frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Förundersökning inleds av polismyndighet eller åklagare (3 §). har inledande av förundersökning kunnat ske formlöst. Det föreslås emellertid i proposition 1994/95:23 om ett effektivare brottmålsförfarande att det i 23 kap. 3 § RB skall föreskrivas att förundersökning skall inledas genom ett formligt beslut av någon som är behörig att inleda den aktuella förundersökningen. Under förundersökningen skall utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot honom samt målet så beredas att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen (2 §). Under det utredningsarbete som bedrivs inom ramen för en förundersökning får straffprocessuella tvångsmedel tillgripas om vissa förutsättningar är uppfyllda. I fråga om användande av tvångsmedel under förundersökningen görs i 23 kap. 16 § RB en hänvisning till vad som föreskrivs i 2428 kap. RB. Bestämmelserna i 24 kap. (RB) är disponerade så att först behandlas förutsättningarna för häktning (15 §§). Förfarandet vid rätten när åklagaren inger en häktningsframställning till denna avseende en anhållen person regleras i 1216 §§. I 17 § första stycket behandlas det fallet att det är fråga om att häkta någon som inte är anhållen. Under förutsättning att åtal är väckt har rätten i ett sådant fall möjlighet att självmant ta upp frågan om häktning. Någon särskild föreskrift om sättet för väckande av fråga om häktning av den som inte är anhållen finns inte. Sedan en häktningsfråga har väckts skall häktningsförhandling äga rum. Väcks frågan vid en huvudförhandling ingår häktningsförhandlingen i denna (m.fl. , Del 2, s. 24:53). I 24 kap. 18 § sägs att rätten, när den beslutar om häktning, skall sätta ut den tid inom vilken åtal skall väckas, om åtal inte redan har väckts. Tiden får därvid inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Har åtal redan väckts skall huvudförhandling enligt huvudregeln i 45 kap. 14 § RB hållas inom från den dag då åtal väcktes. Har den tilltalade häktats efter åtalet skall tiden enligt samma paragraf räknas för hans häktande. Åtal skall anses väckt när ansökan om stämning kom in till rätten eller, om åklagaren utfärdat stämning, då denna delgavs den tilltalade (45 kap. 1 § andra stycket RB). I sin ansökan om stämning skall åklagaren ange grunden för åtalet eller med andra ord den brottsliga gärningen. Gärningen utgör grunden för åtalet (, Rättegång, femte häftet, 6:e uppl. s. 135). Om åtal har väckts mot någon för flera brott eller åtal mot flera för att ha tagit del i samma brott skall åtalen enligt 45 kap. 3 § RB handläggas i en rättegång om inte rätten finner särskild handläggning vara lämpligare. Under huvudförhandlingen framkom uppgifter som gav upphov till en misstanke att hade gjort sig skyldig till ytterligare ett brott utöver det som han hade åtalats för. Den straffrättsliga rubriceringen av den gärning som . berättade om kan diskuteras. Det finns emellertid inte grund för att hävda att rubriceringen övergrepp i rättssak var direkt felaktig. Jag vill mot denna bakgrund inte göra gällande annat än att det i den uppkomna situationen förelåg förutsättningar för att inleda en förundersökning om övergrepp i rättssak. En sådan undersökning inleds som redan har nämnts av åklagaren eller polismyndigheten. Rätten är däremot inte behörig att ta några initiativ i en sådan situation. har uppgett att han läste bestämmelsen i 24 kap. 17 § RB och att han därvid konstaterade att åtal var väckt i målet. Han ansåg därför att rätten var behörig att självmant ta upp frågan om häktning för det brott om vilket misstanke hade uppkommit under huvudförhandlingen. Han kände sig emellertid osäker på hur han skulle hantera den uppkomna situationen och beslöt sig därför för att samråda med rådmannen vid tingsrätten. Samrådet mynnade inte ut i något konkret resultat, och eftersom lagkommentarerna och lagförarbetena inte var tillgängliga kunde han inte heller få klarhet i rättsläget den vägen. Som har framhållit sägs det inte uttryckligen i lagkommentarerna någonting om att rättens behörighet att självmant ta upp en fråga om häktning är begränsad till att avse brott för vilka åtal redan har väckts. Även om han hade funnit den litteratur som han sökte hade han således inte fått någon anvisning om hur han skulle förfara. I själva verket ger emellertid redan lagtexten tillräcklig ledning. Av bl.a. 45 kap. 3 och 4 §§ RB framgår att lagstiftaren med termen åtal åsyftar talan om ansvar för en särskild gärning. Om det förs talan om ansvar för ett antal olika gärningar är det således fråga om flera åtal. Denna omständighet sammanställd med det förhållandet att ordet i 24 kap. 17 § första stycket RB används i bestämd form utvisar klart att häktningsfrågan, för att rätten skall få ta upp den ex officio, måste avse en gärning för vilken åtal har väckts. Att det förhåller sig på detta sätt blir än tydligare om man ser bestämmelsen i 24 kap. 17 § första stycket RB i ljuset av reglerna om förundersökning och rättegången i brottmål. Brottsutredningar handhas, med vissa undantag som inte är aktuella här, av åklagare och polis i förundersökningens form. Förundersökningens syfte är att utröna vem som kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger mot honom. Åklagaren har initiativrätt bl.a. med avseende på häktning och han har egen beslutanderätt i fråga om de flesta av de övriga straffprocessuella tvångsmedel som kan bli aktuella under en förundersökning. Domstolens roll under förundersökningen inskränks till att avse prövning av vissa framställningar från åklagaren eller den misstänkte. Sedan förundersökningen har slutförts har åklagaren att besluta om åtal skall väckas eller inte. Det är alltså åklagare och polis som har att ingripa mot begångna brott. Brottmålsprocessen bygger på att det är parterna som agerar under rättegången. Bestämmelsen i 24 kap. 17 § första stycket RB om rättens möjlighet att självmant ta upp en fråga om häktning innebär ett avsteg från den ackusatoriska princip som i övrigt karakteriserar den svenska brottmålsprocessen. Den har sin grund i att målets handläggning genom åtalets väckande överlämnas till rätten och att det därför ter sig naturligt att rätten därefter också ex officio får förfoga över sådana straffprocessuella tvångsmedel vilkas syfte är att garantera att lagföring och straff kommer till stånd. Det är således inte förenligt med de grundläggande principerna för straffprocessen att låta ett åtal för ett visst brott ge rätten möjlighet att självmant agera med anledning av misstanke om andra brott som har kommit till dennas kännedom på annat sätt än genom att åtal har väckts. En behörighet för rätten att ingripa i sådana situationer skulle innebära att rollfördelningen i straffprocessen drastiskt förändrades och att man övergav den opartiska domstolsroll som är ett centralt inslag i vår rättsordning. Det nu sagda kan belysas ytterligare genom följande resonemang. regelsystem innebär att straffprocessuella tvångsåtgärder kan vidtas endast inom ramen för en förundersökning eller en rättegång som inte har avslutats genom ett lagakraftvunnet avgörande. Detta får bl.a. till följd att vidtagandet av en straffprocessuell tvångsåtgärd får anses innebära att förundersökning inleds om detta inte har skett (se bl.a. JO 1993/94 s. 97). Det kan således med fog hävdas att ett beslut om häktning i ett fall som det nu aktuella rent faktiskt får till följd att förundersökning inleds genom ett beslut av rätten. Som har konstaterats är rätten emellertid inte behörig att fatta något beslut av sådan innebörd. Eftersom rätten på grund av regeln i 24 kap. 18 § första stycket RB, när den beslutar om häktning, skall sätta ut den tid inom vilken åtal skall väckas om detta inte redan har gjorts, skulle ett häktningsbeslut i en situation som den föreliggande i själva verket medföra en skyldighet för rätten att ålägga åklagaren att ta ställning i åtalsfrågan i en sak som åklagaren kanske över huvud taget inte har utrett eller ens avser att utreda. Det kan således sammanfattningsvis konstateras att handlande har inneburit att varit berövad friheten som häktad trots att lagliga förutsättningar för häktning inte förelegat. Det finns inte grund för att hävda att uppsåtligen handlat felaktigt. Han har däremot förfarit oaktsamt. Om han hade studerat lagtexten i relevanta delar borde han utan större svårighet ha kommit fram till att den av honom tillämpade rättsregeln inte avsåg den aktuella situationen. Jag vill i detta sammanhang, utöver vad som sagts om det tillämpliga regelsystemet, peka på att , i konsekvens med sin uppfattning att åtal redan var väckt, till följd av bestämmelserna i 24 kap. 18 § och 45 kap. 14 § andra stycket sista meningen RB borde ha bestämt tid för huvudförhandling att äga rum inom från det att häktningsbeslutet hade verkställts. Han beslutade emellertid i stället att åtal skulle väckas från häktningsbeslutet; alltså i överensstämmelse med vad som gäller för den situationen att åtal inte är väckt. Hans handlande var således inkonsekvent i denna del. Det förtjänar vidare att framhållas att ingenting hade framkommit som hade skingrat den osäkerhet som inledningsvis kände innan han begav sig iväg för att samråda med rådmannen. Frågan om hovrätts- och underrättsdomares straffrättsliga ansvar för lagstridiga förordnanden i domar har varit föremål för Högsta domstolens respektive prövning (Högsta domstolens dom , DB 146, i mål B 450/94 och , avd. 8, dom , DB 95, i mål B 247/94). Åtalen, som gällde tjänstefel, avsåg förordnanden om förverkande av villkorligt medgiven frihet trots att lagliga förutsättningar för ett sådant förordnande inte förelåg. Enligt Riksåklagaren, som förde talan i båda målen, hade respektive domare vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gällde för uppgiften. Av domarna framgår att felen i samtliga fall hade tillkommit till följd av förbiseende. uttalade i sin dom att åtgärden att utan grund förklara villkorligt medgiven frihet förverkad måste anses ha inneburit tjänstefel. I frågan om gärningarna kunde betraktas som ringa anförde sedan följande. "Frågan i målet blir om gärningen vid en samlad bedömning av omständigheterna är att anse som ringa. För den bedömningen är utgångspunkten att det är fråga om lagregler som ofta tillämpas och som har ingripande verkningar för den enskilde. En korrekt lagtillämpning är av sådan vikt att det endast om någon speciell omständighet kan påvisas är möjligt att bedöma en oaktsamhet som ringa. I förevarande fall är det uppenbart att ett rent förbiseende har skett. Det har inte förekommit något särskilt som förklarar varför kontrollen brustit i just detta fall. Ledamöterna kan därför inte undgå ansvar." konstaterade i sin dom att Högsta domstolens återgivna uttalande fick anses vara prejudicerande när det gällde bedömningen av den gärning som underrättsdomaren hade gjort sig skyldig till. Samtliga åtalade domare dömdes i enlighet med åtalen. I förarbetena till den nu gällande bestämmelsen om tjänstefel sägs bl.a. följande. Gärningar som vid en helhetsbedömning bedöms som ringa är undantagna från straffansvar för tjänstefel. Bedömningen av om en gärning är ringa skall ske med beaktande av samtliga omständigheter. Såväl allmänna som enskilda intressen skall beaktas. Vid bedömningen är det av stor betydelse om någon skada eller annan olägenhet kan påvisas i det enskilda fallet eller om det förelegat en påtaglig risk för skada. Vidare sägs att inom områden där en korrekt handläggning är särskilt stora, såsom inom rättsväsendet, finns det anledning att göra en strängare bedömning än i andra fall (prop. 1988/89:113 s. 24 f.). Jag beslutar att åtal skall väckas mot för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § enligt följande. Sedan åtal väckts vid mot för misshandel påbörjade tingsrätten huvudförhandling i målet . Rätten bestod av dåvarande t.f. rådmannen samt tre nämndemän. Under ett vittnesförhör uppgav ett vittne att före huvudförhandlingen spottat henne i ansiktet och uttalat otidigheter vilket ledde till att hon kände sig hotad inför vittnesmålet. Rätten ställde då in huvudförhandlingen och övergick självmant till häktningsförhandling avseende övergrepp i rättssak. Tingsrätten fann på sannolika skäl misstänkt för övergrepp i rättssak i och uttalade att det fanns risk för att han på fri fot skulle försvåra sakens utredning genom att framställa ytterligare hotelser mot vittnet. Tingsrätten förklarade därför häktad. I ett beslut undanröjde tingsrättens beslut. Lagliga förutsättningar för rätten att enligt 24 kap. 17 § första stycket andra meningen självmant ta upp frågan om häktning för övergrepp i rättssak förelåg inte. Följaktligen saknade häktningsbeslutet laglig grund. har således vid myndighetsutövningen av oaktsamhet åsidosatt vad som gällde för uppgiften. och Högsta domstolens domar I hovrätten erkände att han hade handlat formellt fel när tingsrätten självmant gick över till häktningsförhandling och beslutade om häktning. Han bestred emellertid ansvar för tjänstefel eftersom gärningen med hänsyn till omständigheterna var att anse som ringa. Hovrätten dömde för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § och bestämde straffet till 30 dagsböter. överklagade hovrättens dom och yrkade att han skulle frikännas. ChefsJO bestred ändring. I en dom fastställde hovrättens domslut och anförde under rubriken domskäl följande. har anfört att han på grund av erfarenhet från ett liknande fall, som inträffat under hans tingsnotarietid, varit övertygad om att domstolen i den uppkomna situationen hade rätt att självmant ta upp frågan om häktning på grund av en gärning för vilken åtal ännu inte hade väckts. Av hans vidare uppgifter framgår att han ändå förstått att det fanns ett behov av att närmare klarlägga de legala förutsättningarna för en sådan ovanlig åtgärd. Under uppehållet i förhandlingen hade därför sökt skaffa sig närmare vägledning genom att bl.a. rådgöra med två ordinarie domare vid tingsrätten och att leta efter vissa lagkommentarer. I belysning av det fortsatta händelseförloppet finns anledning utgå från att ett väsentligt ändamål därvid var att verifiera att det av honom tillämnade förfarandet, i enlighet med den övertygelse han redan kände, var lagenligt. Hans egna uppgifter om resultatet av efterforskningarna ger inte stöd för att han därigenom fått den sökta bekräftelsen. Genom att under nu angivna förhållanden likväl hållit häktningsförhandling och häktat den misstänkte har han av oaktsamhet gjort sig skyldig till ett förfarande som utgör tjänstefel. Med hänsyn främst till att det varit fråga om att i en mycket udda situation fatta beslut angående ett frihetsberövande kan gärningen inte anses som ringa. På grund av det anförda skall ändringsyrkande lämnas utan bifall. Två justitieråd var skiljaktiga och ville ogilla åtalet. Till stöd för denna ståndpunkt anförde de följande: års ämbetsansvarsreform gällde ett långtgående straffrättsligt ansvar för offentligt anställda tjänstemän. För i princip varje fel eller försummelse i tjänsten kunde ansvar för i vart fall tjänstefel utdömas. För tjänstefel dömdes en ämbetsman som av försummelse, oförstånd eller oskicklighet åsidosatte vad som ålåg honom enligt lag, instruktion eller annan författning, särskild föreskrift eller tjänstens beskaffenhet. Ämbetsansvarsreformen innebar avsevärda begränsningar av det straffrättsliga ansvarsområdet. Sålunda innebar reformen att man slopade den tidigare mycket vidsträckta tjänstefelsbestämmelsen. För fel i allmänhet ansågs disciplinära påföljder tillräckliga. De straffrättsliga reglerna reserverades för situationer i vilka en offentlig funktionär missbrukade sin rätt att utöva myndighet och där den oriktiga myndighetsutövningen var av allvarligare slag. Detta senare regelsystem ändrades ånyo genom lagstiftning (prop. 1988/89:113). Genom den lagändringen infördes tjänstefelsbestämmelser som innebär att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften döms för tjänstefel. Med anledning av att under lagstiftningsärendet vissa remissinstanser uttryckt farhågor för att gränsen för straffbar oaktsamhet skulle komma att sträcka sig nära nog lika långt som före ämbetsansvarsreformen uttalade föredragande statsrådet att hon fann sådana farhågor överdrivna. Hon framhöll därvid att tjänstefelsbestämmelsen i omfattade alla typer av förseelser och att genom den bestämmelsen straffbelades också fel som begicks av oskicklighet eller oförstånd, vilket innebar att ansvaret sträcktes utöver den gräns som i allmänhet brukar ställas upp när det är fråga om oaktsamhetsbrott. Statsrådet tillade att det av allmänna principer följer att straffrättsligt ansvar för oaktsamhet inte skall komma i fråga för varje avvikelse från den eftersträvade och att en viss marginal alltid föreligger mellan det helt aktsamma och det oaktsamma (a. prop. s. 19 jfr även Vängby i till s. 541 f.). Av det anförda följer att det inte kan komma i fråga att under oaktsamhetsrekvisitet i 20 kap. 1 § hänföra sådant som kan betecknas som oförstånd eller oskicklighet vid myndighetsutövning. Frågan blir alltså om har förfarit på ett sätt som kan hänföras till straffbar oaktsamhet eller om det snarare gäller oskicklighet vid myndighetsutövning. har till utveckling av åtalet påstått bl.a. att varit osäker beträffande rättsläget och att han fattat häktningsbeslutet utan att i tillräckligt hög grad sätta sig in i rättsläget. har häremot invänt att han var övertygad om att bestämmelsen i 24 kap. 17 § första stycket andra meningen möjliggjorde för rätten att i den uppkomna situationen utan yrkande av åklagaren häkta den tilltalade för övergrepp i rättssak. Av hans uppgifter framgår att han baserade den uppfattningen dels på minnesbilder från en i stort sett identisk situation som inträffat under hans tingsnotarietid, dels på studium av lagtexten. Han har även uppgett att han läste det i lagboken under 24 kap. 17 § angivna rättsfallet NJA 1990 s. 542 och att han sökte i tingsrättens bibliotek utan att kunna finna vare sig eller m.fl.:s kommentarer till (såsom chefsjustitieombudsmannen anmärkt i sitt åtalsbeslut sägs i dessa lagkommentarer inte uttryckligen någonting om att rättens behörighet att självmant ta upp en fråga om häktning är begränsad till att avse brott för vilka åtal redan har väckts). Han har slutligen tillagt att han även diskuterade den i målet uppkomna situationen med lagmannen vid tingsrätten och en rådman utan att någon av dem gav till känna att det skulle vara omöjligt att häkta den tilltalade för övergrepp i rättssak. Inte heller någon av parterna gjorde vid den efterkommande häktningsförhandlingen gällande att ett häktningsbeslut skulle vara lagstridigt. Såsom hovrätten uttalat stod beslutet att häkta den tilltalade på grund av misstanke om övergrepp i rättssak i strid med lag. Av egna uppgifter vilka inte vederlagts av chefsjustitieombudsmannen framgår emellertid att han på olika sätt försökt skaffa sig visshet om vad den tidigare angivna bestämmelsen i innebar i det uppkomna läget. Han har därvid kommit att tolka lagbestämmelsen felaktigt. Detta kan emellertid inte anses innebära någon straffbar oaktsamhet från sida. Ordförandeskapet vid huvudförhandling i mål vid fastighetsdomstol och vid huvudförhandling i tvistemål (Dnr 1550-1993) I ett ärende som rörde klagomål mot tingsrätts handläggning av ett mål om fordran på grund av obetalda hyror, anförde lagmannen i sitt remissyttrande bl.a. följande. I sammanhanget vill jag påpeka att och överenskommit att skulle vara ordförande i målets handläggning i huvudförhandling och referent. Det bör då framhållas att är den i tjänsten som rådman äldste. Enligt min mening skall i sådant fall som detta den äldste rådmannen vara ordförande i rätten med de skyldigheter som detta medför att själv meddela vissa beslut som anges i 5 kap. . En överenskommelse i enlighet med den som och har träffat rubbar också grunderna för omröstningsreglerna i 16 kap. . Emellertid finns nog inom domarkåren olika meningar om vad jag nu sagt, att det alltid är den i tjänsten äldste som skall vara ordförande, och jag vet, att det finns domare som finner det praktiskt att handläggningen leds av den i målet i förväg mest insatte. Jag brukar för min del rekommendera att, om rätten så skulle vilja anordna, en anteckning härom bör ske till protokollet, men att detta varken upphäver den till tjänsten äldstes plikt att som ordförande fatta beslut enligt 5 kap. eller rubbar omröstningsordningen enligt 16 kap. . I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Ordförandeskapet vid en huvudförhandling Med ordförandeskapet vid en domstolsförhandling följer vissa befogenheter och skyldigheter som inte tillkommer ordförandens meddomare. Som exempel på detta kan nämnas att ordföranden får vägra den som är under tillträde till en offentlig förhandling (5 kap. 2 § RB). Han får vidare medge att en tjänsteman vid domstolen eller den som tjänstgör vid domstolen i utbildningssyfte är närvarande vid en förhandling inom stängda dörrar, medan det däremot ankommer på rätten att lämna medgivande för annan att närvara vid en sådan förhandling (5 kap. 3 § RB). Det åligger också rättens ordförande bl.a. att hålla ordning vid rättens sammanträden och meddela de föreskrifter som behövs (5 kap. 9 § RB). Till följd av övergångsbestämmelserna i 1990:1127 handlades den aktuella tvisten av fastighetsdomstolen vid . Det kan emellertid, innan jag går in på frågan om vem som skall vara ordförande vid en förhandling vid en fastighetsdomstol, vara motiverat att säga något om vad som i allmänhet gäller i fråga om ordförandeskapet vid en förhandling i tvistemål. Det kan då inledningsvis konstateras att det saknas uttryckliga regler om vem som skall vara ordförande vid en förhandling vid tingsrätt eller motsvarande i de fall när eller chefsrådman inte deltar och det i rätten sitter två eller flera lagfarna domare med samma tjänsteställning. I 21 § förordningen (1979:572) med tingsrättsinstruktion sägs endast att ordföranden skall vara ordinarie domare vid tingsrätten eller, efter ett förordnande av regeringen, uppehålla en tjänst som eller chefsrådman. Ordförande på en hovrättsavdelning är enligt huvudregeln i 9 § förordningen (1979:569) med hovrättsinstruktion en hovrättslagman. När hovrättspresidenten deltar i arbetet på en avdelning, där han inte är ordförande, för han ordet på avdelningen (10 §). Den som är vice ordförande på en avdelning är ställföreträdare för ordföranden och biträder ordföranden i dennes åligganden (12 §). Vid handläggning med tre eller flera ledamöter skall ordföranden vara ordinarie domare i hovrätten eller, efter förordnande av regeringen, uppehålla tjänst som hovrättslagman eller hovrättsråd, tillika vice ordförande på avdelning (26 §). Hovrättsinstruktionen innehåller däremot inte någon bestämmelse som reglerar frågan om vem som skall vara ordförande när två eller flera lagfarna domare i rätten har samma tjänsteställning och varken hovrättspresident, hovrättslagman eller vice ordförande på avdelningen deltar. Man kan emellertid finna viss ledning i frågan i regler om formerna för rättens beslutsfattande. Av bestämmelsen i 17 kap. 9 § RB framgår att rättens dom eller beslut skall föregås av en överläggning. Hur överläggningen skall gå till är inte reglerat. I litteraturen sägs emellertid att överläggningen skall vara en av ordföranden ledd debatt om förekommande frågor (, Rättegång III, 6:e uppl., s. 85). Yppas vid överläggningen skiljaktiga meningar skall enligt 16 kap. 1 § första stycket RB omröstning ske. I paragrafens andra stycke föreskrivs i vilken ordning som ledamöterna skall yttra sig. Sålunda skall referenten först säga sin mening, och därefter skall den yngste ledamoten yttra sig varefter de övriga voterar efter hur de har säte i rätten, dvs. efter rang och utnämningsdatum (a.a. s. 85).