mot · GL02U220 · 1997-10-06 00:00:00 — Utgiftsområde 7, Internationellt bistånd 1 Global solidaritet global utveckling global trygghet 2 Varför bistånd? 8 Det bilaterala utvecklingssamarbetet 9 Det multilaterala utvecklingsarbetet 12 Uppföljning och utvärdering Global solidaritet global utveckling global trygghet har så många i vår värld varit fattiga. har så många varit rika. Denna paradoxala kontrast visar tydligt på den orättfärdiga fördelning av jordens resurser som är en verklighet . Jordens fattiga, som beräknas uppgå till en miljard människor förbrukar av världens årliga produktion av varor och tjänster medan den rika miljarden av jordens befolkning konsumerar . Denna klyfta mellan fattiga och rika fortsätter dessvärre att vidgas. Till och med i fattiga länder med en hygglig ekonomisk tillväxt tillfaller tillväxtens frukter de rika, inte de sämst bemedlade. Internationellt utvecklingsbistånd kan inte av egen kraft rätta till dessa skevheter och orättvisor. Men biståndet kan utgöra ett viktigt instrument i arbetet för att se till att de ekonomiska och sociala orättvisorna lindras och försvinner. Frågan vi bör ställa oss är: hur kan vi gemensamt forma en framtid som kan erbjuda möjligheter för hela mänskligheten, inte bara den rika delen av världen, att leva ett värdigt liv utan svält och för tidig död? Målet måste vara att skapa en långsiktigt hållbar utveckling med framtidstro och hopp för alla människor, i alla länder och kulturer. Den enda framkomliga vägen för att nå detta mål är internationell samverkan. Det är mot denna bakgrund tragiskt att konstatera att det internationella givarsamfundet inte tar sitt ansvar i arbetet med att skapa förutsättningar för en rättvisare värld och drägligare tillvaro för alla människor. Tvärtom, världens samlade bistånd har sjunkit till den lägsta nivån i modern tid, från till av BNI. Ett av de länder som sänkt biståndsnivån kraftigast är dessvärre . Ett land som tidigare haft en hög profil och framstått som ett föredöme för andra länder har sänkt biståndet till av BNI. Socialdemokraterna, som tidigare nära nog tagit patent på internationellt engagemang inte minst inom biståndet, har tillsammans med Moderata samlingspartiet och , i princip, förpassat enprocentsmålet till historieböckerna. Att agerande har bidragit till att andra länder drastiskt sänkt sina biståndsanslag är sannolikt. Regeringens nedprioritering av stödet till jordens fattiga har också medfört att biståndsviljan i vårt land sjunkit dramatiskt till den lägsta nivån . Antalet biståndspositiva har minskat från 1997. Om regeringen anser det acceptabelt att skära ner biståndet till de minst bemedlade uppfattas detta självklart som en tydlig signal att behovet att hjälpa och bistå har minskat. Vi kristdemokrater tycker att detta är en mycket tragisk utveckling. Ytterst handlar det om vilken människosyn man har. Att vilja hjälpa den svage och fattige, att bistå människor i nöd borde för ett rikt land som vara en självklarhet. hävdar att värnandet om mänskliga rättigheter måste vägledas av principen om människors lika värde oavsett ras, kön, religion, språk eller födelseort. Det globala bekämpandet av fattigdomen via utvecklingsbistånd måste därför även i fortsättningen inta en central och självklar plats i den svenska statsbudgeten. Genom ett generöst bistånd kan dra med sig andra länder och därigenom ge förutsättningar för att resurser skapas som innebär att antalet fattiga minskar. strävan och målsättning är därför att återigen etableras som en generös biståndsgivare. I vårt budgetförslag föreslår vi därför att biståndsramen ska höjas med totalt jämfört med regeringens förslag och därmed utgöra en god avstamp mot målet att återigen nå enprocentsnivån i början av nästa sekel. 2 Varför bistånd? I som kännetecknas av en ansträngd ekonomi riskerar solidariteten att avta. I vårt land har den ekonomiska krisen drabbat alla samhällsgrupper. Det är därför inte förvånande att viljan att ge bistånd över gränserna minskar. Det är i tider som dessa som den grundläggande biståndstanken sätts på prov, nämligen solidariteten med de svaga. Att alla har ett gemensamt ansvar för varandra. Att alla hör samman och bebor en jord som är odelbar. Det är den tanken, den visionen, som engagerar och bär hundratusentals människor i vårt land till att göra stora insatser för våra systrar och bröder i de fattiga länderna. För kyrkor och folkrörelser, föreningar och även många enskilda är solidaritetstanken en självklarhet. Vi som politiker måste därför gemensamt kämpa för att återvinna den visionen och praktisera den! I takt med att hotbilden från det övergått till samarbete och samförstånd har andra hot mot vår säkerhet tonat fram. I många länder är det inte längre militära hot som utgör den största säkerhetsrisken utan i än större utsträckning människors omänskliga livsvillkor. Ekonomiska och sociala orättvisor leder förr eller senare till oro och utgör en latent risk för inre konflikter. Ju mer vi kan främja en demokratisk, social och ekonomisk utveckling i världen, desto mindre blir risken för väpnade konflikter. Internationellt biståndssamarbete kan här utgöra en nyckel till fred och hindra att konflikter utbryter. Ett slitet talesätt som äger relevans är att demokratier inte startar krig mot varandra. Biståndets demokratistöd och konfliktförebyggande verksamhet kan därför effektivt bidra till att stabilisera nyblivna men ännu svaga demokratier och därmed också bidra till fred. Befolkningsfrågan, som är starkt länkad till de säkerhetspolitiska aspekterna, ger också motiv för att se biståndet som absolut nödvändigt i försöken att förhindra en kommande global katastrof. beräknas vår jord befolkas av dubbelt så många invånare som , det vill säga 12 miljarder människor. De flesta av dessa kommer att födas i fattiga länder. För att förhindra att väpnade konflikter uppstår måste stora satsningar på förebyggande åtgärder vidtas med en särskild fokusering på kvinnors hälsovård och utbildning. En av konsekvenserna av det svenska biståndet är återflödet i form av kapital till svenskt näringsliv genom order och uppdrag. Detta återflöde är till stor del beroende av den internationella konkurrenskraft som svenska företag kan visa upp. Återflödet, , får självklart inte bli ett självändamål för att ge bistånd. Å andra sidan måste näringslivet få samma möjligheter och villkor som andra länder när det gäller att konkurrera om bilaterala såväl som multilaterala projekt. Ett annat skäl till ett generöst bistånd är att tillsammans med 185 av FN:s medlemsstater genom den så kallade förbundit sig att verka för barnens rätt till en dräglig tillvaro oavsett nationell tillhörighet. I artikel 4 står att konventionsstaterna ska sträva efter att till det yttersta av sina resurser söka förverkliga barnens rättigheter. När resurserna inte räcker till krävs internationellt samarbete. välkomnar därför regeringens uttalade inriktning att det svenska biståndet ska stödja och hjälpa fattiga barn i . Ett sätt att bidra till en förbättring av barnens situation vore att uppmana företagen att införa en etikcertifiering med som grund för att på så sätt motverka företag som bryter mot genom att låta minderåriga barn arbeta, dessutom ofta under dåliga arbetsförhållanden och mot ringa betalning. En sådan certifiering skulle, liksom miljöcertifiering, innebära att produkter från företag som respekterar gavs en speciell märkning. En etikcertifiering skulle på så sätt bidra till förbättrade levnadsförhållanden för barn och kan därför anses vara en form av bistånd. Det svenska biståndet har sedan starten kännetecknats av en generös inställning med en biståndsnivå som i global jämförelse varit bland de högsta bland världens givarländer. Enprocentsmålet, det vill säga målsättningen att ska ge en procent av sin BNI till fattiga länder, har sedan fattade beslutet varit grundstenen i biståndet. har biståndet nått denna nivå, nämligen 1982 då biståndet nådde av BNI och 1992 med rekordhöga . Att notera är att vid båda dessa tillfällen leddes av icke-socialistiska regeringar. Sedan regeringsskiftet har den socialdemokratiska regeringen med stöd av Moderata samlingspartiet och kraftigt skurit ned biståndsnivån från fyrpartiregeringens nivå på 1994, till dagens nivå på . I regeringens kommenterar till biståndsnivån läggs dimridåer ut för att försöka dölja omfattningen av sänkningen. En sänkning som historiskt sett är den största någonsin och som utgör en av de största posterna i regeringens besparingsåtgärdsprogram. En besparing som drabbar de absolut fattigaste och mest utsatta. Efter betydande nedskärningar , kommer biståndet nu efter budgetsaneringen att öka, med 472 miljoner till , motsvarande av BNI. kommer biståndet att öka även i nivå, till . Detta kontrasterar mot den internationella utveckling som sänkt det samlade biståndet från till av BNI, den historiskt lägsta nivån . Medan stora biståndsgivare som och även går ned i volym, ökar det samlade nordiska biståndet. Detta är en skönmålning som vid närmare granskning visar sig vara mer än ihålig. Från den rekordhöga nivån 1992 sänktes biståndsbudgeten, efter en överenskommelse mellan fyrpartiregeringen och Socialdemokraterna, med för /94, i procent räknat från till av BNI. Följande budgetår höjde fyrpartiregeringen biståndet med . Det är från denna nivå, som Socialdemokraterna sänkt biståndet till nivån , en nivå som kommer att kvarstå, inte öka . Noterbart är också att den ökning av det samlade nordiska biståndet som regeringen säger sig vara delaktig i beror på höjningar i , och , inte i . En plan över hur enprocentsnivån åter ska nås saknas i regeringens biståndsbudget vilket måste tolkas så att Socialdemokraterna övergivit denna målsättning. i blev för många länder ett begrepp förknippat med miljö och utveckling. i historien hade en internationell konferens samlat ett så stort deltagande av stats- och regeringschefer som . har så många löften och utfästelser om förbättringar av den globala miljön givits, så många utfästelser skrivits under, så många förhoppningar tänts. Och tveklöst har haft stor betydelse och bidragit till att miljömedvetandet i världen påtagligt ökat. , det vill säga efter , samlades återigen världens ledare, nu i , till den så kallade . Konferensens huvudsakliga syfte var att analysera i vilken grad de deltagande staterna i levt upp till sina utfästelser och löften givna . Länderna i den så kallade G-77 gruppen, som består av världens 133 fattigaste länder, redovisade i tal efter tal sin besvikelse över att de rika länderna svikit sina löften och åtaganden , till exempel när det gäller att följa FN:s rekommendation att ge av sin BNP till jordens fattigaste länder. G-77 länderna konstaterade att konsekvenserna av de rika ländernas uteblivna resurstillskott blivit en försämrad miljö. Ändå kvarstår de rika ländernas krav på de fattiga länderna att de själva snabbt ska sätta in resurser för att komma till rätta med sina miljöproblem. Överallt i världen kan vi konstatera att miljöproblemen växer. Skogsavbränningar i , i syfte att nå snabba kortsiktiga vinster, växande öknar som innebär en årlig kapitalförlust på och som drabbar 900 miljoner människor, förtunnat ozonskikt som höjer jordens temperatur och orsakar snabbare avsmältning vid polerna är några exempel. Med andra ord, miljöproblemen är globala och gränsöverskridande. Att bekämpa dem kräver internationellt samarbete där varje land måste bidra utifrån sin egen ekonomiska bärkraft. Ansvaret för de växande miljöproblemen kan inte lämpas över på de resurssvaga fattiga länderna, utan måste i större utsträckning utkrävas av de rika länderna. Biståndets effektivitet är direkt avhängigt den demokratiska utvecklingen i mottagarländerna. Det är därför en absolut nödvändighet att en del av biståndet ges som ett riktat demokratistöd i syfte att utveckla och stärka demokratin. Prioriterade biståndsområden bör vara bland annat rättsväsendet, utbildningssektorn och de offentliga institutionerna. Korruption, maktmissbruk, valfusk och andra former av antidemokrati begränsar biståndets möjligheter att nå sina mål och måste därför bekämpas. Ett effektivt sätt att bidra till att skapa ett demokratiskt synsätt och en demokratisk tradition med hjälp av biståndsmedel är att kanalisera mer finansiella resurser genom svenska enskilda organisationer men också organisationer i mottagarländerna. De enskilda organisationerna med sina ofta väl utbyggda nätverk har goda förutsättningar att tillse att biståndsmedel når målen utan svinn och höga administrativa kostnader. De svenska riksdagspartierna har under en tvåårig försöksverksamhet haft möjlighet att kanalisera biståndsmedel till systerpartier i de fattiga länderna i avsikt att främja och stärka demokratin. Detta bistånd har i liten skala med gott resultat bidragit till demokratiutvecklingen i mottagarländerna och bör därför permanentas. En i detta sammanhang viktig internationell institution med säte i är demokrati- och valassistansorganisationen , förverkligad genom beslut av den borgerliga fyrpartiregeringen . tillblivelse 1995 har fjorton länder och tre enskilda organisationer blivit medlemmar. IDEA:s målsättning är att främja och utveckla demokrati över hela världen. Det sker genom att medvetandegöra och öka förståelsen för implementeringen av regler och riktlinjer för flerpartisystem och demokratiprocesser, samt genom att främja öppna och regelmässiga valprocedurer. Dessa mål passar mycket väl in i den definition på demokratiutveckling som vi kristdemokrater anser måste prägla det svenska biståndet. Viktigt är att i sina globala kontakter informerar om IDEA:s verksamhet och målsättning och på så sätt bidrar till att institutet får fler medlemsländer och på så sätt en bredare internationell förankring. Det svenska näringslivet har en viktig roll i biståndsarbetet. Som nämnts har Sida beräknat att av det svenska biståndet återflödar till i form av order och uppdrag. Den höga siffran baseras inte på så kallat bundet bistånd, det vill säga att mottagarlandet tvingas binda sitt bistånd till svenska varor och tjänster, utan på företagens konkurrenskraft. Vi kristdemokrater är dock övertygade om att den svenska resursbasen kan spela en ännu större och mer betydelsefull roll, som kan få positiva konsekvenser även för svensk sysselsättning. 1994 upprättade den borgerliga fyrpartiregeringen projektexportsekretariat. Huvudskälet var att regeringen fann ett behov av att experter med insikt och erfarenhet från det multilaterala biståndsområdet kunde bistå svenska företag genom information, utbildning och kunskapsöverföring. Avsikten var att möjliggöra för svenska företag att slå sig in på den stora marknad som de multilaterala FN-organen, inklusive , representerar. Dessa internationella organisationer kommer enligt genomförda beräkningar att upphandla varor och tjänster till olika projekt för upp mot under resten av 1990-talet. En analys av de svenska företagens andel av dessa uppköp har visat att denna marknad ännu inte i tillräcklig grad har uppmärksammats av svenska företag. Främsta orsaken till detta är dålig kunskap om organisationernas struktur och synsätt. Potentialen är hög och borde med hänsyn tagen till det faktum att är en stor givare till aktuella organisationer vara lättåtkomlig. Men för att kunna ta vara på och utveckla dessa potentiella möjligheter krävs att projektexportsekretariatet ges de resurser som krävs. Vi kristdemokrater är övertygade om att det svenska näringslivet genom sin kompetens och erfarenhet också kan spela en större roll än när det gäller exempelvis småföretagsverksamhet och breddat näringsliv i de fattiga länderna. Härvidlag borde de i programländerna integrerade ambassaderna spela en viktig roll. En av de främsta anledningarna till att fyrpartiregeringen drev igenom förslaget om integrerade ambassader i de viktigaste mottagarländerna 1993 var dels att öka effektiviteten, dels att stärka möjligheterna till koordinering mellan ambassadens bistånds- och handelsenhet. Rätt skött kan ett fungerande samarbete tveklöst leda till att svensk exportindustri genom sin konkurrenskraft får engagemang i biståndsprojekt. Dessa projekt kan finansieras antingen med hjälp av biståndsmedel och/eller med företagens eget investeringskapital. I samband med att modellen med landstrategier började tillämpas 1994 som ett viktigt underlag i en långsiktig biståndsrelation utgjorde näringslivet en viktig del i utformandet av dessa strategier. Genom en rådgivande diskussion kunde representanter för näringslivet med erfarenhet från aktuellt mottagarland på ett tidigt stadium bidra till att Sida och UD fick en breddning och fördjupning av kunskapen om landet i fråga. Enligt uppgift har denna del av landstrategiarbetet tonats ned vilket vi finner anmärkningsvärt och beklagligt då en viktig och tillgänglig kompetens enligt vårt synsätt inte tillvaratas optimalt. För att stimulera privata investeringar i de fattigaste länderna bör ett system införas som bygger på extra förmånliga krediter. Den föregående regeringen föreslog och införde så kallade biståndskrediter. Då var den huvudsakliga inriktningen att krediter skulle riktas till låginkomstländer med låg respektive medelstor skuldbörda. I första hand skulle krediterna utgöra finansiering av infrastrukturprojekt. Vi noterar nu med tillfredsställelse att den socialdemokratiska regeringen ändrat inställning till denna form av kreditgivning. Vi är övertygade om att biståndskrediter tillsammans med införandet av en garantigivning inom biståndet blir till nytta för mottagarländerna och kan komma att spela en viktig roll för uppbyggnaden av bland annat ett fungerande näringsliv. Vår förhoppning är att Sida, som ges ansvaret för delar av denna hantering, har kommit över sin tidigare uttalade aversion mot denna typ av biståndsinsatser. 8 Det bilaterala utvecklingssamarbetet Målsättningen för allt biståndsarbete är självklart att det inte ska behövas. Dit är vägen ännu lång. Mångfalden och omfattningen av det svenska biståndsarbetet framgår tydligt när man noterar antalet samarbetsländer, ett drygt hundratal. Visserligen varierar biståndsinsatserna kraftigt mellan olika länder, men klart är att kravet på överblick snarare har skärpts än avtagit . För att bibehålla biståndets kvalité är det dock nödvändigt med koncentration och fokusering på i första hand de allra fattigaste länderna. För att kunna hantera mångfalden i biståndet på ett effektivt sätt krävs att målsättningen med och resultatstyrningen av biståndet är väl genomtänkta innan biståndsverksamheten sväller. Alltför har misslyckade projekt grundats på ett för klent beredningsarbete, samt att man försökt bygga bort misslyckanden med tillförandet av mer resurser i form av personal och pengar i stället för att avsluta projektet. I regeringens proposition anges som ett viktigt kriterium, framför allt när det gäller det bilaterala biståndssamarbetet, att partnerskap ska råda. Partnerskapet ska bygga på att mottagarens önskemål är vägledande och att biståndets roll är stödjande och att samarbetet ska grundas på en mer jämbördig relation. Detta låter självklart rimligt. Det finns dock en risk i detta resonemang, nämligen att man slutar ställa krav och utforma kriterier för samarbetet och att man därmed ger avkall på kravet om ett fungerande system för uppföljning och kontroll. När det gäller att ställa krav på samarbetspartners har regeringen i propositionen gett en helt annan syn på partnerskap avseende det multilaterala samarbetet. I propositionen tydliggör man att regeringen önskar öka möjligheterna till styrning av FN-organen. Dessutom slås fast att utan ett fungerande styrsystem hämmas verksamheten. anser det vara av stor vikt att allt biståndssamarbete bygger på att övergripande krav och kriterier etableras i allt biståndssamarbete, åtgärder vidtas för att förbättra styrningen och samordningen inom såväl det bilaterala som det multilaterala biståndet, det finns fungerande system för uppföljning och kontroll, effektiviteten förbättras i administrationen. De enskilda organisationerna utgör enligt en ytterst viktig del av det bilaterala biståndsarbetet. Deras arbete på lokalnivå ger dem en unik position som måste utnyttjas i biståndsarbetet. Deras kunskaper, erfarenheter och kompetens kan med fördel användas i planeringen och genomförandet av nationella, såväl som internationella biståndsinsatser. Det är också känt att biståndsinsatser på lokalnivå ofta kan vara betydligt effektivare än de som görs på riksnivå framför allt beroende på att förutsättningarna för projekt och andra insatser är tydligare på lokalnivå. Samråd med de enskilda organisationerna bör därför ske kontinuerligt i biståndsplaneringen, framför allt i samband med landstrategiarbetet vilket var fallet under den förra regeringen. Ytterligare ett skäl till att låta mer av biståndet kanaliseras via enskilda organisationer är deras folkliga förankring och tilliten till organisationernas effektivitet. 9 Det multilaterala utvecklingsarbetet Inledningsvis konstaterades att vi lever i en komplex värld, där å ena sidan människor lever i yttersta förnedring och fattigdom medan andra å andra sidan framlever sin tillvaro i överflöd. Fattigdomen och den orättfärdiga fördelningspolitiken är ett av många frågekomplex som världen brottas med . Andra problemområden är exempelvis miljöfrågorna, befolkningsproblematiken, militära konflikter, aids, skuldproblematiken med flera. Dessa globala utmaningar tillsammans med det faktum att vi är ömsesidigt beroende av varandra kräver någon form av institution där alla nationer kan inrymmas, där alla kan göra sin röst hörd oavsett storlek eller militär styrka och där dialogformen tillgrips i första hand för att lösa konflikter och problem. är bärare av dessa förhoppningar och förväntningar, dock med växlande framgång. Denna institution är unik. I inget annat forum finns världens nationer samlade på villkor som anger. Här finns möjlighet till yttrande och påverkan utan att hänsyn tas till storlek eller militär styrka. står och dess medlemsstater inför en utmaning som antingen kan komma att förlama organisationen eller stärka den. Generalsekreteraren reformförslag, till stor del utarbetat av de nordiska länderna ska förkastas eller godkännas. För att FN ska få tillräckliga muskler och fungera som konfliktlösare krävs enligt vår mening att reformförslaget accepteras. bör i detta arbete avsätta resurser och, med hjälp av ett existerande kontaktnät, kraftfullt agera för att förslaget accepteras. har under hela FN:s existens bistått organisationen med stora finansiella resurser. anser att vi bör fortsätta med detta. Ett starkt FN med goda resurser vad gäller fattigdomsbekämpning, konfliktlösning och fredsbevarande arbete kan utgöra skillnaden mellan å ena sidan regionala eller i värsta fall globala militära konflikter och å andra sidan varaktig fred. Kraven på ökad effektivitet och möjlighet till styrning måste framföras, liksom krav på att multilaterala organisationer måste kunna redovisa resultat såväl kvalitativt som kvantitativt och att relevanta utvärderingar görs för att lära av dessa. För många utgör skuldbördan ett enormt problem som kraftigt begränsar och ibland omöjliggör dessa länders möjlighet att utvecklas. I framför allt de fattigaste låginkomstländerna överskrider i vissa fall räntekostnaderna för lånen intäkterna från dessa länders export. anser därför att skuldlättnader är nödvändiga för att dessa länder ska ha en möjlighet till ekonomisk tillväxt. har av tvekan börjat acceptera vissa skuldavskrivningar. bör dock förespråka en ännu generösare avskrivningspolicy. För att dessa länder ska ta sig ur skuldkrisen krävs att de för en konsekvent ekonomisk politik som kan främja utveckling och tillväxt. För att klara detta krävs självklart att de länder som genomför ekonomiska reformer stöds i sina ansträngningar genom ökade resursflöden och skuldlättnader.