mot · GL02Ub202 · 1997-10-06 00:00:00 — Programmens kvalitet är också mycket varierande. Vissa innehåller bara enkla beskrivningar av målsättningar och uppfyller möjligen till namnet kravet på en handlingsplan. Andra är genomarbetade med mål och medel som följs åt. Mycket vanligt är att planerna saknar tankar om hur mobbning skall förebyggas. De är snarare inriktade på akut problemhantering. av skolorna har rutiner för att hantera akuta fall av mobbning, men har engagerat eleverna i arbetet mot mobbning. Hälften av dessa har endast diskuterat mobbning med eleverna, men ej gjort dem delaktiga i det konkreta arbetet. av skolorna har inte engagerat föräldrarna i arbetet mot mobbning, har gjort det. I de flesta fall innebär detta att föräldrarna fått information om skolans arbete. Skolorna samarbetar i mycket liten grad med föreningslivet i arbetet mot mobbning. saknar sådant samarbete. Glädjande nog har av skolorna trappat upp sitt arbete mot mobbning . Det tros dels bero på högre krav i lagar och regleringar, dels på den debatt som pågått. Många kommuner tycks, enligt undersökningen, se skolpersonalens kunskapsbrist och bristande engagemang i frågan som hinder i arbetet mot mobbning. Skolorna menar att ett hinder är svårigheten att upptäcka mobbningen, ett annat att barnen inte berättar när mobbning förekommer. Det är viktigt att skolan och de vuxna som kommer i kontakt med barn och ungdomar sätter tydliga gränser för vilka beteenden som är acceptabla och visar stöd för dem som far illa. Det är centralt att alla politiker, lärare, skolledare, föräldrar och förebilder av olika slag sänder samma signal: mobbning är oacceptabelt och skall inte förekomma. Vikten av entydiga signaler kan inte överskattas. Tyvärr präglas dock skolpolitiken av en beklämmande brist på ledarskap just vad gäller hanteringen av mobbning och våld i skolan. Skolministern säger sig dela oron över mobbningen, men saknar kraft att visa vägen. De åtgärder som skolministern aviserade av socialdemokratiskt regerande då ingenting hänt verkar snarare syfta till att förtydliga de regler som redan gäller än till att genomföra nya åtgärder mot mobbningen. Lokala politiker kan stundom resonera som vore mobbning ett allvarligt problem i allmänhet, men inte just inom det egna området. Siffrorna från undersökning, som redovisades ovan, är helt enkelt inte acceptabla. De visar att politikerna misslyckats med att se till att arbetet mot mobbning bedrivs engagerat över hela landet. Det borde vara en högprioriterad uppgift för skolministern och landets kommunalpolitiker att se till att bristerna som åskådliggörs i BO:s undersökning undanröjs. Ett resultat av bristande lokalt och nationellt politiskt ledarskap blir att enskilda skolor och lärare tvingas till svåra och ibland kontroversiella principiella avgöranden, som t.ex. om våld skall polisanmälas, när politiker på riks- och lokalnivå duckar för sitt ansvar. Det är en politisk uppgift att lägga fast ramarna för skolans verksamhet. Inte minst när det gäller principiellt svåra och kanske kontroversiella frågor är det viktigt att politikerna tar ansvar för besluten. Det är föräldrarna som bär det yttersta ansvaret för sina barns väl. Det ansvaret varken går eller skall skjutas över på skolan. Aktiva och intresserade föräldrar är grundläggande för en väl fungerande skola. Föräldrarna måste vara uppmärksamma på hur barnen och deras kamrater mår, engagera sig i deras vardag och skolgång. Ju mer föräldrarna engageras i arbetet mot mobbning, ju mer de kan om problemen, desto lättare kan de tyda tecknen på att någonting inte står rätt till, slå larm och ge barnen stöd. Många föräldrar upplever att skolan inte gör tillräckligt för att komma tillrätta med problemen. Mobbning kan i vissa fall tillåtas fortgå utan att tillräckliga insatser sätts in. Om inte verkningsfulla åtgärder vidtas kan utsatta barns situation förvärras. Inte alla åtgärder upplevs heller som rättvisa, som t.ex. när den elev som mobbas får byta klass eller skola. Åtgärderna mot mobbning får inte väljas för att de är lätta, utan för att de är rätta. Det är ofta föräldrarna som först märker att något är fel i barnets skolsituation. De bär också det yttersta ansvaret för barnens fostran. Skolan måste dock ha beredskap att agera snabbt när någon slår larm. På många skolor finns speciella arbetsgrupper, med uppgift att ta tag i konkreta fall. Dessa behöver ibland kunna få stöd och experthjälp. I fanns tidigare en mobbningskonsulent, en expert med uppgift att hjälpa till vid svåra fall. Även om tecken på att något är fel ofta finns i en grupp, kan det vara svårt att se igenom fasaden. Den som drabbas kanske inte vill säga som det är, av rädsla för att anklagas vara en svikare. kan svaret från stökiga elever bli att bråket som upptäckts bara är på skoj. Många lärare är frustrerade över hur svårt det kan vara att upptäcka och komma tillrätta med mobbning och utfrysning, något jag har full förståelse för. En förutsättning för att skolans personal skall kunna upptäcka missförhållanden tidigt och kunna agera ändamålsenligt mot mobbning är goda kunskaper. I Lärarnas Riksförbunds undersökning menade av de lärare som svarade att de ville utveckla sin kompetens i arbetet med barn på det elevsociala området. har uppgett till BO att rektorerna inte har tillräcklig kunskap om hur arbetet mot mobbning skall gå till i konkreta fall. Detsamma gäller för det förebyggande arbetet. Det krävs att man satsar på skolpersonalen, erbjuder utbildning och stöd. Lärarrollen måste stärkas. Till exempel måste det från politiskt håll klargöras vilka möjligheter skolan har att gripa in mot bråkiga elever. Det krävs också att signalen sänds att mobbningsproblem i en klass inte är den berörda lärarens fel, utan är något som kan komma i vilken klass som helst. Jag skriver medvetet skolans personal, eftersom fler grupper än lärare och skolledning är viktiga i sammanhanget. De som arbetar i skolbespisning, med lokalvård och fritidsverksamhet har viktiga roller att spela för att skolan tidigt skall kunna uppmärksamma de grupper i vilka relationerna inte fungerar. Ofta upphör bråk och trakasserier när rektor eller lärare kommer i närheten. Men lokalvårdare, vaktmästare och bespisningspersonal finns ständigt i barnens närhet och kan göra värdefulla insatser för att skolan skall kunna gripa in . Det gäller att bygga väl fungerande nätverk, men också att ge skolans personal den utbildning och de stöd den behöver för att kunna upptäcka mobbning och agera rätt för att stoppa den. Många lärare är frustrerade över att det stödet inte finns . Redan i lärarutbildningen bör mobbning behandlas utförligt. Kunskap om hur mobbning upptäcks och bemöts ingår i alldeles för liten grad i lärarutbildningen . Ämnet ingår enligt min mening inte heller i tillräcklig grad i fortbildningen. Detta är sannolikt ett skäl att många lärare tycker det är svårt att upptäcka mobbning. påpekar att lärarstuderande ger låga värden i utvärderingarna för utbildningens kvalitet beträffande bl.a. mobbning. Få om någon lärarhögskola har ett mål för utbildning i mobbningsfrågor angivet i sin utbildningsplan. BO menar att det heller inte har någon framträdande plats i skolornas kursplaner. 5 Åtgärder för att stoppa mobbningen Det kanske viktigaste är att alla lärare, rektorer, ungdomsledare, förtroendevalda och föräldrar tar ett personligt ansvar i vardagen. Signalen måste vara entydig mobbning skall inte förekomma. En förutsättning för att vi skall komma tillrätta med problemen är en öppen diskussion. Mobbning är ofta förknippat med starka skuldkänslor. Den som drabbas tar på sig skulden för att övergreppen sker. Skolor kan känna skam för att de pekas ut som platser där mobbning äger rum. Föräldrar kan få tillbaka minnen av hur de själva for illa i skolan. Allt detta bidrar till att det talas alltför tyst om problemen . Det behövs större öppenhet i den offentliga debatten, men också i politikers och skolors attityd till problemen. Alla måste tydligt stå på de utsattas sida. Skollagen ställer tydliga krav på skolans arbete att förebygga och stoppa mobbning. Trots detta finns brister ute på skolorna. Arbetsmiljölagen är också den tydlig i detta avseende, men efterlevs inte fullt ut. Skollagens och arbetsmiljölagens intentioner måste ovillkorligen uppfyllas. I första hand måste innebörden i de båda lagarna förtydligas för skolan. Skolledningarna har inte sällan bristande kännedom om de lagar som gäller för arbetet mot mobbning. Det måste tillses att lagarna efterlevs i skolan. En av de frågor där det politiska ledarskapet varit bristfälligt är synen på polisanmälan av våld i skolan. Alltför ofta försöker skolan hantera våld internt, men det sänder fel signaler. Enskilda skolor och lärare skall inte tvingas till svåra och ibland kontroversiella principiella avgöranden, som t.ex. om våld skall polisanmälas. Skolorna hamnar då i en mycket svår situation. Rektorer vet att om de gör en polisanmälan riktas mediernas ljus på skolan och man riskerar kritik. Å andra sidan vet man också att om man inte gör en polisanmälan kan man kritiseras för undfallenhet. Naturligtvis finns gränsdragningar att göra. Poängen är att det är orimligt att vi politiker duckar och överlåter svåra principiella avgöranden till enskilda lärare och rektorer. Det är ett politiskt ansvar att lägga fast grundläggande regler för skolans verksamhet. Skolan har enligt socialtjänstlagen anmälningsplikt till socialnämnden om ett barn far illa i hemmet. Skolan har dock inte anmälningsplikt till polisen om barnet far illa och utsätts för våld i skolan. Det får inte finnas skilda rättssystem i samhället. Misshandel och olaga hot är just misshandel och olaga hot också när det äger rum i skolan. Våld skall alltid polisanmälas. Detta bör ske genom en ändring av skollagen, men i avvaktan på en lagändring kan kommuner gå före och i skolplanen ge uttryck för denna inriktning. Skolorna bör åläggas att polisanmäla rena våldshandlingar. Mobbning i form av våld ska polisanmälas, alltid! sa ett barn i BO:s undersökning. Skolplanerna i kommunerna måste förbättras kvalitativt och kvantitativt vad gäller skolans arbete mot mobbning. Det är en politisk uppgift att lägga fast principerna för skolans arbete mot våld och mobbning. Det finns stor variation i skolornas arbete mot mobbning, också inom enskilda kommuner. Skolplanerna måste lägga fast ett golv, en hög lägstanivå, i det förebyggande och akuta arbetet mot mobbning. De bör också innehålla mål för fortbildning av skolans personal i dessa frågor, direktiv för kontakter med polis och andra myndigheter, samt krav på uppföljning av arbetet. Skolornas handlingsplaner är också de mycket varierande i kvalitet. Dessutom saknar anmärkningsvärt nog vissa skolor fortfarande handlingsplaner, trots att de är ålagda att ha sådana. Den senaste siffran jag har tillgång till visar att så många som av landets skolor ännu saknar handlingsplan. Detta är oacceptabelt. Kvaliteten i planerna bör förbättras. Det räcker inte med att ha en plan, den måste vara verkningsfull också. En del av de planer jag tagit del av är en halv sida långa och ger mycket liten vägledning för hur arbetet med att förebygga och stoppa mobbning skall gå till. De uppfyller möjligen till namnet kravet på att varje skola skall ha en plan. Om de är genomtänkta och verkningsfulla är en annan sak. Genom att lära av de goda exemplen kan skolornas planer förbättras. Inte minst de förebyggande åtgärderna måste förbättras, menar BO som vill skriva in i skollagen att rektorn är skyldig att ta fram en arbetsplan, för att på det sättet skapa en nationell lägstanivå i arbetet mot mobbning. Varje skola bör i förväg ha tänkt igenom hur man skall agera när mobbning förekommer. Skolan måste kunna lösa enskilda fall och stöda dem som drabbas. Skolan måste också veta hur den skall agera för att förhindra att mobbning uppkommer. Hela skolans personal måste engageras i arbetet med att förebygga, upptäcka och stoppa mobbning. Ofta upphör bråk och trakasserier när rektor eller lärare kommer i närheten. Men lokalvårdare, vaktmästare och skolmåltidspersonal finns ständigt i barnens närhet och kan göra värdefulla insatser för att skolan skall kunna gripa in . Det gäller att bygga väl fungerande nätverk, men också att ge skolans personal den utbildning och de stöd den behöver för att kunna upptäcka mobbning och agera rätt för att stoppa den. Föräldrar och skolelever måste själva engageras i betydligt högre grad . Eleverna är de som tidigast ser att en kamrat far illa. Skolan måste ha beredskap att agera snabbt när en förälder eller en elev slår larm. Kontakterna mellan skolan och fritidsverksamhet och idrottsföreningar måste byggas ut. Det måste finnas en konsekvent linje mot mobbning överallt i barnens vardag. Förekomsten av mobbning måste löpande undersökas av landets kommuner och skolor. Om man inte vet hur vanligt mobbning är och hur den tar sig uttryck, är det omöjligt både att bemöta den på rätt sätt och att utvärdera vilka resultat insatserna ger. Men inte bara förekomsten av mobbning bör mätas. Det är lika viktigt att det löpande utvärderas om skolans insatser mot mobbning verkligen ger resultat och om den förda politiken är effektiv. Det gäller både att begränsa omfattningen av mobbning och att se till att den inte förgrovas. Antalet mobbade ungdomar har verkat vara tämligen . Om nya mätningar visar att siffran förblir bör detta leda till förnyade politiska ansträngningar. Utvärderingar och uppföljningar bör intensifieras. vill ge ytterligare sanktionsmöjligheter mot kommuner som inte efterföljer verkets utslag. BO vill också att inte bara skall kunna bedöma om skolans åtgärder mot mobbning i enskilda fall varit lagliga, utan också lämpliga. Regeringen bör utreda möjligheten till detta. Ett fritt val av skola innebär att elever har möjlighet att söka den skola som har en studieprofil som passar just honom eller henne. Det ger också unga människor möjlighet att söka sig till skolor med en attraktiv utbildningsmiljö. Därtill kommer att skolpengen gör det möjligt för mindre skolor att överleva. Elevernas rätt att välja skola skapar ett än större incitament för skolorna att arbeta effektivt mot mobbningen. Vilken elev väljer att söka till en skola som inte engagerat arbetar för att minska mobbningen? För skolornas del skulle det fria valet innebära att man skulle kunna profilera sig genom en god studiemiljö och ett engagemang mot mobbning. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att tillse att skollagens intentioner gällande arbete mot mobbning följs, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att tillse att arbetsmiljölagens intentioner gällande arbete mot mobbning följs, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om införande av anmälningsplikt för våld i skolan, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att de kommunala skolplanerna förbättras kvalitativt och kvantitativt vad gäller skolans arbete mot mobbning, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utvecklingen av innehållet i skolornas arbetsprogram mot mobbning, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om betydelsen av nätverksbyggande på skolorna samt att all skolpersonal erbjuds utbildning om hur mobbning upptäcks och hindras, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att förekomsten av mobbning och skolans insatser mot mobbning löpande mäts och värderas, att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rätten till fritt val av skola och dess betydelse för att skapa goda studiemiljöer.