mot · GL02So223 · 1997-10-06 00:00:00 — Vård måste ges på rätt nivå och den äldre patienten som behöver vård skall kunna känna sig trygg att få just det. Även här kan en ökad samordning ske inom ramen för hälsoförsäkringen. Rehabilitering är en viktig del av försäkringsmodellen. Om rehabilitering ges utan brott i vårdkedjan finns stora vinster att göra, både mänskligt och ekonomiskt. I den allmänna hälsoförsäkringen fastställer staten ett minimiåtagande för . Det står och inte minst viktigt de enskilda vårdgivarna fritt att erbjuda vård därutöver. Det är sannolikt att så kommer att ske, eftersom det finns fördelar med att erbjuda medborgarna ett rikt utbud av tjänster, som kan inkludera även till exempel viss tandvård, trots att detta inte ingår i åtagandet gentemot staten. Etableringsfrihet skall råda för vårdgivare, men en statlig medicinalstyrelse skall ansvara för godkännande och kvalitetskontroll. Krav skall också ställas på att alla som bedriver sjukvård, oavsett om det sker i offentlig eller privat regi, har ett fungerande system för att säkra kvaliteten i det som erbjuds. Medicinalstyrelsen kan bildas med dagens Socialstyrelse som grund. har redan kompetens inom området hälso- och sjukvård, samt en regional organisation som lämpar sig för kvalitetsuppföljning. Medicinalstyrelsen skall ansvara för att följa utvecklingen och ta initiativ avseende forskning och utbildning, godkänna vårdgivare och legitimera sjukvårdspersonal, svara för kvalitetssäkring och regelbunden medicinsk revision samt utgöra en instans dit allmänheten kan vända sig med klagomål. Kostnaderna under kontroll vård på rätt nivå Sjukvård ges i många former, öppna och slutna. Av flera skäl är det viktigt att vård ges på rätt nivå. Om en patient går till en specialistläkare på ett sjukhus med en åkomma som lika gärna, eller bättre, hade kunnat hanteras av en allmänläkare finns risk att patienten slussas runt mellan flera läkare innan han eller hon hamnar rätt. Dessutom blir kostnaderna högre, eftersom ett besök hos specialistläkare i normalfallet kostar mer. Det finns olika typer av system för att komma till rätta med detta. Ett vanligt sätt i dagens landstingsmodell är att kräva remiss från allmänläkare för specialistläkarbesök. Remisstvång är dock inte en bra lösning, eftersom det minskar den enskildes valfrihet och tillgången till vård. En bättre lösning är att styra med patientavgifter. Egenvård kan vara ett sätt att hålla kostnaderna nere i den öppna vården, och att, , förebygga sjukdom. För vårdgivarna kan det vara ett bra konkurrensmedel att erbjuda utbildning i egenvård eller annan typ av förebyggande vård. Om har överblick över hela vårdkedjor ges möjlighet att sträva mot en bättre hälsa och en bättre ekonomi genom bland annat förebyggande vård, rehabiliteringsinsatser och utvärdering av vårdinsatserna. Om ser möjlighet att ytterligare pressa kostnaderna, under den statliga minimiersättningen, finns incitament och förutsättningar att få till stånd avtalslösningar med fristående vårdgivare. Omvänt skulle det i en försäkringsmodell också finnas incitament för enskilda vårdgivare att sluta avtal med . Det skall finnas ett högkostnadsskydd som mildrar avgiftsbördan för särskilt utsatta patientgrupper. Ett sådant högkostnadsskydd bör utformas som en avtrappningsmodell där patienten dock alltid betalar ett mindre belopp för ett sjukvårdsbesök, även om det beloppet kan vara mycket lågt i sista trappsteget. Vård på rätt nivå innebär givetvis att kroniskt sjuka i vissa fall har en närmare kontakt med sin specialistläkare än andra patienter. Vissa långtidssjuka behöver en kontinuerlig kontakt med specialistläkare, andra inte. Vem bestämmer var det skall finnas sjukhus? I försäkringsmodellen är sjukhusen självständiga enheter. Ett sjukhus framtid avgörs inte av politiker, utan av patienternas och val. Staten har dock ett övergripande ansvar för tillgången till vård över hela landet och för den högspecialiserade vården. Därutöver har också ett ansvar för tillgängligheten. I övrigt formas sjukvårdsstrukturen av patienterna och . En tänkbar utveckling är att läkargrupper delvis ersätter dagens mindre sjukhus. Närsjukhuset får en ökad betydelse, inte minst inom äldrevården, medan mer specialiserad vård koncentreras. Forskning och utveckling går hand i hand Att göra gränsdragningar inom forskning och utveckling i den samlade hälso- och sjukvården är mycket komplicerat. Gränserna mellan grundforskning och klinisk forskning samt mellan klinisk forskning och utvecklingsarbete förskjuts kontinuerligt. Vem som exakt finansierar vad har visat sig vara nästan omöjligt att utröna inom dagens landstingsmodell. Den statliga finansieringen av grundforskningen bör fortsätta. Patientnära klinisk forskning bör kunna finansieras av staten i samarbete med försäkringsgivare, förutom den stora andel som finansieras av det privata näringslivet. Rent utvecklingsarbete bör vara ett ansvar för vårdgivarna, i samverkan med , eftersom det ligger i bådas intresse att verksamheten utvärderas och utvecklas. Kostnaderna för den del av läkarnas och sjuksköterskornas grundutbildning som är förlagd till vårdenheterna täcks av den ersättning staten betalar ut till den försäkringsgivare som berörs. Parterna reglerar detta i avtal, som också kan inkludera utbildning av bland annat logopeder och sjukgymnaster på vissa studieorter. När det gäller utbildning eller vidareutbildning som består av att under längre eller kortare perioder delta i praktisk sjukvårdsverksamhet skall detta bekostas av vårdgivaren. kan givetvis bidra med resurser om detta bedöms lämpligt. Vårdgivare som verkar inom försäkringsmodellen bör ha skyldighet att mot ersättning ta emot läkare och sjuksköterskor på specialistutbildning. Ny medicinsk teknik är inte alltid bra teknik. Snabb utvärdering av behandlingsmetoder ligger i försäkringsgivarnas intresse. Även i de fall där ny teknik visat sig framgångsrik ställs krav på flexibilitet och helhetstänkande i den organisation som anammar tekniken. Att flytta resurser mellan kliniker, mellan sjukhus och mellan landsting har visat sig vara mycket svårt inom dagens landstingsmodell. En försäkringsgivare som har starka ekonomiska incitament att ta ett helhetsansvar kommer att sträva efter att introduktionen av ny teknik frigör resurser, snarare än att som ofta är fallet bara öka volymen på verksamheten eller vidga indikationerna så att nya patientgrupper kan behandlas. Samordning med andra system Sjukvården kommer även fortsättningsvis att behöva räkna med krympande resurser. Ökad samordning ger bättre resursutnyttjande och mer vård för pengarna. Det finns tre system som vi ser stora fördelar med att inordna i hälsoförsäkringen: förtidspensionerna, sjukpenningen och läkemedelssubventionerna. 1997 är den offentliga sektorns kostnader för förtidspensioner lågt räknat . Antalet förtidspensionärer var då drygt 400 000. I ett sammanhållet försäkringssystem finns större incitament att exempelvis satsa på rehabilitering för att bringa ner antalet förtidspensionärer. Även statens subvention av läkemedel bör ingå i sjukvårdsförsäkringen i och med att landstingens sjukvårdsmonopol hävts. Ett antal samordningsfördelar skulle kunna uppnås. Bland annat vid introduktionen av nya läkemedel, som ju initialt ofta har en högre kostnad men som genom bättre effekter bidrar till en effektivare vårdinsats totalt sett. Vid en integrering i sjukvårdsförsäkringen skulle också incitament skapas att bringa ner de höga, och ökande, kostnaderna för förskrivning av vissa förbrukningsartiklar. Inkontinensskydd är kanske det tydligaste exemplet. I det fallet skulle en del av förskrivningen kunna ersättas av insatser som lindrar eller botar besvären. Införande av karensdag och stramare regler ledde till kraftigt minskad sjukfrånvaro. Men fortfarande saknas ett helhetsgrepp över ohälsan. Den del av sjukförsäkringen och förtidspensionen som rör rehabilitering hör därför helt naturligt hemma i vår sjukvårdsförsäkring. I försäkringsmodellen finns starka incitament för att satsa på verkningsfullt förebyggande vård och på andra åtgärder som syftar till att minska sjukfrånvaron genom rehabiliteringsinsatser. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utgångspunkterna för svensk hälso- och sjukvård, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om insatser i svensk hälso- och sjukvård, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om prioriteringar, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om problem i dagens hälso- och sjukvård, att beslutar införa en allmän hälsoförsäkring i enlighet med vad som anförts i motionen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om skälen för en allmän hälsoförsäkring, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om konstruktionen av den allmänna hälsoförsäkringen, att hos regeringen begär förslag om inrättande av en medicinalstyrelse i enlighet med vad som anförts i motionen, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kostnadskontroll, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om forskning och utveckling, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om samordning.