mot · GL02U10 · 1997-10-24 00:00:00 — med anledning av skr. 1997/98:29 och det fördjupade Partnerskap för fred-samarbetet anser att skall lämna samarbetet inom ramen för Partnerskap för fred. Ett ytterligare utvidgat och fördjupat samarbete accentuerar detta. Deltagandet i PFF har givits en sådan omfattning och inriktning att vår militära alliansfrihet kan ifrågasättas. 1 Alliansfriheten som princip Svensk militär alliansfrihet är fast förankrad i folkdjupet, även om det finns krafter som verkar för att ändra detta förhållande. Många debattörer framställer den svenska alliansfriheten som överspelad i och med det slut. Den svenska hållningen har dock en lång historia. förde en alliansfri politik före både Natos och tillkomst, före , före den ryska revolutionen och före . Det fanns tydligen stormaktspolitik som dåtidens svenska makthavare ville slippa dra in i. Politiken grundar sig i hög grad på geopolitiska läge och folkets önskan att minska risken för att stormaktskonflikter skulle utspelas på vårt territorium. Ur säkerhetspolitisk synpunkt har politiken varit framgångsrik. Att frivilligt överge en sådan linje är helt enkelt oklokt. Alliansfriheten har också gett goda möjligheter att spela en aktiv roll internationellt, särskilt inom FN, men även inom andra internationella fora. Det finns helt enkelt ett behov av krafter inom det säkerhetspolitiska fältet som inte är uppknutna i stormaktsspelet. roll i det sammanhanget har inte varit utan betydelse även för andra länder. Det är viktigt att även kan spela en sådan roll. 2 Har stormaktsmotsättningarna försvunnit för alltid? Ingen anser att det finns något påtagligt hot från öst . Kan vi av detta dra slutsatsen att stormaktsmotsättningar har eliminerats för gott? I väst föredrar nu en del politiker att tala om hur det resursrika skall förse det resurshungrande väst med billiga råvaror och billig energi. Om de ryska långsiktiga behoven att hushålla med råvaror och bygga upp en egen konkurrenskraftig industri talas det mindre. I det oljerika står ryska intressen mot amerikanska, turkiska och iranska intressen. I påminner många fortfarande om att väst har angripit . En del skyller också misären i på de råd väst kommit med. Om skulle lyckas att samla OSS-staterna till ett militärt samarbete för att effektivare utöva dessa staters inflytande i världen så skulle det i väst upplevas som ett hot. När det är stormakterna och som inom EU:s ram har dessa ambitioner och tillsammans med vill utvidga Nato och VEU mot gräns kan vi inte förvänta oss att rysk befolkning och ryska politiker skall sluta att ställa frågor om vilka hot som väst vill värja sig emot. Stater som växer i ekonomisk och militär styrka kommer också att sträva efter att spela en stormaktsroll på världsarenan. och är två exempel. I en ny bi- eller multipolär värld kan det visa sig viktigt att det finns alliansfria länder som är fria att föra en stabiliserande politik. 3 Stärk FN och ! Erfarenheterna från det svenska deltagandet i de Natoledda IFOR- och SFOR-operationerna i har visat att, trots problem i inledningen med planering och styrning av insatserna, möjligheterna för samtliga deltagarländer att medverka i styrprocessen har förbättrats. Länder såväl inom som utanför PFF-samarbetet har kunnat delta. I operationer av den typ det här har varit fråga om bör ledningen utövas direkt av FN eller . Risken med att i längden låta en militärallians med starkt beroende av ledning och militära resurser dominera fredsfrämjande operationer borde vara uppenbar. borde förändras och utvecklas så att organisationen blir det ledande säkerhetspolitiska organet i med ansvar också för fredsfrämjande operationer. roll i det europeiska säkerhetssystemet har blivit tydligare . påbörjades det konfliktförebyggande och återuppbyggande arbete som rimligen kommer att fortsätta samt utvecklas ytterligare. tillhandahåller ett politiskt ramverk för kontinuerliga diplomatiska konsultationer om kriser och konflikter på den europeiska kontinenten. Organisationen har också ett antal missioner utskickade för långsiktiga medlingsansträngningar och konfliktförebyggande verksamhet i medlemsländerna. Högkommissarien för nationella minoriteter verkar för att hjälpa nya demokratier undvika konfrontationer och kriser med sina nationella minoriteter. Valövervakningsinsatser har blivit viktigare och mer synliga, som t ex OSSE-närvaro vid valen i 1996. har även en normgivande funktion. har man tillhandahållit ett slags övergripande ramverk i kraft av att dess principer utgör en allmänt accepterad grund för olika säkerhetspolitiska samarbetsstrukturer. De militära förtroendeskapande åtgärderna och övervakning av dessas efterlevnad har länge funnits på dagordning. Deras betydelse är fortfarande stor, särskilt för de nya demokratierna och för deras arbete med att reformera försvarsmakterna. kan också ges ett större ansvar för nedrustningsförhandlingar i . En av de viktigaste uppgifterna för borde nu vara att verka för en kärnvapenfri korridor genom hela . har också parlamentariska församling enhälligt ställt sig bakom förslaget om en sådan korridor. I en sådan korridor skulle givetvis en kärnvapenfri zon i ingå. På så sätt skulle den spänning som en Natoutvidgning nu riskerar att innebära kunna motverkas. 4 Den militära samordningens konsekvenser för alliansfriheten Ett centralt inslag i PFF-samarbetet är begreppet interoperabilitet. Med detta menas främst olika militära enheters och systems möjligheter att samverka, vilket är viktigt för att uppnå effektivitet i konkreta situationer. Ledningsfunktioner och vapensystem blir därmed beroende av varandra. Beroendet kan bli sådant att de minskar i extrema fall t o m fullständigt förlorar sin förmåga att användas självständigt. Ökad interoperabilitet (eller uttryckt på svenska, förmåga till samverkan) innebär ensidig anpassning till och beroende av Natostandard, såväl vad gäller materiell utrustning som övriga förhållanden. Gränsen mellan önskvärd anpassning för att praktiskt kunna lösa uppgifter och oacceptabelt beroende är givetvis diffus, men att en allt större harmonisering av stridskrafterna mellan en alliansfri stat och en militärallians innebär att alliansfriheten blir allt mindre värd torde vara uppenbart. pekade på detta förhållande inför riksdagsbeslutet om att delta i PFF-samarbetet. Vi kunde då inte acceptera ett samarbete som generellt syftade till harmonisering av svenska stridskrafter med Natostridskrafter. I detta stycke menar vi att farhågorna har besannats. Dessutom menar att det finns en betydande oro för att PFF-samarbetet innebär ett första steg in i militäralliansen . Denna oro förstärks av att organisationen lider av ett demokratiskt underskott. Det fördjupade samarbetet har fått en alltför stark militär prägel. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att skall lämna PFF-samarbetet, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en förstärkt roll för FN och vid ledningen av fredsfrämjande operationer.