområdet och de problem som där finns att lösa. anser att närpolisverksamheten ska vara den naturliga basen för all polisverksamhet. Det är av största vikt att närpolisverksamheten prioriteras även i ett kärvt ekonomiskt läge för polisen. Vad som ovan sagts om närpolisverksamheten bör ges regeringen till känna. När det gäller åklagarorganisationens omorganisation, vilken motsatte sig, har inte heller där reformerna inneburit en ökad effektivitet av ärendehanteringen. Dessutom har åklagarverksamhet försvunnit från ett stort antal platser runt om i landet. Den för samarbetet mellan polis och åklagare så viktiga närheten, ofta har man varit lokaliserade i samma byggnader, har i och med detta brutits. Samverkansformerna för polis och åklagare måste följaktligen utvecklas. Detta bör ges regeringen till känna. 4 Ett segregerat samhälle skapar kriminalitet Segregation skapar i sig inte utanförskap. Det finns dock segregerade områden i med stor arbetslöshet och omfattande sociala problem, vilket ofta leder till ett ökat utanförskap och i förlängningen till en ökande kriminalitet. I sådana områden tappar människor framtidstron och tilltron till samhällets förmåga och vilja att avhjälpa problemen. Det finns en stor risk för att samhällets normer inte överförs på de boende i dessa områden. I ett läge där tilltron till samhället går förlorad finns uppenbara risker att grupper skapar egna normsystem, normsystem som inte är förenliga med det övriga samhällets normer och lagar. Det är främst i dessa miljöer som gängbildning, drogproblem och grov kriminalitet kan få fäste bland ungdomar. Det finns två viktiga skäl till ökad brottslighet. Det är dels det ökade antalet tillfällen till brott i samhället, dels bristande social kontroll. Därför krävs ett omfattande arbete med att öka både självkontrollen och den sociala kontrollen. Detta arbete kan inte enbart skötas av de rättsvårdande institutionerna. Det är ytterst en fråga om allas ansvar, välfärd och fördelningspolitik. har i särskilda motioner utvecklat resonemangen om bostads- och integrationspolitiken. Samhällets viktigaste uppgift för att stävja våldstendenser är att bygga upp en väl fungerande brottsförebyggande verksamhet. Arbetet måste utformas så att den breda kompetensen som finns hos olika myndigheter och organisationer tas tillvara. Brottsförebyggande verksamhet kan i sin vidaste mening omfatta all samhällsverksamhet. Varje samhällssystem bygger på en normbildning som reglerar rätt och fel i umgänget mellan människor. Såväl oskrivna som skrivna regler är viktiga för ett samhälles funktion och påverkar dess utformning. Det viktigaste ansvaret för denna normbildning och därigenom den grundläggande brottsförebyggande verksamheten ligger naturligtvis i första hand hos familjen. Det är främst genom familjen, som barn erhåller de värderingar och normer som avhåller dem från brott. Det är också familjen och den närmaste omgivningen som kan hjälpa till att avhålla barn och ungdomar från att begå brott eller som kan, då brott redan begåtts, hjälpa till att sätta gränser och reda ut orsakerna till att brott begåtts. Barn behöver vuxenkontakt för att kunna utvecklas till trygga individer. Även skola och barnomsorg har ett stort ansvar för normbildning. Diskussionen om rätt och fel måste börja . Skolans personal har goda möjligheter att följa barns och ungdomars utveckling. De kan tidigt upptäcka sociala problem och begynnande kriminella tendenser. Det utvecklade svenska föreningslivet har också stor betydelse för normbildningen. Genom att barn och ungdomar deltar i föreningsverksamhet lär de sig att respektera demokratiska värderingar. Föreningslivet skapar också möjligheter till meningsfulla fritidssysselsättningar, vilket är viktigt för att barn inte ska känna utanförskap i samhället. För att effektivisera det brottsförebyggande arbetet behövs en gemensam policy mellan olika myndigheter. Därutöver krävs bättre samordning mellan de myndigheter som har ansvar för barn och ungdomar. Skola, sociala myndigheter, polis och kriminalvård måste engageras på ett tidigt stadium i detta arbete. Ofta leder bristande samordning till att ungdomar inte tas om hand på ett tillfredsställande sätt, vilket skulle ha kunnat förhindra fortsatt brottslighet. Detta beror ofta på oklara ansvarsförhållanden mellan olika myndigheter. Vad som ovan sagts om principer för det brottsförebyggande arbetet bör ges regeringen till känna. 5.1 Lokala trygghetsplaner en del i det brottsförebyggande arbetet En stor del av ansvaret för det brottsförebyggande arbetet bör ligga på lokal nivå. Det är lokala myndigheter och organisationer, som bäst har möjlighet att analysera vad som bör genomföras för att förebygga våldsbrottslighet i deras geografiska område. anser att det är viktigt att varje kommun upprättar en lokal trygghetsplan för kommunen som kan innehålla särskilda trygghetsplaner för speciellt utsatta områden. Dessa planer ska upprättas i samverkan med de myndigheter som verkar i det aktuella området (polis, socialförvaltning, skol- och fritidsverksamhet o.s.v.) samt andra berörda som t.ex. butiksägare, kyrkan, föreningar och boende. Förutom kommunala trygghetsplaner bör även varje fristående enhet, förskola och dagis stimuleras att göra egna brottsförebyggande åtgärdsprogram. Målet med de lokala trygghetsplanerna ska vara att minska den våldsrelaterade brottsligheten i området och skapa tryggare bostadsområden och offentliga miljöer. Planerna ska behandla frågor om ren brottsprevention men även frågor som rädsla för brott och problem med skadegörelse, bråk och busliv i grannskapet. Det är rimligt att planerna lägger tyngdpunkten på åtgärder för barn och ungdomar, för att stödja familjer och stärka de lokala myndigheterna och organisationerna, d.v.s. främst sociala åtgärder. Ett sätt att samarbeta vid utformningen av den lokala trygghetsplanen kan vara att tillsätta ett samarbetsorgan med representanter från aktuella myndigheter och organisationer för att utarbeta planen och dess mål. Därefter får varje myndighet och organisation självständigt utarbeta de metoder som ska användas för att uppnå de fastställda målen. Det övergripande ansvaret för att samordna utarbetandet av planen bör ligga på kommunerna och de lokala polismyndigheterna. av planen bör det samarbetsorgan, som har utarbetat planen, kontinuerligt följa upp och utvärdera resultatet av verksamheten. De statliga myndigheter, som deltar i utarbetandet av stödåtgärder för lokala trygghetsplaner, bör i sin planering gå djupare in på vad som krävs i deras verksamhet för att boende och verksamma inom kommunen ska kunna erhålla de förbättringar som trygghetsplanen pekar ut. Polisen måste därför i sin planering särskilt uppmärksamma samverkan med kommunen och ange i vad mån polisen ska medverka i de projekt i kommunen som är föremål för lokal trygghetsplanering. Vad ovan sagts om lokala trygghetsplaner bör ges regeringen till känna. 6.1 vapeninnehav och vapenanvändning vid våldsbrottslighet Det kan antas att det finns ett större antal illegala vapen ute i vårt samhälle än . Som en följd av detta är det mycket enkelt att komma över vapen, även om man inte har erforderliga tillstånd för innehav. Varifrån alla dessa illegalt innehavda vapen kommer är ofta oklart men det är alldeles klart att samhället har ett stort ansvar när det gäller att minska tillgången. Enligt 29 § vapenlagen får tillstånd att inneha vapen återkallas om innehavaren missbrukat vapnet eller visat oaktsamhet med det eller på annat sätt visat att han är olämplig att inneha vapen, t.ex. genom upprepade rattfylleribrott. Det är viktigt att den person, som döms för våldsbrott, bedöms om han är lämplig att inneha eventuell licens för vapen. Tillstånd för enskilda att inneha skjutvapen får enligt vapenlagen endast ges om personen har behov av vapnet för ett särskilt angivet ändamål. Här aktualiseras frågan hur uppföljning ska ske av licensinnehav för personer som t.ex. erhållit licens då de var aktiva i en skytteklubb och därefter behåller licensen då de inte längre aktivt medverkar i föreningens verksamhet. Vi anser att en noggrann uppföljning av licensinnehav bör göras kontinuerligt. Vad ovan sagts om vapenlagen bör ges regeringen till känna. har ett antal händelser visat, att det finns behov av att skärpa knivlagen och dess tillämpning. Knivlagen måste enligt vår mening utvidgas till att gälla, inte bara på allmän plats och i skolor, utan även på andra platser där många människor vistas. Det bör även införas ett förbud mot att medföra skjutvapen på de platser som anges i knivlagen. Detta bör ges regeringen till känna. 6.3 Stöld och snatteri Brottstypen stöld är indelad i tre svårighetsgrader. För den lindrigare graden, snatteri, föreskrivs böter eller fängelse . I praxis behandlas dock snatteri som ett rent bötesbrott. Om gränsen mellan normalgraden för brottet, d.v.s. stöld och den lägre graden, snatteri, förskjuts så att en större andel hänförs till den lägre graden kommer bötesstraffets tillämpningsområde att utvidgas i motsvarande mån. Vi föreslår att detta sker och att snatteribrottsrubriceringen ändras till ringa stöld. Bötesstraffet har vissa fördelar i förhållande till andra straffrättsliga sanktioner. Bötesstaffet kan anpassas efter brottets svårighetsgrad och ett högt bötesstraff torde allmänt uppfattas som ett kännbart straff. Vad ovan sagts om stöld och snatteri bör ges regeringen till känna. 6.4 Mc-brottslighet ett problem som kräver särskilda insatser har den organiserade brottsligheten i s.k. mc-gäng slagit rot i . Karakteristiskt för dessa organisationer är att de är välorganiserade och att de sysslar med mycket grov brottslighet. Trots att den verksamhet dessa organisationer bedriver sällan riktar sig mot allmänheten kommer ofta grannar till organisationerna i kläm vid de, ofta våldsamma, uppgörelser som har skett organisationerna emellan. Detta är inte acceptabelt. Från samhällets sida krävs särskilda åtgärder för att bekämpa denna brottslighet. Statliga och kommunala myndigheter måste använda sig av befintlig lagstiftning för att stoppa den mc-relaterade brottsligheten. krävs det enligt vår mening alltså särskilda åtgärder för att komma till rätta med detta problem. Det finns ett flertal sådana åtgärder som bör övervägas och införas. En annan lagstiftning som är av betydelse för kriminella mc-klubbars etablering inom planlagt område är . Det finns anledning att se över denna lagstiftnings regler rörande bygglov med sikte på att göra det möjligt att stoppa denna typ av, i vidaste mening, miljöfarliga verksamhet att etablera sig i tätbebýggda områden. Vad ovan sagts om utredning av bör ges regeringen till känna. De kriminella mc-klubbarna är uppbyggda efter militärt mönster. De har klart uttalat att de ställer sig utanför lagen och att deras gemensamma fiende är staten. bestämmelser om olovlig kårverksamhet tar sikte på sammanslutningar som militär trupp eller polisstyrka. Bestämmelserna bör ses över i syfte att utvidga dess tillämpningsområde till att avse även kriminella mc-gäng. Detta bör ges regeringen till känna. När medlemmar av mc-gäng döms till fängelsestraff är det viktigt att de placeras ut på olika anstalter så att de inte kan umgås . Det har nämligen visat sig att dessa personer ofta har en tendens att skapa nya gängbildningar om de tillåts att umgås. Vad ovan sagts om placering av dömda mc-gängmedlemmar på kriminalvårdsanstalt bör ges regeringen till känna. 6.5 Möjligheten att använda övervakningskameror och s.k. buggning Användningen av övervakningkameror har en brottspreventiv effekt. För många butiker är det ett effektivt sätt att övervaka lokalerna för att minska svinnet på grund av stölder och snatterier. Enligt dagens regler är det svårt att erhålla tillstånd för sådan utrustning. Det krävs i princip att den tillståndssökande ska ha utsatts för brottslighet för att tillstånd ska ges till att installera övervakningskameror, vilket är otillfredställande. Det är givetvis viktigt att stor hänsyn tas till integritetsaspekter även i fortsättningen, vid utplaceringen av denna utrustning. Vi anser att möjligheterna att använda sådan utrustning bör förenklas. Detta bör ges regeringen till känna. har den grova brottsligheten ändrat karaktär. Den grova narkotikabrottsligheten och de s.k.mc-gängen använder sig av metoder som innebär att polisen har svårt att med traditionella metoder kunna agera på ett rationellt sätt mot denna brottslighet. Det har visat sig att det föreligger ett behov från polisens sida att kunna avlyssna sådana grupper för att samla information som kan leda till gripande. Vi anser att detta ska bli möjligt under förutsättning att reglerna för tillstånd till detta utformas så att risken för olämpliga integritetskränkningar minimeras. En utredning ser över denna fråga. Regeringen bör så snart denna utredning är klar återkomma till med ett lagförslag som gör sådan hemlig avlyssning, s k buggning, möjlig. Detta bör ges regeringen till känna. När trädde ikraft innehöll den ett påföljdssystem, som till stora delar byggde på att påföljdsbestämningen skulle tillgodose den tilltalades behov av vård och behandling i det enskilda fallet. Valet av påföljd skulle grundas på en prognos av vårdbehov. Den brottsliga gärningen och dess straffvärde tillmättes mindre betydelse när det gällde det straffrättsliga ingripandet. Detta tänkande har sedan delvis reformerats, bl.a. i och med de förändringar som gjordes i 1989. Ändringarna har inte varit heltäckande och påföljdssystemet präglas fortfarande av behandlingstanken. 1992 tillsattes den s.k. , som presenterade sitt slutbetänkande: Ett reformerat straffsystem. Kommittén har presenterat en övergripande översyn av påföljdssystem. I detta arbete har man tagit avstånd från behandlingstanken och prognostänkandet, som tidigare präglade systemet. Kommittén har fortsatt på den väg, som utstakades genom påföljdsbestämningsreform. anser att regeringen bör ges till känna att reformeringen av påföljdssystemet bör fortsätta i enlighet med vad har föreslagit.