mot · GL02Fö211 · 1997-10-06 00:00:00 — måste aktivt arbeta för en europeisk säkerhetsordning i syfte att omöjliggöra aggression också mot små länder. Vi måste också vara beredda att tillsammans med våra grannländer fullt ut delta i en sådan. Ett framtida medlemskap i blir därmed en naturlig fortsättning på djupa engagemang för samarbete i . måste upprätthålla ett tillräckligt starkt försvar. Det militära samarbetet med våra nordiska och baltiska grannländer bör byggas ut. 5.1 Ett framtida krigs karaktär Den militärteknologiska utvecklingen och omdisponeringar av militära förband i vårt närområde innebär en helt ny hotbild jämfört med det . Med dagens utveckling av stridskrafter förblir det styrande angreppsfallet och på medellång sikt ett strategiskt överfall, dvs. ett dolt iscensatt angrepp med strategiskt lättrörliga styrkor av hög kvalitet. Detta anfall kan ske i syfte att säkra geografiska områden och därmed den egna handlingsfriheten eller för att markera militär styrka gentemot omvärlden. Ett strategiskt överfall kan iscensättas som en inledning oavsett angriparens fortsatta avsikter och kan riktas mot hela eller delar av landet eller mot någon väsentlig funktion. Den utmaning i strategiskt och militärtekniskt hänseende som ett strategiskt överfall utgör bör vara avgörande, om än inte helt styrande, för totalförsvarets organisation. Detta beror dels på att det är det farligaste angreppsfallet, men också för att det är en god illustration av det moderna krigets generella karaktär. De stora ländernas försvarsförmåga fokuseras på skapandet av strategiska insatsstyrkor. Det gäller såväl som , och . Med en god förmåga mot strategiskt överfall skapas dessutom ett allsidigt och flexibelt försvar som kan användas även för krishantering och som utgångspunkt för anpassning till ett fullständigt invasionsförsvar. Gränserna mellan olika konflikttyper blir mer glidande och otydliga. Metoderna kan variera alltifrån terror, sabotage, informationskrigföring och subversiv verksamhet till konventionellt krig och användning av massförstörelsevapen. Ett angrepp inleds sannolikt med försök att störa viktiga samhällsfunktioner, militära såväl som civila. Angriparens målsättning kommer att vara att slå ut vår förmåga till motstånd och att underminera försvarsviljan. Det är därför viktigt att försvara centrala lednings- och samhällsfunktioner. Både den militära och civila ledningsförmågan måste säkerställas. Då kan en tidig kollaps undvikas som tid vinns för att mobilisera, omdisponera förband och söka hjälp utifrån för att bevara vår handlingsfrihet. Denna målsättning ställer krav på hög kvalitet på förband, god beredskap och en effektiv mobilisering. Våra förband kommer tidigt att möta en presumtiv angripares mest prioriterade och slagkraftiga enheter. 5.2 Den militärteknologiska utvecklingen Den snabba teknikutvecklingen får stora konsekvenser för framtida konfliktmiljöer. Kampen om informations- och ledningsöverlägsenhet kommer att vara avgörande för uthålligheten och förmågan att driva egna operationer. Möjligheten att se hela slagfältet i nära nog realtid kommer att leda till dramatiskt ökad förmåga att snabbt kunna identifiera och bekämpa mål. Rörligheten och tempot i striden ökar. Den enskilde soldaten kommer att ha information i en utsträckning som gör det möjligt för mindre enheter att operera snabbare och mer självständigt. Möjligheterna att använda vapen med lång räckvidd och förmågan att på större avstånd bekämpa enskilda mål också med precisionsstyrd ammunition får konsekvenser för hur luftrummet kan försvaras och användas. En angripare behöver inte nödvändigtvis kontrollera svenskt luftrum för att kunna bekämpa markmål på svenskt territorium. 5.3 En defensiv strategi med offensiv förmåga Den militärteknologiska utvecklingen accentuerar behovet av en översyn av strategiska koncept. I den logiska kedjan säkerhetspolitik-strategi-operationer-försvarsstruktur saknas i stort den strategiska dimensionen och diskussionen. behöver förutom en övergripande strategi för nationell säkerhet också en försvarsdoktrin för utnyttjandet av befintliga resurser samt för möjliggörandet av tillförsel av ytterligare militära resurser. Försvarsmakten sysslar med operativ planering och de politiska beslutsfattarna beslutar om en säkerhetspolitisk inriktning på en relativt hög abstraktionsnivå. Den senare ger i ringa utsträckning någon ledning för hur försvarsförmågorna skall utformas. Den tekniska utvecklingen måste påverka vårt val av försvarsstruktur. Denna har naturligen kommit att präglas av existerande organisation (arvet) och befintlig försvarsindustriell förmåga. Att frigöra sig från detta arv är en lång och smärtsam process, men på samma sätt som globaliseringen och den allt snabbare tekniska utvecklingen på de flesta civila områden kräver en god förmåga till anpassning så måste denna sättas i förgrunden även vid utformningen av framtidens försvar. Det är självklart att förmågan att verka i en duellsituation, vapensystem mot vapensystem, måste styra utveckling och anskaffning av försvarsmateriel. måste det ifrågasättas om en liten stat som kan välja ett renodlat offensivt förhållningssätt för en konfrontation på strategisk nivå. Det fragmenterade stridsfältet med möjligheter för motståndaren att placera eld och trupp över hela yta talar emot en inriktning som fokuserar på att tidigt avgöra striden vid kust och gräns. Det moderna kriget utkämpas över stora ytor och med snabbrörliga styrkor. Våra stridskrafter måste i första hand utnyttjas för att hindra nationell kollaps och om möjligt kunna hålla våra befolkningsmässiga och näringsgeografiska kraftcentrum. Inom ramen för en defensiv strategi bör operationerna och de lägre förbandens taktik självklart inriktas på en offensiv och rörlig strid. Men den militärtekniska utvecklingen har försvagat försvararen och gjort initiativförmågan ännu viktigare . Att agera för att förekomma angriparen blir avgörande på det framtida stridsfältet. En defensiv strategi måste också med nuvarande säkerhetspolitiska inriktning och dagens begränsade egna militära resurser vara tidsvinnande. Den tid som skall vinnas skall användas för att statsmakterna skall kunna begära och få hjälp utifrån. Något annat förhållningssätt är nedrustningsbeslut orimligt. Att hävda att skulle klara sig självt ens efter en anpassningsperiod är inte seriöst. Vår försvarsförmåga har nått en nivå där beroendet av hjälp utifrån redan i inledningsskedet av ett krig måste vara en del av vår strategiska kalkyl. I perspektivet av ett framtida Nato-medlemskap kan sannolikt en mer offensiv strategi komma att tillämpas. Med därmed tillkommande lättrörliga resurser för luft- och sjöförsvar kan det svenska försvaret, understött av allierade förband, inriktas mot ett tidigare avgörande än vad som är möjligt . Strategin, i bemärkelsen hushållningen med resurser, ser självfallet annorlunda ut med Natos potential i ryggen. I en sådan situation har vi möjlighet att välja ett mer offensivt uppträdande också på den strategiska nivån. vore det sannolikt oklokt. En defensiv strategi får inte förväxlas med det gerillaförsvar som ibland målas upp som det enda alternativet. Inte heller bör en strategi av mer tidsvinnande karaktär blandas samman med 1970-talsdiskussionen om sega gubbar som fördröjde arméns modernisering med två decennier. En defensiv strategi står inte i motsatsställning till ett aktivt engagemang med militära resurser också utanför vårt lands gränser. Vi får inte blunda för att fredsbevarande och fredsframtvingande operationer i närområdet kan komma att övergå i reguljärt krigstillstånd. Även i sådana situationer måste det militära försvarets insatser i omvärlden vägas mot dem som kan göras i vårt eget land. I varje läge är det inte givet att stridskrafterna gör bäst nytta på eget territorium. Regeringen bör ta initiativ till en strategi för nationell säkerhet och en tydlig försvarsdoktrin. Det initiativ som redovisas i regeringens skrivelse 1997/98:4 är inte tillfyllest. Uppdraget att formulera en strategi för nationell säkerhet med tillhörande försvarsdoktrin kan ges till försvarsberedningen inför nästa års kontrollstation. 5.4 Förmåga till samverkan militära försvar har alltmer aktivt kommit att samverka med andra länders. Den fråga som blir aktuell är hur det svenska försvaret skall utformas för att optimalt kunna samverka med såväl grannländerna utanför Nato som med aktuella Nato-länder. Oavsett om blir medlem eller inte så påverkar det intensiva samarbetet . Samverkan inom ramen för PFF och utanför, deltagande i Nato-ledda fredsbevarande operationer och mottagande av militärt bistånd i ett läge där våra egna styrkor inte räcker till måste liksom det fullständiga medlemskapets krav finnas med som utgångspunkter för förändringsprocessen. Tyvärr saknas detta försvarsbeslut. Regeringen har tagit initiativ till en mer begränsad satsning på interoperabilitet. Denna måste fullföljas och bli en naturlig del av det svenska försvarskonceptet. Alla områden inom såväl det militära som det civila försvaret berörs. Till det som särskilt måste skärskådas i ett interoperativt perspektiv hör följande: Anskaffning och utveckling av försvarsmateriel bör effektiviseras. Utbyte och samövning måste uppmuntras och systematiseras inom alla försvarets olika delar. Våra lednings- och underättelsesystem måste ha full kompatibilitet med Nato-systemen. Svensk stabsmetodik bör anpassas till de gängse Nato-mönstren i omvärlden. Officersutbildning och befälssystem bör ses över för att förbättra anpassningen till våra partner. Internationellt utbyte mellan officerarnas och de plikttjänstgörandes organisationer som bör stödjas och uppmuntras. I det längre perspektivet av medlemskap i den framväxande alleuropeiska säkerhetsgemenskapen Nato bör inte bara existerande stridskrafter anpassas utan också vår utveckling och anskaffning inriktas mot det som ett Nato-medlemskap för med sig. Det vi kan få hjälp med utifrån bör sannolikt prioriteras lägre i ett sådant perspektiv. En integration i Nato-strukturen är önskvärd oavsett om fullt medlemskap aktualiseras eller ej. Vår försvarsplanering bör ta som utgångspunkt såväl fortsatt nära samverkan som medlemskap. I praktiken kanske inte skillnaderna blir så stora, även om en omavvägning mellan de förmågor som planeras kan bli aktuell vid medlemskap. Regeringen redovisar i skrivelse 1997/98:4 de åtgärder den vidtagit för att skapa en stabil grund för den anpassningsförmåga som är en central tanke i förra årets försvarsbeslut. Varken propositionens eller skrivelsens försök till redovisning övertygar. förutsatte enhälligt i samband med försvarsbeslutet att regeringen skulle återkomma till med en redovisning av vidtagna åtgärder och kompletterande förslag. Utskottet utgick vidare från att regeringen skall redovisa dels en utvärdering av krigsduglighet och förberedelserna för att höja denna i återtagningsperspektivet, dels en överblick över läge och handlingsmöjligheter inom ramen för en mer långsiktig anpassningsdoktrin. Regeringens redovisning i detta hänseende lämnar mycket övrigt att önska. Den fasta grund för den långsiktiga anpassningsförmågan som återkommande efterlysts saknas . Att hänvisa till kontrollstationen 1998 räcker inte i en fråga som behandlades första gången av . De farhågor om realiserbarheten som återkommande framförts framför allt vad gäller det längre perspektivet anpassning och ominriktning undanröjs inte av regeringens knapphändiga redovisning. Ingen av kärnfrågorna kriterier för utlösande av upprustning, förstärkning av underrättelsetjänsten och av förmågan till samlad säkerhetspolitisk analys, beslutsmekanismer och genomförande stött av försvarsorganisatorisk och försvarsindustriell kompetens har penetrerats av regeringen. Trots att anpassningen varit en central del i svensk försvarsplanering är planeringen fortfarande av mer filosofisk karaktär. I denna sfär har en del framsteg gjorts, men i konkret handling återstår huvuddelen av arbetet. Enligt vår mening bör regeringen till redovisa en beredskapsplan där åtgärder och kostnader för såväl den ettåriga återtagningen som för långsiktig anpassning anges. 6 Det militära försvaret 6.1 Försvarets ledning och styrning Överbefälhavarens förslag till ny organisation för högkvarteret får inte ses isolerat från den politiska process och reguljära förvaltning som styr försvaret. Regeringens ambition att återkomma med information till efter överarbetning av ÖB:s förslag är positiv. Vi förutsätter att frågan om Försvarsmaktens ledning och de frågor som sammanhänger härmed löses i bredast möjliga politiska enighet. De frågor som försvarsutskottet i sitt betänkande 1996/97:FöU4 pekade på förtjänar en långt mer omfattande belysning än den regeringen ger i skrivelse 1997/98:4. Att regeringen inte förmår redovisa sin uppfattning beträffande de operativa principerna för försvarets förande som där efterlystes av är anmärkningsvärt och aktualiserar den fråga om förstärkning av Försvarsdepartementet som var en av avsikterna i förslag. Att genom besparingskrav minska högkvarterets storlek höjer förvisso i relativa termer departementets kompetens, men ökar inte reellt den förmåga till analys och självständig utvärdering av totalförsvarets olika delar som förutsattes i samband med den förändring av ledningsorganisationen som genomfördes . De åtgärder som försvarsutskottet återkommande begärt har sällan kunnat redovisas på ett tillfredsställande sätt av regeringen. Det gäller i årets budgetproposition särskilt frågorna kring anpassning, styrning och uppföljning samt personalförsörjning. Detta belyser behovet av en genomgripande förändring av försvarsdepartementets funktionssätt och förmåga. Bristande kontinuitet och orimligt hög arbetsbelastning är i längden ohållbara förhållanden som negativt påverkar förmågan att fungera som berednings- och ledningsorgan. Högkvarterets interna organisation bör i första hand utformas av ÖB. Endast i den utsträckning som detta påverkar statsmakternas ledning, styrning och möjligheter till utvärdering bör beslut fattas av regering och riksdag. Frågorna om programindelning, produktionsledning och försvarsgrenschefernas ställning har betydelse för den politiska styrning som utövas. Därför är det naturligt att dessa frågor avgörs genom politiska beslut. En ökad integration över försvarsgrensgränserna är generellt sett bra. På den övergripande nivån (produktionsledning, materielanskaffning och avvägning) är den försvarsmaktsgemensamma utgångspunkten självklar. Friheten att själv styra den egna verksamheten bör emellertid också vara stor. Försvarsmaktsgemensamma lösningar är inte självändamål, utan skall väljas när de optimerar försvarseffekten av skattebetalarnas pengar. Frågorna kring militärområdesindelning och övrig operativ ledning bör också ses i perspektivet av samverkan över gränserna. Inte bara tekniskt utan även organisatoriskt bör det övervägas vilka förändringar som kan göras för att förbättra förmågan till samarbete. De försvarsindustriella frågorna behandlas i en särskild kommittémotion. Regeringens hantering av frågorna förtjänar emellertid att i ett avseende uppmärksammas här. Den översyn av materielprocessen som aviseras i budgetpropositionen, och som delvis grundas på en rapport från RRV, följer i stort de krav på förändringar som Moderata samlingspartiet framfört under de senaste riksmötena. En stramare materielprocess, där ingångna avtal tillåts fullföljas och där anskaffningen kan göras i ekonomiskt fördelaktiga tidsperspektiv skulle enligt samstämmiga bedömningar kunna öka utrymmet för förnyelse med i storleksordningen . Den avgörande dimensioneringsgrunden för våra markstridskrafter är de stora krav som landets vidsträckta yta i sig ställer. Det väpnade angreppet bör styra den förmåga vi bygger upp. Den nuvarande politiken brister på många punkter och framför allt vad avser den samlade förmågan till anpassning/upprustning. Detta särskilt som de existerande förbanden genom felavvägningar i övrigt riskerar att få så låg kvalitet att de inte kan lösa uppgifter på det moderna stridsfältet. Tretton brigader, varav fyra med nedsatt förmåga och samtliga med materiella brister, kan inte försvara . Ett väsentligt bättre alternativ är att samtliga brigader successivt mekaniseras varvid huvuddelen utrustas med moderna stridsvagnar. Den option avseende anskaffning av fler stridsvagn 122 som tillkom 1994 bör utlösas. Vid sidan om dessa kvalificerade brigader bör markstridskrafterna tillföras en attackhelikopterbataljon med fullt moderna helikoptrar. Redan under innevarande period bör ett kompani med begagnade helikoptrar organiseras. Även i övrigt bör den operativa rörligheten kraftigt förbättras. Förberedelser för att förstärka försvaret med ytterligare två fördelningar om vardera fyra brigader bör göras inom ramen för en anpassningsdoktrin. Lämpligen ges denna uppgift normalt till två brigader, vilkas uppgift blir att gemensamt samordna förberedelser och planering för att sätta upp ytterligare en brigad. Att planeringen för denna uppbyggnad självfallet måste vara rullande behöver inte påpekas. Anpassningsåtgärderna behöver kontinuerligt planeras mot ett successivt förändrat omvärldsläge och nya hot som kan uppstå inte minst i den militärtekniska utvecklingens spår. En noggrann anpassningsplanering står inte i motsatsställning till en flexibel förmåga till ominriktning. Tvärtom måste tydliga målbilder för tänkt framtida förmåga ständigt underhållas. 6.4 Sjö- och kustförsvarsstridskrafter Nuvarande politiska inriktning av den funktionen brister i förståelsen av militära medels betydelse för också annat än försvar mot väpnat angrepp. Invasionshotet ter sig avlägset, även om det förtjänar att påpekas att den tekniska utvecklingen avseende sjötransporter och överskeppningskapacitet (civila ro-ro fartyg, svävare m.m.) kan komma att leda till att förberedelsetiden minskar. Under innevarande försvarsbeslutsperiod innehåller våra sjöstridskrafter 24 ytstridsfartyg, för att efter 2001 minska till 20 fartyg. Sjöstridskrafternas förmåga till krishantering kräver enligt vår mening ett bibehållande av 24 fartyg. Det definitiva antalet bör avstämmas först i nästa försvarsbeslut. Den materiella förnyelsen av sjö- och kustförsvarsförbanden bör därutöver inriktas på att anskaffa stridsbåtar till ytterligare två amfibiebataljoner. Eventuell anskaffning av större ytstridsfartyg för att erhålla ökad uthållighet bör dessutom undersökas. Det framtida stridsfältets svårigheter att dölja operationer på land och på vattenytan kan innebära en renässans för ubåtsvapnet. Till ubåtarnas nackdel hör de mycket höga anskaffningskostnader som systemet varit behäftat med. Ubåtens traditionella uppgifter kan komma att kompletteras med en mängd mindre kvalificerade uppgifter som inte kräver dagens ubåtsvapens överlägsna allsidighet och uthållighet. Studier av mindre farkoster för enklare undervattensuppdrag bör genomföras. De precisionsvapen med lång räckvidd som utgör en viktig del av ett framtida eventuellt hotscenario kan påverka betydelsen av det defensiva luftförsvaret. Förmåga att bekämpa baserna för dylika precisionsvapen bör särskilt studeras. Anskaffning av t.ex. och medelräckviddiga bör övervägas såväl som andra sätt att tillgodose behovet av denna förmåga. Den diskussion om mer heltäckande försvar mot inflygande robotar som pågår i främst bör följas med särskilt intresse. Möjligheter och kostnader bör studeras inför kommande försvarsbeslut. Handlingsfriheten för en anskaffning av ytterligare divisioner JAS 39 bör enligt vår uppfattning bibehållas. Med nu gällande riksdagsbeslut som grund är tre delserier för 12 divisioner under anskaffning. Produktionen av JAS, som enligt planerna upphör först , ger tid att överväga denna fråga ytterligare i perspektivet av de militärtekniska förändringar som redovisats ovan. 7.1 Fast anställt befäl En kompetent officerskår är vid sidan av fortsatt hög kvalitet på materieltillförseln av största vikt för hög krigsduglighet och hög försvarseffekt. De inskränkningar i förbandsutbildning och repetitionsutbildning som skett utgör allvarliga hot mot befälets kompetens och mot försvarets funktionsduglighet. Regeringen konstaterar i propositionen att minskad repetitionsutbildning försämrar kompetensen inom befälskåren. Försvarsmakten får därför i uppdrag att redovisa en plan för åtgärder som senast har höjt befälskårens kompetens till en i enlighet med försvarsbeslutet acceptabel nivå. Det är ett gott initiativ. Ansvaret för det minskade antalet repetitionsövningar ligger dock ytterst på regeringen. Sammantaget berör regeringen officersyrket endast marginellt. Detta trots att yrkesofficerarna utgör försvarets ryggrad genom sin kontinuerliga tjänstgöring i fredstid. tillämpas den så kallade Nya Befälsordningen (NBO) för rekrytering, utbildning och karriärgång. Mycket i denna förändring har varit av godo. Kvaliteten på den militära yrkespersonalen har ökat. finns många frågetecken kring den nya ordningens förmåga att bidra till den kontinuitet och djupa kunskap i utbildning och materielhanteringen vid våra förband. I armén är problemet accentuerat eftersom denna försvarsgren inte i samma utsträckning som marinen och flygvapnet har särskilda tjänstegrenar för specialister. Enligt Moderata samlingspartiets mening bör befälsordningen nu omprövas. En ny befälsordning bör grundas på de positiva erfarenheterna av NBO och kan för en del av officerarna helt bygga på det underlag som tagits fram i Försvarsmaktsofficer . Den säkerhetspolitiska utvecklingens minskade krav på militär slagkraft har tillsammans med den militärteknologiska utvecklingen förändrat värnpliktens betydelse. De senaste årens utveckling har accentuerat detta. Sedan det slut har bland annat , , , och aviserat eller de facto övergått från värnpliktsförsvar till yrkesrekrytering. Också i har utvecklingen successivt inneburit en allt större andel yrkes- och reservofficerare såväl som civilanställda för att lösa uppgifter i det militära försvaret. Motsättningen mellan värnpliktsförsvar och yrkesarmé är emellertid konstlad. Vårt försvar tillämpar olika principer för att lösa olika behov. Vilken rekryteringsprincip som skall vara vägledande måste bestämmas efter en noggrann och kontinuerlig analys av kraven i varje befattning i krigsorganisationen. Den tekniska utvecklingen accenturerar detta behov. Värn- och civilpliktiga fyller det stora flertalet befattningar i krigsorganisationen, även om andelen är minskande. Så länge vårt land har ett försvar av ungefär nuvarande omfattning är en övergång till renodlad yrkesrekrytering enligt vår uppfattning varken möjlig eller önskvärd. Plikten tillförsäkrar försvaret möjligheten att rekrytera inte bara tillräcklig volym, utan framför allt tillräckligt duglig personal. Försvarseffekten är det avgörande motivet för ett bibehållande av värnplikten. Den folkliga förankringen är en mycket positiv bieffekt, men denna faktor får enligt vår mening inte tillåtas avgöra valet mellan olika möjliga personalförsörjningssystem. antog en enig riksdag den lag som reglerar totalförsvarspliktens omfattning och inriktning. I försvarsbesluten och 1996 övergavs denna enighet och regeringens förslag om ökad pliktutbildning accepterades av . I stället för att fortsätta den restriktiva linje som i enighet lades fast i 199192 valde man att till varje pris söka möjligheter att låta fler ungdomar genomgå grundutbildning. De ursprungliga försöken att på bredden korttidsutbilda värnpliktiga för att därefter placera dem i utbildnings- eller snarare anpassningsreserv dömdes ut av ansvariga myndigheter och fullföljdes därför inte. I stället erbjuds myndigheter inom det civila försvaret och kommuner att söka möjliga utbildningsplatser för 10 000 unga . Trots att de tilltänkta civilpliktiga ställts till förfogande med ekonomisk kompensation för utbildningen har det varit svårt att ge dem meningsfyllda uppgifter.