mot · GL02Bo202 · 1997-10-06 00:00:00 — Bostadspolitik för valfrihet och mångfald 3.2 Bostadsbrist och förlustbolag 6 Att kunna leva på sin lön 7.8 Förvärvslagstiftning och förköp I motionen beskriver vi hur bostadspolitiken bör förändras för att den mycket dystra situationen inom bostadssektorn skall kunna förbättras. En fungerande marknad måste återupprättas. Moderata samlingspartiet eftersträvar en sund konkurrens där de boende ställs i förgrunden. Den starka politiska styrningen måste minska så att valfrihet och flexibilitet ger förutsättningar för ett bra boende, till en så låg kostnad som möjligt. Den reformering av bostadssektorn som inleddes under den borgerliga regeringsperioden 19911994 måste återupptas. Fasta och stabila regler skapades under dessa år för de boende, för fastighetsägarna och för dem som bygger bostäder. En av de viktigaste åtgärderna är en tydlig ekonomisk politik som varaktigt sänker räntan och inflationen. Det är avgörande för bostadssektorn att realräntan är låg. Fastighetsskatten måste börja sänkas , för att därefter ytterligare sänkas i etapper. Skatterna är nu så höga att de tvingar människor att flytta. I har vi en möjlighet att välja mellan en bostadsmarknad som sätter de boende i centrum eller en bostadspolitik som bestämmer över vårt boende. Moderata samlingspartiet vill skapa regler som gynnar framväxten av alternativ, regler som är entydiga, beständiga och klara. Bostaden är central i de allra flesta människors liv. Den erbjuder en och representerar trygghet. Ett eget hem är ofta det första steget in i vuxenvärlden och markerar det slutgiltiga steget i en ung människas frigörelseprocess från sina föräldrar. När människor flyttar från landsbygden till staden krävs förändringar. Om det sker när kreditmarknaden är reglerad och när investeringstakten är hög inom industrin, kan det medföra att nödvändiga bostadsinvesteringar trängs undan. Detta var en av de bakomliggande orsakerna till framväxten av den socialdemokratiska bostadspolitik som kännetecknats av subventioner, regleringar och politisk styrning. Denna politik var framför allt avsedd att avhjälpa problemen i städerna. Tidpunkten var och funktionalismen var dominerande. Under reglerades hyrorna för att hindra hyresvärdarna från att dra nytta av att bostadsbyggandet drogs ned till förmån för försvarskostnader. Avsikten var att regleringen skulle hävas efter kriget, men när så inte skedde uppstod successivt bostadsbrist. Denna bostadsbrist, som framtvingats av en reglering, bekämpades med nya regleringar. Standardisering och likformighet kombinerades med relativt stora projekt som slutligen kulminerade i 1960- och 1970-talens gigantiska bostadskomplex. Moderata samlingspartiet varnade för konsekvenserna av dessa beslut. Den politik som bedrevs hade stora brister och lade grunden för de kriser som följde . Den snabba ekonomiska tillväxten medgav dock till högre subventioner och större politisk inblandning. Att bostadsbyggandet därför inriktades felaktigt blev inte tydligt förrän . När bostadsbyggandet snabbt föll ned till lägre nivåer, ledde det inte till anpassningar inom byggbranschen. Lönekostnaderna och skatterna fortsatte att stiga och realräntorna sköt i höjden. Det stod nu klart att byggbranschen var på väg in i sin första kris. Men grunden för denna situation hade lagts . är ett vidsträckt och glesbefolkat land. Investeringar i infrastruktur behöver därför vara mer omfattande i vårt land än i många av våra konkurrentländer. Det gäller vägar och järnvägar, men det gäller även bostäder. När näringscentrum flyttas beroende på att en näring försvinner och ersätts av en ny påverkas svenska städer i högre grad, eftersom de är små och har färre alternativ att erbjuda arbetskraften. Vissa städer faller tillbaka, och andra växer snabbt. Tendensen är att människor flyttar från städer där traditionella näringar går tillbaka till städer där kunskapsproduktionen står i centrum. Varuinnehållet förändrar kraven på bostäder och transportsystem. Detta senare talar för att svenskarna får räkna med något högre kostnader för infrastruktur än vad som är fallet på den europeiska kontinenten, där avstånden är mindre och befolkningstätheten större. Den slutsats Moderata samlingspartiet drar av detta är inte att bostadssektorn därmed skulle vara i behov av omfattande regleringar eller marknadsstörande subventioner. I stället måste bostadsmarknaden fungera fritt. På en i övrigt fri bostadsmarknad kan ett socialt ansvar tas, eftersom insatserna då riktas till dem som är i störst behov av samhällets stöd. Den socialdemokratiska bostadspolitiken har havererat. Trots varningssignaler om allt högre boendekostnader och trots en fortsatt vikande byggkonjunktur förmår inte regeringen prestera ett enda förslag som avhjälper krissituationen. Inte heller den bostadspolitiska utredningens förslag kan leda regeringen på vägen. Bristen på förankring i verkligheten kombineras nu med ett omfattande skifte av finansiering. Socialdemokraterna försöker ge sken av att de vill driva en social bostadspolitik som de vill minska kostnaderna för bostadspolitiken. Politiken håller inte samman. Risken är då överhängande att Socialdemokraterna måste använda nya regleringar för att kunna driva bostadspolitik. Det är inte genom ökade subventioner eller speciella satsningar som dagens bostadssituation kan förbättras. har tre ROT-satsningar gjorts. Ovissheten i regeringens politik kvarstår även i regeringens förslag till statsbudget . Förlängningen av ROT-stödet innebär att instabiliteten ökar och frågan om vilken bostadspolitik regeringen bedriver kvarstår obesvarad. Utöver ROT-bidragen har satsningar gjorts på infrastruktur, miljö och studentbostäder. har fram till plöjts ned på detta vis, utan att det givit några nämnvärda effekter. Bostadssektorn kan inte fungera bättre med hjälp av ytterligare subventioner, stöd eller specialregler. I stället behövs lägre skatter, ett sunt näringsklimat och stabila spelregler. Ytterligare svårigheter för bostadsbyggandet har skapats på politisk väg . Senast exemplifierades detta vid hyressättningen av det i nybyggda området . Svenska Bostäders beslut att efter inflyttningen, efter politiska direktiv, sänka hyrorna kan leda till att det privata byggandet av hyreshus i helt stoppas genom den hyresnormerande ställning som de kommunala bostadsföretagen har. 3.2 Bostadsbrist och förlustbolag I omkring 200 kommuner står lägenheter tomma, främst i kommunala bostadsbolag. Det är genomgående så att antalet lediga lägenheter är stort i kommuner som haft svag ekonomisk utveckling och där befolkningsminskningen varit störst. Det är inte ovanligt att av lägenheterna är outhyrda. är det svårt att få bostad i kommuner där tillväxten är snabb och befolkningsökningen stor. Rörligheten såväl på arbetsmarknaden som mellan olika bostäder försvåras när hyresanpassningar förhindras. Pendling blir i många fall inte en attraktiv lösning, eftersom boendekostnaden inte varierar med efterfrågan. Hyressänkningar görs sällan eller aldrig i de kommunala bostadsbolagen. I stället hålls hyresnivån uppe, t.ex. genom rivning av lägenheter. Vissa steg har tagits där bostadsföretag försöker locka till sig nya hyresgäster genom olika erbjudanden. Ofta hindrar dock hyresförhandlingslagen och bruksvärdesprincipen en sådan utveckling. Som ett led i strävan att åstadkomma en social bostadspolitik har kommunerna byggt upp stora fastighetsbolag som dominerar varje lokal marknad i . Inte bara de privata hyresvärdarna utan också var och en av hyresgästerna måste rätta sig efter den standard och hyra som sätts av de kommunala bostadsbolagen. Politiken har ett mycket stort inflytande över människors vardag. Många kommunala fastighetsbolag står på ruinens brant. Kommuner har satt framtida skatteintäkter i pant för att skydda fastighetsbolagen, vilket nu leder till att de kommunala kärnverksamheterna blir lidande när kommunala skattepengar måste användas för att betala för den kommunala fastighetsspekulation som skett tidigare. På har därför en särskild kommunakut öppnats som hanterar dessa problemkommuner. Bara väntas betalas ut för att hindra att fastighetsbolag och kommuner går över styr. Skattehöjningarna har i hög grad påverkat boendekostnaderna i . Högre fastighetsskatt i kombination med högre energiskatter har pressat upp priset trots att bostadsmarknaden varit mycket kärv . Kostnaden för bostaden har ökat snabbare än konsumentprisindex. I ett land där vi redan betalar mycket för att bo slår det hårt mot hushållsekonomin. Eftersom skatten på inkomst ökat, har resultatet blivit ett allt mindre utrymme för annan konsumtion. Alla behöver en bostad, och när priset ökar snabbare för denna nödvändiga vara så leder det till att människor känner sig fattigare. Diagram: Bostadskostnader och KPI 19881997 (Index 1980=100) Det är inte bara i jämförelse med priserna i som bostadskostnaderna har stigit. Vi betalar mer för vår bostad än vad man gör i jämförbara länder. Förvisso är standarden förhållandevis god, men det är inte hela förklaringen. Skatterna tar en allt större del av hushållens disponibla inkomst som redan är låg. Höga boendekostnader lämnar också mindre över till annan konsumtion. Men det avgörande problemet är den dåliga utvecklingen av den disponibla inkomsten. Det som håller tillbaka inkomstutvecklingen är den långa perioden av svag tillväxt i . I motionen Förnyelsen av redovisas utförligt de konsekvenser den förda politiken med höga skatter, stor offentlig sektor och omfattande regleringar haft för tillväxt och välstånd. kan människor välja en lägre hyra för ett annat läge eller en lägre standard. Orsaken är att hyresregleringen förhindrar en sådan ordning. I stället hålls hyrorna på likvärdiga nivåer för olika bestånd. De som förlorar mest är de som har låga inkomster efter skatt. Valmöjligheten är mindre, och alternativet att köpa sin bostad är ofta uteslutet. En form av vanmakt uppstår. Som hyresgäst är det svårt att förstå varför helt moderna hyreshus måste rivas för att hålla uppe hyresnivån i kvarvarande bestånd. har dessa rivningar femdubblats. När kalkylen inte går ihop för de bostadsföretag som är verksamma i utflyttningskommuner rivs lägenheter. På detta sätt kan hyresnivån hållas uppe i de redan uthyrda lägenheterna. Kapitalförstöringen är inte samhällsekonomiskt försvarbar. Under miljonprogramsåren byggdes som mest över 100 000 nya lägenheter . revs också tiotusentals lägenheter. Orsaken var att rivningskostnaderna fick räknas in i bidragsunderlaget för motsvarande nyproduktion. Den storskaliga satsningen innebar att för mycket byggdes på åkrar utanför städerna och för lite inne i städerna. Effekten blev ganska tråkiga sovstäder och kvällstomma innerstäder. Orderstocken för nybyggande föll kraftigt , p.g.a. minskad efterfrågan. började situationen se något ljusare ut, för att slå nya bottenrekord. Prisutvecklingen har också följt detta mönster. Byggentreprenörerna återkommer med larmrapporter om det låga byggandet och byggfackets a-kassa tillhör de mest ansträngda a-kassorna. Var tredje byggnadsarbetare är registrerad som arbetslös. I barometer förväntar sig branschen en fortsatt nedgång i sysselsättningen. Väg- och anläggningsbyggande väntas öka, men byggandet av hus kommer att fortsätta falla . Miljonprogramsområdenas storskalighet, med bostäder avskilda från annan bebyggelse och med hyror som bestäms på konstgjord väg med subventioner och särlagstiftning, har lett till fysisk och social segregation. har denna segregation blivit allt tydligare till följd av svag tillväxt och stor arbetslöshet. Otryggheten och framtidspessimismen i miljonprogramsområdena växer. Kriminalitet, missbruk och sociala problem är utbredda i dessa områden. Det storskaliga politiska experimentet visade sig leda till motsatsen till vad man önskade åstadkomma. Inflyttningen är försumbar. I stället ser vi tydliga tendenser till flykt från dessa fastigheter, som då ytterligare segregeras. Denna process förstärks dessutom i kommuner där dessa områden används för att lösa kommunens problem att finna bostäder för svagare grupper. Segregationen befästs än mer. Det är inte formuleringen av bostadspolitiska mål som förbättrar boendesituationen för medborgarna. Kommunen har ett oavvisligt ansvar för den fysiska planeringen och tillsammans har vi i ett ansvar för de människor som av olika anledningar är svaga och har svårt att på egen hand lösa bostadsfrågan. Dessa principer är enkla och klara. De innehåller väldigt få möjligheter till tolkningar. Politiken är då stabil. Människor känner sig trygga. Vid bostadsmässan i sensommaren 1997 förevisades en rad olika lösningar på varierat boende. Variation i boendet kommer ur ett behov hos människan att kunna ordna den fysiska omgivningen efter egna preferenser. Genomgående är det så att när individer får ta ansvar för och anpassa sitt boende efter egna önskemål blir hänsynstagandet större. Det kan gälla standard, olika planlösningar och valet av material. Stora och anonyma projekt rimmar illa med den privata sfär som boendet ofta representerar. De boende i bör ges möjlighet att välja hur framtidens bostadsmarknad skall vara utformad. Moderata samlingspartiet strävar efter att ge förutsättningar för framväxten av alternativ. En bostadsmarknad som fungerar på de boendes villkor skapar varken sociala problem eller orättvisa. Även om bostadsmarknaden skulle fungera fritt, som vilken annan marknad som helst, skulle det inte innebära att ockerhyror kan tas ut från de boende. Som på alla andra marknader är ocker åtalbart och skall så vara även fortsättningsvis. Utan tvekan är uthyrarna i första hand intresserade av att hyra ut sina lägenheter, inte av att lura sina kunder. kommer normer att växa fram, där marknaden själv korrigerar felaktigheter. Enligt vår mening behöver en bostadsmarknad växa fram, där människor är mer beroende av varandra än av staten. Segregationsmönstret har ändrats . Genom politisk styrning har stora områden skapats där människor som inte har några andra alternativ än de kommunala miljonprogramskomplexen trängts ihop. Dessa byggprojekt skapade alltså problem i stället för att lösa dem. Bostadsmarknaden måste i stället tillåtas fungera fritt. På grund av kollapsen på bostadsmarknaden har boendesegregationen förvärrats . De grupper som är i behov av stöd måste också få det, men stödet skall utformas så att det i praktiken kan leda till positiva resultat. Vårt förslag om en samordning av bostadsbidragen med socialpolitiken i övrigt kan underlätta denna process. Olika befolkningsgruppers särskilda behov kan leda till anpassade bostadsområden dit dessa grupper söker sig. Denna form av frivillig samgruppering kan ha mycket positiva effekter för ett bostadsområde. Det finns fullt fungerande områden, särskilt i våra större städer, där t.ex. den äldre befolkningen väljer att bosätta sig i större utsträckning än andra befolkningsgrupper. Variationsrikedom uppnås dock inte i första hand genom politisk styrning. Medborgarna måste återfå möjligheten att vara de första som kan bidra till en förändring av ett bostadsområde. Inte heller miljöhänsyn kan regleras fram. Bostaden är, som vi poängterat tidigare, av central betydelse i de allra flesta människors liv. Det vore därför märkligt att tro att individen inte själv skulle vara intresserad av sin boendemiljö, såväl inomhus- som utomhusmiljön. Miljöarbetet har också kommit att bli allt mer decentraliserat och därmed troligen mer effektivt än det någonsin varit. Det är viktigt att snabba förändringar eller konkreta idéer inte förhindras genom en omfattande detaljreglering. Detaljregleringen har, åtminstone tidigare, direkt förhindrat mångfalden. Bruksvärdessystemet fungerar som en sådan reglering . Det är omöjligt för en hyresvärd att få betalt för de kostnader en miljöanpassning av en fastighet skulle kunna föra med sig. Därutöver drabbas en sådan hyresvärd av högre fastighetsskatt. Regleringen leder också till en ganska omfattande likriktning av bostäderna. I jämförelse med vår omvärld är boendekostnadens andel av inkomsten hög i . Mer än en tredjedel av den privata konsumtionen används till boende. Detta beror delvis på att den privata konsumtionen har fallit tillbaka , som bostadskostnaden stigit. Även när man jämför bostadskostnader per invånare är bostaden dyr i . Bara i kostar boendet mer per invånare i EU. Efter en omfattande avreglering av kreditmarknaden har bostadsfinansieringen påverkats i många länder. Avregleringen av bostadslånemarknaden har inneburit att bankerna vinner marknadsandelar. Detta gäller särskilt i länder där tidigare staten ansvarade för bostadsfinansieringen. En annan trend är att de generella subventionerna minskar. På t.ex. har de generella stöden helt avskaffats och ersatts av ett inkomstprövat bostadsbidrag. Där tidigare stöden utformades för att understödja nybyggnad gäller nu i stället att stöden riktas mot hushåll och geografiska områden. Ett skäl är att den fysiska bostadsbristen försvunnit i många länder. När staten inte längre subventionerar hela eller delar av bostadsmarknaden på produktionssidan integreras också bostadsfinansieringen i den reguljära kapitalmarknaden. Liberaliseringen av bostadsmarknaden har åtföljts av åtgärder även på andra områden. Sålunda har olika former av hyressättningsregleringar avskaffats. Riskerna blir större för dem som investerar i bostäder eftersom staten inte längre står riskerna. På de finansiella marknaderna finns redan nu instrument som väl hanterar dessa risker, som oftast är försäkringsbara. Alltså har bostadspolitikens målsättning formulerats om i vår omvärld. Allt mer betraktas bostaden som en privat angelägenhet och inte som en offentlig. Följden av detta har varit en större styrning av stödet till särskilda grupper. Det gäller i första hand situationer som inte kan hanteras på marknaden, där olika grupper inte nöjaktigt kan finna försäkringslösningar, eller helt enkelt inte har betalningsförmåga. Dessa stöd träffar enskilda individer och inte hela boendekollektivet. Resultatet är sänkta offentliga utgifter för bostadspolitiken. Marknaden fungerar mer flexibelt, vilket kommer att skapa nya förutsättningar och nya lösningar på bostadsmarknaden. Hyresreglering används fortfarande i många länder. Vissa förändringar kan dock väntas och har delvis redan genomförts. Det bärande skälet till detta är att hyresregleringen hindrar nyproduktion och försämrar valfriheten. I EU-länderna gäller särskilda normer för att kunna bedöma om en hyra är oskälig. Dessa regler varierar mellan medlemsländerna, men baseras ofta på ett genomsnitt för orten. 6 Att kunna leva på sin lön En ekonomisk politik som leder till lägre realräntor är den viktigaste åtgärden för att bostadssektorn skall få förnyad kraft. Våra förslag hänger samman finans- och penningpolitiskt. Det innebär att vi lägger förslag som både främjar en låg inflation och en låg ränta. En rad av våra förslag på skattesidan innebär också att avkastningskraven kan sänkas, vilket pressar ned räntan ytterligare. Den borgerliga regeringen hade en klar strategi vid tillträdet . Svensk ekonomi skulle långsiktigt förbättras, med lägre räntor och lägre inflation. har vi också sett ett dramatiskt fall i räntorna, och den nya inflationsnormen är etablerad kring . Denna politik byggde på att statsfinanserna långsiktigt skulle bli stabilare och kunna stå emot konjunktursvängningar. har dock den socialdemokratiska regeringen allvarligt försvagat förtroendet för svensk ekonomi . Ökade offentliga utgifter innebär ökad risk, som leder till högre räntor. Ett medlemskap i monetära unionen (EMU) är viktigt för att långsiktigt garantera en låg ränta. Regeringens oförmåga att ta konkret ställning, och beslutet att avvakta med medlemskap i , har medfört högre räntekostnader för alla de hushåll som lånat pengar till sitt boende. Det har gjort nybyggande dyrare. En skattepolitik som sätter tillväxt och individer i centrum kommer att medverka till ett högre välstånd. Vi föreslår sänkta skatter, vilket ökar svensk tillväxt. När ekonomin växer, så växer också den privata disponibla inkomsten. Sänkta skatter på inkomster leder till att människorna får behålla mer pengar efter skatt. Vår politik syftar till att allt fler svenskar skall kunna leva på sin lön. Höjningen av fastighetsskatten och taxeringsvärdena har fått absurda effekter. Det är inte ovanligt att fastighetsskatten motsvarar en till två månadshyror för en ordinär lägenhet. Det är inte heller ovanligt att en barnfamilj som bor i en vanlig villa utanför en mellanstor svensk stad betalar i fastighetsskatt av den redan beskattade inkomsten. Det är tyvärr inte heller ovanligt att människor måste sälja sina hus eftersom skatten blivit för hög. Det värsta exemplet är sannolikt ett pensionärspar som bor kustnära och som, efter kraftigt höjda taxeringsvärden och en höjd fastighetsskatt, måste lämna det hem de under hela sitt yrkesverksamma liv amorterat av på. Fastighetsskatt och förmögenhetsskatt kan sammantaget uppgå till mer än för ganska ordinära villor. Fastighetsskatten tar inte hänsyn till inkomst, förmögenhet eller försörjningsbörda. Skatten har rent konfiskatoriska inslag. En fiktiv intäkt ligger som teoretisk grund för skatten. Detta leder i vissa fall till att skattebetalare antingen måste sälja sina hus eller ta lån för att kunna betala skatten. En eventuell framtida realisationsvinst tas därmed i anspråk, en framtida vinst som självfallet är ytterst osäker. Fastställandet av taxeringsvärdet sker på ett sätt som snarare tar hänsyn till summan av marknadsvärden inom ett område än för enskilda hus i området. Följden är att taxeringsbeslutet beskriver ett taxeringsvärde i genomsnitt, men sällan eller aldrig träffar rätt för den enskilde individen. De krisårgångar som skall gå in i hel eller halv fastighetsskatt kommer att få en försämrad ekonomisk ställning. Dessa årgångar bör därför inte drabbas av höjd fastighetsskatt. Detta förslag sammanfaller med Moderata samlingspartiets syn på fastighetsskatten i stort. Förslaget är mycket betydelsefullt för att långsiktigt klara de finansiella problemen för krisårgångarna i avvaktan på en mer permanent lösning. Enligt Moderata samlingspartiets uppfattning bör fastighetsskatten slopas för alla upplåtelseformer, inom både befintligt bestånd och nyproduktion. För att bibehålla symmetrin och motverka risken för att rätten till avdrag för ränteutgifter ifrågasätts bör en beräknad schablonintäkt för egna bostäder tas upp till beskattning som kapitalinkomst. Den bör bestämmas till en väsentligt lägre nivå än vad som motsvarar dagens fastighetsskatt. I ett första steg bör fastighetsskatten sänkas till med verkan och sedan stegvis sänkas ytterligare . Markvärdet skall inte tas upp fullt ut som underlag för fastighetsskatten. Enligt vår mening bör markvärdet endast tas upp till hälften. Dessutom måste ett tak införas för att eliminera de stötande effekter som årets fastighetstaxering annars ger i vissa fall. I detta sammanhang bör också nämnas det moderata förslaget att successivt slopa fastighetsskatten. Långsiktigt måste skattesystemet inom bostadsmarknaden förändras i syfte att både åstadkomma neutralitet i beskattningen av olika upplåtelseformer och successivt minska beskattningen av boendet som helhet. Skattesystemet skall inte vara konstruerat så att det gynnar respektive missgynnar olika boendeformer. Hushållets val av bostad skall kunna ske utifrån andra grunder än vad som är mest fördelaktigt från skattesynpunkt. De boende kan då i stället välja bostad utifrån läge, bostadsmiljö, kommunikationer, servicegrad, upplåtelseform eller andra betydelsefulla hänsynstaganden. Fastighetsskatten måste successivt avvecklas av de skäl som nämnts ovan för att sänka boendekostnaderna och för att slå vakt om äganderätten. Dagens bostadsbidrag syftar i första hand till att stärka barnfamiljers möjlighet att efterfråga goda bostäder. Regelsystemet är invecklat och möjligheter skapas därigenom till såväl fusk som snedvridning av stödet.