mot · GL02Fi217 · 1997-10-06 00:00:00 — Sparande och ett spritt ägande Det privata hushållssparandet är av stor betydelse såväl för individen som för ett dynamiskt näringsliv. Det finns åtminstone två skäl för medborgarna att fortsätta att spara i minst samma omfattning som . Dels är skuldsättningen fortfarande hög hos många hushåll, vilket gör dem känsliga för höjda räntor, dels finns det tydliga tecken på att statens trygghetssystem inte kan leva upp till löftena att förse medborgarna med ett fullgott försäkrings- och pensionssystem. Möjligheten att spara en del av sin inkomst i ett eget privat sparande blir med andra ord en av grundpelarna i ett flexibelt och väl fungerande trygghetssystem. I takt med att de offentliga försäkringssystemen vittrar sönder eller anpassas till nivåer som kan liknas vid grundtrygghet ökar kraven på möjligheter för medborgarna att kunna spara till en stor del av sin egen trygghet, kompetensutveckling, boende och ålderdom. Den globaliserade ekonomin medför att de svenska hushållens sparande inte har samma betydelse för näringslivets utbyggnad som . För de mindre och medelstora företagen är emellertid det inhemska sparandet av stor betydelse. Det gäller framför allt vid nystartande och i ett tidigt uppbyggnadsskede. Här sker finansieringen ofta genom egna kapitalinsatser i form av belåning av eget hem, användning av egna sparmedel etc. Ofta ingår också familj, släkt och vänner bland finansiärerna. En mer flexibel arbetsmarknad som bland annat innebär återkommande perioder av vidareutbildning förutsätter ett ökat privat sparande. Hushållens sparande ökade till en nivå som närmade sig den som är gängse i andra demokratiska industriländer. Denna sunda utveckling borde stimuleras. Det är därför oroande att hushållssparandet åter minskar. Syftet med den moderata sparpolitiken är att skapa ett generellt gott klimat för privat sparande, med regler och skatter som är internationellt konkurrenskraftiga och stabila över tiden. Att staten uppmuntrar och underlättar enskild förmögenhetsbildning skall också ses som ett led i en politik syftande till att ge hushållen möjligheter att återta en del av det ansvar för den framtida tryggheten som missköts av det allmänna. Bland de åtgärder vi föreslår för att skapa ett generellt gott klimat för sparande märks avskaffandet av dubbelbeskattningen, en avveckling av förmögenhetsskatten samt en minskning av fastighetsskatten som på skall avskaffas. Vi vill dessutom återgå till de regler för sparande i aktier och andra värdepapper som gällde 1994. I denna motion föreslås att hos regeringen begär utredning och förslag om nya spar- och försäkringslösningar, bl.a. startsparande för ungdomar. Vi vill också underlätta anställdas möjligheter till vinstandelar eller aktieägande i det egna företaget. 2.1 Det enskilda ägandet Hur de än mödade sig och strävade, kunde de aldrig förkovra sig här i Korpamoen. -- -- -- Han för sin del ledsnade på att sträva om han inte längre såg någonting att sträva fram emot. Han kunde inte arbeta med någon lust, om han inte trodde att han hjälpte sig och de sina till en bättre lott. Och alla människor ville väl ha något att sträva fram emot, åtminstone så länge de var unga, som hon och han ännu var. Vad skulle de annars leva för? Strävan efter att förkovra sig och förbättra tillvaron för sig själv och de sina är och har alltid varit en mäktig drivkraft. Ett samhälle som inte ger sina medborgare möjligheter att förkovra sig genom eget arbete, företagsamhet, sparande och investeringar stagnerar och stöter slutligen bort de människor och det kapital som utgör förutsättningen för utveckling och välstånd. Likt och i söker de sig bort. Oupplösligt förknippat med denna drivkraft är det egna ägandet av kapital och egendom. Skyddet för äganderätten är en förutsättning för att människor skall vilja investera och våga ta de risker som alltid är förknippade med företagande samt teknisk och ekonomisk utveckling. Den enskilda äganderätten är basen för den ekonomiska tillväxt som i sin tur är en förutsättning för välstånd, såväl den enskildes som samhällets. Det egna ägandet och möjligheterna till ett privat sparande ger en trygghet som inte kan ersättas av aldrig så heltäckande, politiskt beslutade och offentligt finansierade välfärdssystem. Möjligheterna att bestämma över och kontrollera sin egen ekonomi utgör en fast grund för individens frihet och trygghet. Sparandet och ägandet av sparandet är av central betydelse för kapitalbildningen. Det är ur sparandet investeringsmedlen tas. "Sparsamheten är den omedelbara orsaken till tillväxten i kapital", sade redan . Den statliga produktivitetsutredningen (SOU 1991:82) anslöt sig till detta synsätt och framhöll kapitalbildningen som central för produktivitetsutvecklingen. I en internationell ekonomi är det summan av det inhemska sparandet och utländska placeringar i som är det viktiga. Enskilt ägande är jämte fri konkurrens grundläggande inslag i marknadsekonomin, som obestridligen är det mest effektiva systemet för ianspråkstagande av resurser och fördelning av nyttigheter. Marknadsekonomin bygger på decentraliserat och individuellt beslutsfattande. Det kräver den handlingsfrihet och självständighet som enbart personligt ägande medger. Den enskilda äganderätten är därför en förutsättning för dynamiken i det ekonomiska livet. Enskilt ägande och marknadsekonomi är framför allt nödvändiga förutsättningar för demokratin. De garanterar visserligen inte demokrati, men ingenstans där de har avskaffats har en fungerande demokrati kunnat fortleva. Från historien vet vi att det var i de länder där äganderätten respekterades som den ekonomiska och demokratiska utvecklingen kunde skjuta fart. 2.2 Från fattigdom till rikedom I det utpräglade jordbrukssamhället baserades ägandet och därmed den ekonomiska och politiska makten på innehavet av brukbar mark. Det var en statisk ekonomi, byggd på självhushållning, där den ene kunde förmera sin rikedom endast på den andres bekostnad. Med köpenskap och handel följde en växande penningekonomi. Successivt växte fungerande bank- och finansinstitut fram vilka möjliggjorde nya finansieringsformer och riskspridning. Därmed lades också en grund för möjligheterna att utnyttja tekniska framsteg för investeringar i produktion och reala tillgångar. Ekonomisk tillväxt i modern mening blev möjlig. Hushållens inkomster och köpkraft började stiga. Genom att skråväsendet och andra former av monopol avskaffades och näringsfrihet infördes kunde entreprenörer och företag utvecklas. De möjligheter som den tekniska utvecklingen gav kunde utnyttjas. Enskilda personer kunde på eget initiativ och av egen kraft starta och driva företag. Finansieringen av investeringar kunde ske med olika grader av risktagande i olika lagreglerade företagsformer eller juridiska personer såsom aktiebolag, handelsbolag och ekonomiska föreningar. Framför allt gjorde aktiebolagsformen det möjligt att till företagen attrahera riskkapital från utomstående intressenter via det växande bank- och finansväsendet. Såväl vinster som förluster kunde spridas över en vidare krets intressenter. Marknadsekonomin började utvecklas. En absolut förutsättning för denna utveckling har varit och är den enskildes möjligheter att genom sparande och kapitalförvaltning ackumulera kapital för eget företagande och investeringar eller för att satsa i andras företagande. För detta krävdes ett skydd för äganderätten. Så inleddes den exceptionellt dynamiska period under vilken världens demokratier utvecklade sina ekonomier och deras medborgare skapade välstånd och välfärd, frihet och trygghet. På detta sätt lades också i grunden för den enastående 100-åriga period av välståndsutveckling som inleddes och kulminerade under de två decennierna närmast efter . BNP-utveckling (priser) 3 Från tillväxt till omfördelning Ses tillväxt i ett kortare perspektiv blir bilden betydligt mindre upplyftande. Från att ha tillhört toppskiktet i tillväxtligan började att tappa mark mot sina konkurrenter i och övriga . De hundra åren av tillväxt övergick av omfördelningspolitik. Orsaken till detta ras i tillväxten kan sammanfattas i tre intimt hopkopplade begrepp: strukturella problem, kostnadskris och finanskris. De strukturella problemen bottnar i en för liten konkurrensutsatt sektor, en för stor offentlig sektor och en av den offentliga sektorn undanträngd och för liten privat tjänstesektor. Kostnadskrisen berodde på bristande förmåga till anpassning efter nya internationella förutsättningar. Genom en övertro på politisk ingenjörskonst försökte man i stället att genom s.k. överbryggningspolitik avskärma från omvärldsfaktorer, såsom tillkomsten av nya framgångsrika industriländer och oljekriserna. När detta misslyckades och lönekostnaderna rusade i väg jämfört med omvärlden tillgreps devalveringar. Dessa ledde i sin tur till en fortsatt inflations- och lönespiral som snabbt gröpte ur näringslivets konkurrenskraft utan att ge några reallöneökningar. blev allt fattigare. Finanskrisen i spåren på den skenande inflations- och spekulationsekonomin är den tredje viktiga faktorn i förklaringen av ekonomiska kris. Överhettningen av ekonomin i kombination med dålig samordning av avregleringarna skapade en grogrund för en snabb stegring av fastighetspriserna och stor upplåning mot klena säkerheter. Genom politisk kortsiktighet lyckades man under den långa högkonjunkturen urholka förtroendet för den svenska ekonomin istället för att skörda frukterna av en osedvanligt långvarig högkonjunktur. Investeringskvoten minskade kraftigt . Svenska folket blev ännu fattigare. Socialismens huvudtanke är att begränsa för att slutligen avskaffa det privata ägandet av produktionsmedlen. Dessa skall i stället överföras i det allmännas ägo, och deras handhavande därmed läggas under den offentliga maktens kontroll. I har Socialdemokraterna tillämpat en annan strategi för att uppnå liknande resultat. I stället för att låta staten socialisera produktionen har i produktionsresultatet och den enskildes ekonomi lagts under offentlig kontroll, huvudsakligen via ett nästintill konfiskatoriskt skattesystem och ett omfattande statligt socialförsäkringssystem, men också via detaljstyrande statliga regleringar. har inflytandet för de organisationer som inräknas i den socialdemokratiska sfären successivt stärkts och de har tilldelats en halvofficiell ställning. Politiken inriktades på att, utöver inkomster, socialisera sparande, kapitalbildning och investeringar. I detta syfte fördes en lågräntepolitik med hjälp av valutakontroll och kreditmarknadsreglering. Skattefria avsättningar till investeringsfonder medgav billig finansiering så länge företagen återinvesterade i den egna verksamheten eller inriktade sina investeringar på för det allmänna angelägna objekt. Vad som var angeläget avgjordes av eller i korporativa former. Den hårda skattebelastningen i allmänhet och de höga kapitalskatterna i synnerhet gör det naturligtvis mycket svårt att bygga upp och vidmakthålla ett enskilt ägande och skapa sig en trygghet genom privat sparande. Alltmer av sparandet och kapitalbildningen har kollektiviserats. Den statliga och fackliga kontrollen av företagen och löntagarna har successivt stärkts. har ekonomin fungerat allt sämre, på grund av stora strukturfel. Den klena tillväxten men också den stela lönebildningen och de små möjligheterna att påverka den egna lönen har inneburit att det för många inte lönar sig att arbeta eller att genom extra arbete söka förbättra sin ekonomi. Än värre är att incitamenten för den enskilde medborgaren att öka sin kompetens eller ta på sig ökat ansvar kraftigt har reducerats. Att lön är ersättning för en arbetsinsats låter som en självklarhet. I är dock kopplingen mellan lön och arbetsinsats klen. Detta beror på flera faktorer, däribland det ovan berörda skattesystemet och konstruktionen av de sociala skyddsnäten. Tillsammans har detta inneburit att många heltidsarbetande efter skatt har en lägre levnadstandard än de hade kunnat hålla om de levt på socialförsäkringar och/eller socialbidrag. I jämförelse med omvärlden har blivit ett höglöneland för lågutbildade och ett låglöneland för högutbildade. Med den framväxande globaliseringen, ökad rörlighet och fria kapitalflöden kommer det inte att vara möjligt länge till för att ha civilingenjörer som har avsevärt lägre köpkraft än sina tyska kolleger. Den kraftiga utbyggnaden av de kollektiva skyddsnäten och den ständiga fokuseringen på omfördelning har medfört att många enskilda hushåll dragit slutsatsen att de inte själva behöver spara för framtida behov eller för att ha en buffert för oförutsedda händelser. Ett eget sparande kan tvärtom i många fall leda till väsentligt sämre förmåner från det allmänna än eljest. De kollektiva försäkringssystemen och socialpolitikens utformning har därmed bidragit till att hushållens sparande i trendmässigt varit lägre än i jämförbara länder. Detta bekräftas i rapporten på hushållens sparande. Där konstateras det att enligt fyra av fem ekonometriska studier som gjorts på svenska data har ATP minskat hushållens sparande. Resultaten från dessa studier är att sparkvoten skulle ha varit mellan , om pensionssystemet inte ändrats och ATP således aldrig införts. 3.3 De ofödda företagen I jämförelse med andra har en mycket stor offentlig sektor och en förhållandevis liten privat sektor som domineras av ett antal storföretag. har ett jämförelsevis stort antal globala storföretag, huvudsakligen grundade . De globalt verksamma storföretagen utgör en omistlig bas för den svenska industrins utveckling och för vår ekonomiska stabilitet. De blir emellertid allt mindre beroende av den svenska marknaden och svenska förhållanden. Produktionen förläggs så nära marknaden som möjligt och finansieringen sker på de internationella kapitalmarknaderna. Hur mycket av dessa företags framtida investeringar och nyanställningar som hamnar i avgörs av hur bra klimat för företag och företagare vi har jämfört med andra länder. Koncentrationen till stora företag framstår än tydligare vid en koncernkorrigering av sysselsättningsstatistiken. Sysselsättningen i det privata näringslivet per storleksklass 1993 (procent och koncernkorrigerat) Källa: (1995, sid 40) Lägger man gränsen för storföretag vid 200 anställda, arbetar ungefär sysselsatta i stora företag. Inom industrin är storföretagens dominans än tydligare. av de industrisysselsatta arbetar i koncerner med minst 500 anställda och i koncerner med minst 200 anställda. av de industrianställda fanns 1994 i koncerner med minst 2 000 anställda. har egenföretagandet minskat dramatiskt. Egenföretagarnas andel av sysselsättningen i , 1950-1995 Källa: , nationalräkenskaperna Nästan hela nedgången i egenföretagandet ägde rum mellan slutet av och . har haft den lägsta andelen egenföretagande utanför jordbruket av samtliga . Denna utveckling innebär risk för svag innovationskraft och vikande investeringar. Det visar sig bland annat i att, som vårt beroende av de största företagen har ökat har den totala svenska industriproduktionen halkat efter jämförbara länder . Det svaga nyföretagandet i industrisektorn har inte heller kompenserats av en tillräckligt kraftig tillväxt inom den framväxande kunskaps- och tjänstesektorn. Anledningen till detta är att betydande delar av tjänstesektorn, framförallt tjänster till hushållen, har skyddats av omfattande offentliga produktionsmonopol. Härigenom har marknadsutrymmet för tjänstekonsumtion begränsats. kan konstateras att soliditeten är lägre i de mindre företagen än i de större vilket negativt påverkar de mindre företagens finansierings- och kreditmöjligheter. Till den dåliga miljön för mindre företag bidrar otvivelaktigt också de ökande kommunala ambitionerna att i bolagsform bedriva affärsverksamhet. Den utpräglade koncentrationen till stora företag och institutionellt ägande är resultatet av en medveten politik präglad av planhushållningsambitioner. När Socialdemokraterna utpekar det privata sparandet som ett hot mot tillväxten och välfärden, finns det anledning att närmare granska grunderna för den socialdemokratiska politiken. Den likformiga lönestruktur på hela arbetsmarknaden som utgör kärnan i arbetarrörelsens utjämningsideologi har lett till en utslagning av företag som inte har kunnat betala de centralt överenskomna lönerna. har lönsamma företag förhindrats att låta medarbetarna få del av goda vinster i form av lokala löneökningar och/eller delägarskap. Problemet beskrivs som att det i de lönsamma företagen på grund av den solidariska lönepolitiken har uppstått s.k. övervinster, betraktade som "en löntagarnas present till företagen". Sådana "övervinster" uppfattas som anstötliga och ett störande inslag i politiken. En metod för att eliminera dessa störande inslag har varit och är att genom olika former av kollektiv kapitalbildning dra in vinstmedlen till av staten och/eller de fackliga organisationerna kontrollerade fonder. Löntagarfonderna som infördes är det tydligaste och mest kända exemplet på denna form av kollektiv kapitalbildning. AP-fonderna är ett annat exempel på hur sparande har undandragits den enskildes inflytande och kontroll genom att, i detta fallet, lönemedel indragits till statligt kontrollerade fonder, varifrån de huvudsakligen använts för att finansiera det kommunala bostadsbyggandet. Efter hand har AP-fondernas möjligheter att placera i aktier utvidgats. Fondernas uppgift i pensionssystemet är emellertid endast att utjämna kostnadsbelastningen mellan år med låga respektive höga pensionsutbetalningar. Inbetalade avgifter har i allt väsentligt använts för direkta utbetalningar till ATP-berättigade medborgare. Något pensionssparande i egentlig mening har inte skett. Fondsocialismen har efter hand försetts med nya skott. infördes t.ex. ett statligt förvaltningsbolag i syfte att äga och förvalta aktier i ett antal stora företag. Regionala riskkapitalbolag inrättades i syfte att köpa andelar i småföretag. Dessutom återkommer socialdemokraterna ständigt med förslag och beslut om utvidgade möjligheter för AP-fonden att placera i svenska aktier. En ytterligare negativ effekt för medarbetarna i de framgångsrika svenska exportföretagen är att arbetarrörelsen på grund av den solidariska lönepolitiken konsekvent motarbetat direkt löntagarägande i form av aktier i det egna företaget. Denna strävan att hålla medarbetarna utestängda från delägarskap i företagen har kostat medarbetarna många i utebliven värdeökning. 3.6 Ägandet av det privata näringslivet Det är inte bara sysselsättningsstrukturen som är snedvriden i . Ägandet har varit och är mycket koncentrerat vilket har lett till ett kraftigt ökat institutionellt och utländskt ägande av svenska aktier på bekostnad av hushållens ägande. Det är i sig inte något negativt med utländskt ägande snarare tvärtom. Det som oroar är när ökningen delvis sker på grund av att svenskt folkligt aktieägande missgynnas. 1950 var hushållens direktägande på den svenska börsen . Denna andel har stadigt sjunkit och är nere . Nedan redovisas ägarandelarna i procent på den svenska aktiebörsen för åren 19921996. Ägandet på svenska börsen 19921996. (febr.) (febr.) (dec.) (dec.) (dec.) (dec.) (exkl. fonder) Ett annat problem när det folkliga direkta aktieägandet stadigt minskar är att ett litet antal professionella investerare och förvaltare får stor makt. Den medvetna diskrimineringen av direkt personligt aktieägande har satt sina tydliga spår. Allt fler väljer att spara i aktier via aktiesparfonder eller andra indirekta sparformer. Globaliseringen av världsekonomin är en omvärldsfaktor som än snabbare förändrar ägandet i de globala storbolag vi ofta kallar för svenska. Bara en snabb blick på ägarförhållandena i de 20 största aktiebolagen på visar med stor tydlighet att bilden är betydligt mer sammansatt och svåröverskådlig . Utländskt ägande (%) Svenskt ägande (%) Källa: Ägarna och makten i 1997, och I ovanstående tabell redovisas andelen utländskt respektive svenskt ägande (%) samt andelen institutioner respektive övriga ägare (%) i respektive bolag. Det finns dock ett stort intresse från svenska folkets sida till direktägande i svenska företag. Inte minst de lyckade privatiseringarna av AssiDomän och där flera hundra tusen svenskar blev aktieägare visar på ett utbrett intresse. Skapandet av ett folkligt aktieägande kräver rätt förutsättningar. Allmänheten måste få möjlighet att köpa aktier i de statliga företag som säljs. Detta kräver också att svenska medborgares ägande av aktier i svenska företag inte missgynnas så som sker . Socialdemokraterna är olyckligtvis på väg att ytterligare snedvrida förutsättningarna för ett folkligt ägande av aktier i svenska företag genom att skattemässigt missgynna småsparare. Reporter: Hur kan det vara rättvist att den som äger väldigt mycket aktier i ett företag, den slipper förmögenhetsskatt, medan den som äger lite tvingas betala? ((), skatteminister: kapital förmögenhetsbeskattas inte men spekulationskapital förmögenhetsbeskattas. (SVT Rapport 970910) I klartext innebär detta att regeringen säger att småspararnas medel är mindre värda. Att beteckna småspararnas placeringar som något annat än arbetande kapital och beskatta det högre än mycket rika personers ägarkapital är inte bara stötande utan också skadligt och leder till ett minskat folkligt aktieägande. 4.1 Enskild och offentlig kapitalbildning Sambandet mellan en nations sparande och dess förmåga att skapa välstånd är tydligt. Alltsedan regeringsförklaringen har Socialdemokraterna utnämnt sparandet till ett hot mot välfärden och sysselsättningen. Att denna kritik ensidigt har avsett det privata sparandet framgår med stor tydlighet när regeringen nu i finansplanen anger att målet för budgetpolitiken efter 1998 bör vara att etablera ett permanent överskott i den offentliga sektorns finansiella sparande. Ett sådant överskott sägs vara väsentligt för att kunna finansiera framtida investeringar och undvika omfattande bytesbalansunderskott. Ett ökat sparande är förvisso önskvärt för såväl framtida investeringar som för undvikande av underskott i bytesbalansen. Det finns däremot inga bärande motiv för att detta sparande skall vara offentligt. Tvärtom har ett ökat privat sparande gynsammare effekter. Risken är snarare stor att regeringens ambitioner blir kontraproduktiva. För att uppnå målet om ett permanent ökat offentligt sparande kommer ett alltför högt skattetryck att vidmakthållas, vilket innebär en permanent indragning av köpkraft och därmed risk för fortsatt låg tillväxt jämfört med våra konkurrentländer. Vi har i annat sammanhang föreslagit att målet för budgetpolitiken skall vara att uppnå balans i de offentliga finanserna över en konjunkturcykel. Ett sådant mål utgör ett effektivare instrument för att utjämna konjunktursvängningar utan skadliga effekter på kapitalbildning och investeringar. Det totala finansiella sparandet är lika med bytesbalansens saldo. Det kan delas upp i offentligt sparande och privat sparande. Socialdemokraterna byggde medvetet upp ett stort offentligt sparande genom överuttaxering av skatter. Detta offentliga sparande användes sedan för investeringar i miljonprogrammets mycket omfattande bostadsbyggande. Med den förda högskattepolitiken trängde man också effektivt undan det privata sparandet. ökade det offentliga sparandet åter som en följd av högkonjunkturen och ökade skatteinkomster. var det offentliga sparandet däremot länge starkt negativt på grund av lågkonjunkturen, räntor på utlandslån och minskade skatteinkomster. Det privata finansiella sparandet kan delas upp i företagssparande och hushållssparande. Som framgår av diagrammet nedan låg hushållens sparande på en låg nivå, för att sjunka till att bli klart negativt . Först har det privata sparandet nått upp till internationellt godtagbara nivåer, men har åter en nedgång inletts. Diagrammet visar också hur den politiska kontrollen över sparandet ökar under socialdemokratiska regeringar, medan den minskar under borgerliga regeringar.