frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Även om de bestämmelser i form av riktlinjer och föreskrifter, som där angetts, primärt inte är avsedda för en sådan situation som den här aktuella, anser Försvarsmakten att de bör kunna åberopas som rättsligt stöd för den av den tf brigadchefen beordrade tjänstgöringen. En sådan tolkning av ifrågavarande bestämmelser kan möjligen tyckas extensiv. Den motiveras dock av att Försvarsmakten bedömer det som ytterst angeläget att vapenförluster utreds. Av punkt 2.3 i regeringens riktlinjer om övningstid för värnpliktiga (TKG 927:720274) framgår bland annat att om vård av gemensamt materiel vid kontroll icke kan anses godtagbart utförd får uppgifter lösas och kontrolleras än övningstid. I vård av gemensamt materiel ingår, enligt Försvarsmaktens bedömning, att hantera och förvara vapen och ammunition enligt gällande ordnings- och säkerhetsföreskrifter. När förlusten av vapnet uppdagades påbörjades omgående en sökning efter vapnet på regementsområdet. Eftersökningen pågick och fortsatte utan resultat. Parallellt med eftersökningen av vapnet pågick polisens utfrågning av värnpliktig och anställd personal. Då vapnet vid den ordinarie övningstidens slut ännu inte kommit till rätta, beordrade den tf brigadchefen de värnpliktiga kvar i tjänst för fortsatt utredning av omständigheterna. Ytterligare en bestämmelse som kan åberopas som stöd för tf brigadchefens beslut att kvarhålla de värnpliktiga är föreskriften i 8 kap. 28 § 3. TjRF (FFS 1983:31), vilken återgetts ovan under avsnittet Grunder. Materielvård utgör enligt Försvarsmaktens bedömning sådan ansvarsfull tjänstgöring som där avses. har kommenterat remissvaret. Från i har muntligen inhämtats följande. Genom militärens försorg gavs polisen tillfälle att höra de värnpliktiga upplysningsvis. Ingen av dessa var dock misstänkt för stöld. Däremot inleddes i samband med förhören en förundersökning med anledning av att stöld av vapnet kunde antas ha begåtts. Som Försvarsmakten anfört är det utomordentligt angeläget och en skyldighet för Försvarsmakten att vidta alla åtgärder som står till buds för att utreda förluster av militära vapen. Det är emellertid därvid nödvändigt att åtgärderna håller sig inom de ramar som lagstiftningen medger. Med hänsyn till konsekvenserna för de aktuella värnpliktiga soldaterna av den beordrade tjänstgöringen finns det anledning att erinra om att enligt 2 kap. 8 § RF varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot frihetsberövande och även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och lämna detta. Av 2 kap. 12 § följer att detta skydd kan begränsas genom lag. Av redogörelsen för reglerna om värnpliktigas tjänstgöring framgår att värnpliktiga inte har någon reglerad arbetstid utan tjänstgör i den omfattning som bl.a. verksamheten kräver. Enligt Försvarsmakten bör de angivna bestämmelserna, i vart fall med en extensiv tolkning, kunna åberopas som stöd för den beordrade tjänstgöringen. Med hänsyn främst till vad tf. brigadchefen uppgivit om syftet med åtgärden, nämligen att de 14 värnpliktiga soldaterna skulle göras tillgängliga för polisens utfrågningar, har jag för egen del svårt att se att den till alla delar skulle kunna omfattas av vad som enligt de åberopade bestämmelserna utgör "materielvård" eller "ansvarsfull tjänstgöring". Såvitt avser deltagandet i efterspaningen av vapnet kan jag dock självfallet ansluta mig till Försvarsmaktens uppfattning. Polisens befogenheter i den brottsutredande verksamheten är närmare reglerade i 2328 kap. (RB). I detta sammanhang är reglerna om förhör i brottsutredande syfte av särskilt intresse. Det är en allmän medborgerlig skyldighet att stå till polisens förfogande för sådant förhör. Skyldigheten omfattar såväl den som misstänks för brottet, som målsägande, vittnen eller andra. Med skyldigheten att stå till förfogande för förhör sammanhänger en skyldighet att inställa sig till förhör. Den skyldigheten sanktioneras genom bestämmelser i 23 kap. RB om hämtning och medtagande till förhör. Inledningsvis anges i 23 kap. 6 § RB att förhör får hållas med envar som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. I 7 § regleras under vilka förutsättningar den som skall förhöras kan hämtas till förhöret och i 8 § när han på tillsägelse av polisman är skyldig att följa med eller kan medtas till förhör. Av 9 § följer att den som inte är anhållen eller häktad inte är skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Om det är av synnerlig vikt är dock den som är misstänkt för brottet skyldig att stanna kvar . Sedan ett förhör avslutats eller tiden då den hörde är skyldig att stanna kvar gått ut, får han enligt huvudregeln avlägsna sig. Enligt vad som framhållits i remissvaret bedömde såväl Försvarsmakten som polisen åtgärden att beordra den aktuella personalen i tjänst som erforderlig. Av utredningen framgår emellertid inte vem som tog initiativet till åtgärden. Oavsett hur det förhåller sig härmed torde det vara ställt utom allt tvivel att samverkan har skett mellan förbandet och polismyndigheten. Den grundläggande bestämmelsen om samverkan mellan myndigheter finns i 6 § förvaltningslagen (1986:223), vilken uttalar att varje myndighet skall lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. Den regeln gäller inte enbart vid ärendehandläggning utan i princip vid all verksamhet hos förvaltningsmyndigheterna. Den nu nämnda samverkansprincipen har bedömts vara av så grundläggande vikt att den kommit till uttryck även i 3 § polislagen (1984:387). I paragrafens första stycke anges bl.a. att polisen skall samarbeta med åklagarmyndigheterna och med andra myndigheter och organisationer, vilkas verksamhet berör polisen. I paragrafens andra stycke sägs att andra myndigheter skall ge polisen stöd i dess arbete. Då en myndighet i sin tjänsteutövning assisterar en annan myndighet är det givet att huvudansvaret för att samverkan sker enligt tillämpliga regler åvilar den förra. Genom den beordrade tjänstgöringen har det av allt att döma saknats anledning för polismyndigheten att inom ramen för den pågående förundersökningen, åtminstone vid den aktuella tidpunkten, vidta några tvångsåtgärder av det slag som det redogjorts för ovan. Någon självständig befogenhet för Försvarsmakten att besluta om tvångsåtgärder inom ramen för en förundersökning om brott föreligger inte. Mot bakgrund härav och med hänsyn till vad jag har anfört i frågan om det rättsliga stödet för att beordra de värnpliktiga i tjänst, en åtgärd som enligt min uppfattning hade tydliga inslag av frihetsberövande, anser jag att lagligheten av tf. brigadchefen order kan ifrågasättas. Jag finner emellertid inte skäl att hävda att han helt saknade författningsstöd för sitt agerande. Vid sådant förhållande och då påståendet om kollektiv/grå bestraffning framstår som obefogat finns det inte tillräcklig grund för kritik eller någon annan åtgärd från min sida. Sammanfattningsvis ger min granskning av förbandets handläggning av ärendet inte anledning till någon ytterligare åtgärd. I ärendet har inte framkommit något som motiverar en utredning beträffande polismyndighetens handläggning. I den frågan har jag samrått med chefsJO som har tillsyn över polismyndigheterna. Taxering och uppbörd samt folkbokföring Fråga om kommunikation med den skattskyldige i visst fall kunnat underlåtas. Även fråga om dröjsmål med omprövning av ett överklagat beslut (Dnr 1719-1995) I en daterad anmälan till JO uttryckte M.A. missnöje med att han inte getts tillfälle att yttra sig innan i , lokala skattekontoret i , fattade beslut om att avvika från hans självdeklaration vid taxering. Vidare klagade han på att skattemyndigheten ännu inte vidaresänt till länsrätten det överklagande av beslutet som han insände . Från skattemyndigheten har han fått besked om att avsikten var att beslut skulle fattas och att ärendet i det sammanhanget skulle överlämnas till länsrätten. handlingar lånades in för granskning. Granskningen föranledde att klagomålen remitterades till skattemyndigheten. (tf. länsskattechefen ) åberopade i sitt remissvar ett yttrande som avgetts av chefen för skattekontoret i , . I sitt yttrande anförde bl.a. följande (här i förkortat och sammanfattande ordalag). har i den aktuella skattefrågan genom en rättelse frångått M.A:s deklaration, varvid två av M.A. redovisade näringsverksamheter taxerats som skilda förvärvskällor. I föreliggande fall har myndighetens beslut enbart grundats på de uppgifter M.A. själv lämnat i sin självdeklaration samt på en uttrycklig bestämmelse i kommunalskattelagen. Med hänsyn härtill har det inte bedömts nödvändigt att före beslutet tillställa M.A. ett övervägande eller motsvarande kommunikationsskrivelse. I aktuellt fall har M.A. valt att överklaga sakfrågan till länsrätten. Härvid torde såsom huvudregel någon absolut skyldighet inte ha förelegat för skattemyndigheten att fatta beslut i överklagningsärendet , dvs. oavsett om en ändring aktualiseras av tidigare beslut eller ej. I det fall det objektivt sett framstått som helt klart att M.A:s yrkande enligt överklagandet skulle kunna bifallas helt eller delvis aktualiseras en ändring under pågående taxeringsperiod av tidigare fattat beslut. Meddelande härom skulle i sådant fall ha tillställts den skattskyldige under löpande taxeringsperiod, varmed även en sådan taxeringsändring skulle ha beaktats på den slutliga skattsedeln som tillställes skattskyldiga före . Vad nu sagts överensstämmer med de rutiner som tillämpats av lokala skattekontoret och även tillämpats i M.A:s överklagningsärende. Ärendets handläggningstid har berott på de ärendebalanser som föreligger i samband med utgången av ett taxeringsår och några månader därefter. Beträffande det svar M.A. erhöll på sin förfrågan angående ärendets handläggning, får lokala skattekontoret beklaga om svarets utformning kan ha gett intrycket att ett beslut av skattemyndigheten skulle dröja avsevärd tid. Överklagningsärendet har överlämnats till länsrätten. För egen del anförde tf. länsskattechefen i huvudsak följande: Myndigheten delar den av lokala skattekontoret i förenämnda yttrande redovisade uppfattningen att fullgoda skäl fanns att under angivna omständigheter underlåta kommunikation; bl.a. har ju inte utredningsmaterial tillförts ärendet genom annan än M.A. Enligt myndighetens mening har handläggningen varit korrekt i denna del. Meddelande om tidsåtgång för omprövning Det meddelande från Lokala skattekontoret , daterat , som bifogats anmälan, har fått en mindre lämplig utformning. Avsikten med meddelandet var att underrätta mottagaren om att det på grund av stor arbetsbelastning inte var möjligt att handlägga ärendet inom den allra . Myndigheten vill framhålla att meddelandet utgör ett "olycksfall i arbetet"; inga andra meddelanden med sådan utformning har sänts ut från skattekontoret. Myndigheten beklagar att formuleringen av meddelandet kan ha lett till missuppfattningar. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande. Kommunikationsskyldigheten i taxeringsärenden regleras, såvitt nu är i fråga, i 3 kap. 2 § första stycket taxeringslagen (1990:324). Där sägs att den skattskyldige skall ges tillfälle att yttra sig innan hans ärende avgörs, om det inte är onödigt. I förarbetena till bestämmelsen nämndes att förvaltningslagen föreskrev att kommunikation skulle ske när ett ärende tillförts uppgifter genom någon annan än den skattskyldige. Däremot saknades regler i de fall ett ärende visserligen inte tillförts uppgifter genom någon annan än den skattskyldige, men skattemyndigheten t.ex. ifrågasätter att avvika från de uppgifter den skattskyldige lämnat i sin självdeklaration. I författningskommentaren till bestämmelsen anförde det föredragande statsrådet att den skattskyldige normalt skulle ges tillfälle att yttra sig i sådant fall. Beträffande vad som skulle innefattas i uttryckssättet "om det inte är onödigt" uttalade han att kommunikation kunde underlåtas när beslutet avser ändringar av så självklar karaktär att ett yttrande av den skattskyldige inte skulle kunna medföra ett bättre beslutsunderlag (se prop. 1989/90:74 s. 284 f. och 395). I förevarande fall har skattemyndighetens avvikelse från M.A:s självdeklaration föranletts av myndighetens bedömning i rättsligt avseende såvitt avser indelningen i förvärvskällor av de av M.A. Åtgärden har grundats på ett uttryckligt stadgande i kommunalskattelagen (18 § sista stycket första meningen i dess lydelse vid taxering). Såvitt framgår är de övriga beloppsmässiga justeringarna som vidtagits konsekvensändringar av den rättsliga bedömningen. Enligt min mening har avvikelsen därmed varit av sådan karaktär att den kunnat ske utan att yttrande först inhämtats från den skattskyldige. Jag saknar därför skäl att kritisera skattemyndigheten i detta avseende. Skyndsamhetskravet vid omprövning av ett överklagat beslut Enligt 6 kap. 6 § första stycket taxeringslagen skall skattemyndigheten, sedan den funnit att överklagandet inte skall avvisas med anledning av att det kommit in för sent eller för att frågan redan har överlämnats för domstolsprövning eller prövats av domstol, ompröva sitt beslut. Den omständigheten att omprövningen skall ske får dock inte medföra att skattemyndigheten underlåter att företa den utredning som behövs för att den skall få ett gott beslutsunderlag. I förarbetena till bestämmelsen slås dock fast att det är ett oeftergivligt krav att ordningen tillgodoser den skattskyldiges rättssäkerhet. Förfarandet bör vara så snabbt och enkelt som möjligt och inte medföra att en eventuell domstolsprocess försenas (jfr a. prop. s. 318). Enligt 3 kap. 1 § taxeringslagen åligger det skattemyndigheten att se till att ärendena blir tillräckligt utredda. Det får därför förutsättas att ett ärende i sakligt avseende är utrett redan när skattemyndigheten fattat det grundläggande beslutet. Detta innebär att den omprövning som myndigheten skall göra vid ett överklagande och som företas på föreliggande material utan nytillkomna omständigheter i princip inte bör innebära någon större belastning eftersom den kan göras tämligen summariskt. Normalt får i sådana fall anses att de behövliga utredningsinsatserna består i klargöranden av i vilka hänseenden den skattskyldige är missnöjd med myndighetens beslut, av hans yrkanden och de omständigheter som han åberopar till stöd för sin talan (jfr /Leidhammar Skatteförfarandet 6:6:4 TL). Så snart utredningen i dessa avseenden är fullständigad får skattemyndigheten i normalfallet alltså inte avvakta med den omprövning som skall göras i ett överklagat ärende. förefaller beträffande frågan om kommunicering närmast ha intagit uppfattningen att ärendet i sak varit av tämligen enkel natur. Med hänsyn härtill och då överklagandeskrivelsen inte heller ger ett annat intryck, är dröjsmålet mellan den tidpunkt då överklagandet inkom till dess att skattenämnden höll sammanträde , dvs. drygt , enligt min mening klart otillfredsställande. Enligt 4 § andra stycket förvaltningslagen skall en myndighet besvara frågor från enskilda . Innebörden härav är att myndigheten måste lämna någon form av svar. Finner t.ex. myndigheten att den inte kan lämna något exakt besked på en fråga, måste den i varje fall tala om detta för den som har begärt upplysningen. Svaret får inte dröja längre än nödvändigt. I förevarande fall har M.A. efterhört sig om sitt överklagande i en skrivelse som kom in till skattemyndigheten . har i ett meddelande upplyst om att den inte kunde lämna något exakt besked om tidpunkten för dess beslut i ärendet, varvid avsikten dock sades vara att beslutet skulle fattas . Jag delar den av skattemyndigheten i remissvaret uttryckta uppfattningen att nämnda meddelande till M.A. fått en mindre lämplig utformning. Fråga om behörig företrädare för dödsbo vid avlämnande av deklaration samt vid överklagande av taxering (Dnr 1367-1994) Dödsboet efter henne skiftades . Inkomstdeklaration avgavs av J.G. I dödsboet fanns förutom J.G. ytterligare fem delägare. På deklarationsblankettens utrymme för den skattskyldiges namn och adress angav J.G. "G., R. I., dödsbo, c/o G., ". Dessa namn- och adressuppgifter överensstämde med motsvarande uppgifter i skatteregistret för det aktuella taxeringsåret. godtog deklarationen med endast en mindre ändring, varefter slutskattesedel utsändes till dödsboet under angiven adress . fann emellertid anledning att göra en efterhandsgranskning som resulterade i besvär till länsrätten. Efter länsrättens dom debiterade skattemyndigheten tillkommande skatt med förfallodagar . Dödsboet överklagade länsrättens dom hos kammarrätten och sedermera även kammarrättens dom hos Regeringsrätten. beslutade Regeringsrätten att inte meddela prövningstillstånd, varvid kammarrättens dom vann laga kraft. Därefter gick krav på betalning av den tillkommande skatten ut från kronofogdemyndigheten. anförde bl.a. följande i en anmälan till JO. Hon var delägare i dödsboet efter R.G. Bouppteckning upprättades och arvsskatt betalades. Hon fick ingen information från skattemyndigheten eller annan instans och utgick därför från att allt var i sin ordning. Dödsboet skiftades och upphörde därmed 1986. fick hon en skrivelse från kronofogdemyndigheten vari framgick att en domstolsprocess rörande dödsboets taxering hade förts både i länsrätten och kammarrätten samt att domstolarnas domar utan att hon hade fått någon som helst information om att en skatteskuld förelåg hade vunnit laga kraft. Länsrättens och kammarrättens akter lånades in till JO och granskades. Ärendet remitterades härefter till skattemyndigheten och till domstolarna med avseende dels på om dödsboets talan i processen kan anses ha förts av behörig ställföreträdare för dödsboet, dels med avseende på vilka åtgärder skattemyndigheten vidtog gentemot dödsboet för att reglera dödsboets skatteskuld och vilka dödsbodelägare som genom skattemyndighetens försorg erhöll kännedom om skulden samt vilka överväganden myndigheten gjorde. Vidare begärdes en redogörelse för domstolarnas och skattemyndighetens rutiner för kontroll av att en ställföreträdare för ett dödsbo är behörig att föra boets talan. I yttrande anförde i länsskattechefen och byråchefen följande. ändrades 1990/1991. Ny taxeringslag gäller dessutom års taxering. Den aktuella taxeringen hanterades således enligt äldre bestämmelser och rutiner. Först kan konstateras att den aktuella deklarationen undertecknats av J.G., dvs. av en av dödsbodelägarna. Av taxeringslagen 47 § i dess dåvarande lydelse framgick vem som fick fullgöra deklarationsskyldigheten för dödsbo. Förutom av boutredningsman fick denna skyldighet fullgöras av "dödsbodelägare eller testamentsexekutor". Så länge dödsbodelägarna själva förvaltade boet ansågs det tillräckligt att någon av dödsbodelägarna undertecknade deklarationen. Bevis om att den som uppträdde som ställföreträdare i taxeringen var behörig att företräda dödsboet har regelmässigt inte inhämtats. Detta torde dessutom ha varit den praxis som allmänt tillämpats av skattemyndigheterna, i synnerhet som det inte finns anledning att anta annat än att en ställföreträdare som undertecknar en dödsbodeklaration är behörig. accepterade således i det aktuella fallet J.G. inte bara som behörig att underskriva deklarationen utan också att besvara eventuella skrivelser från myndigheten gällande den aktuella taxeringen. Kommunicering med dödsboet från skattemyndighetens sida kan inte anses ha skett med J.G. personligen utan med "Dödsboet efter R.G., ", varvid adressuppgiften är hämtad från skatteregistret. I och med att taxeringsintendenten, såsom i detta fall, anförde besvär hos länsrätten över taxeringen ankom det på länsrätten och inte på skattemyndigheten att ombesörja eventuell fortsatt kommunicering med dödsboet. vill i detta sammanhang också framhålla att JO i beslut , dnr 308-1980, nämnt att just den praxis som skattemyndigheten beskrivit ovan utvecklats på förvaltningsprocessens område. Dessutom har den numera blivit lagfäst. I 7 kap. 3 § 2 st taxeringslagen (SFS 1990:324) och 4 kap. 2 § lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter (SFS 1990:325) sägs att uppgifter som lämnats för en skattskyldig som är juridisk person, anses ha lämnats av den skattskyldige, om det inte var uppenbart att uppgiftslämnaren saknade behörighet att företräda den skattskyldige. har med stöd av 47 § gamla taxeringslagen och gällande praxis accepterat J.G. som behörig att underteckna dödsboets deklaration. Slutskattesedel enligt taxering samt skattsedel på tillkommande skatt i enlighet med länsrättens dom har tillställts dödsboet under den adress som var registrerad för dödsboet i skatteregistret, allt i enlighet med de rutiner och den praxis som tillämpades i taxeringsarbetet. Myndigheten anser sig inte kunna lastas för någon felaktig hantering som inneburit att enskild dödsbodelägare svävat i okunskap om att dödsboet varit föremål för taxeringsprocess. Länsrätten i lagmannen yttrade följande. Av handlingarna i akten framgår att R.G. avled , att dödsboet skiftades och att deklaration för dödsboet undertecknades av J.G. överklagande av dödsboets taxering kom in till länsrätten . Föreläggande för dödsboet att svara på skattemyndighetens överklagande tillställdes dödsboet under adress R.G:s dödsbo, c/o G., . mottog länsrätten ett av J.G. undertecknat svar vari han hemställde om anstånd med svar intill utgången av maj månad 1988. Som skäl härför angav J.G. att antalet delägare i dödsboet uppgick till ett tiotal personer spridda över och att han till följd av utrikes tjänsteresor och stundande helgdagar inte hade möjlighet till kontakter med samtliga dödsbodelägare inom den av länsrätten angivna tiden. Sedan det konstaterats att J.G. var den dödsbodelägare, som undertecknat dödsboets deklaration, medgavs begärt anstånd. J.G. medgavs ytterligare anstånd med svar . Genom att dödsboet svarat på länsrättens föreläggande genom dödsbodelägaren J.G., som underskrivit dödsboets deklaration, uppfattades J.G. som ställföreträdare för dödsboet. Innehållet i J.G:s skrivelser om anstånd med att svara syntes även styrka att det förhöll sig så. Någon ytterligare undersökning av J.G:s behörighet att svara för dödsboet företogs således inte. J.G:s yttrande uppfattades såsom tillkommet efter samråd med dödsbodelägarna. Stöd för att hantera skriftväxling och delgivning med dödsbo i skattemål på sätt som skett har länsrätten ansett sig ha bl a i JO:s uttalande i beslut , dnr 308-1980. Uttalandet finns återgivet i av utgiven 1 avsnitt 5.3.2. Under avsnitt 5.4 i nämnda handbok behandlas bevis om behörighet för ställföreträdare. Länsrättens praxis vid skriftväxling och delgivning med dödsbo i taxeringsmål har varit att om särskilda omständigheter inte föranleder annat godta dödsbodelägare som skrivit under dödsboets deklaration såsom ställföreträdare för dödsboet. Vad som förevarit i det nu aktuella ärendet ger anledning att gå igenom länsrättens rutiner vid skriftväxling och delgivning med dödsbo. Personalen vid länsrätten har informerats om JO:s remiss. Härvid har erinrats om reglerna för delgivning med dödsbo och det behov av kontroll av ställföreträdares behörighet som kan föreligga. Kammarrätten i kammarrättspresidenten åberopade ett yttrande av referenten i ärendet, kammarrättsrådet , vari anfördes följande. Det i ärendet aktuella målet initierades i kammarrätten genom att J.G., i egenskap av "förutvarande delägare i dödsboet" efter R.G. dödsboet hade skiftats redan under beskattningsåret överklagade en av länsrätten i meddelad dom, genom vilken dödsboets inkomsttaxeringar höjts med vissa belopp. Av handlingarna i målet framgick att J.G. har undertecknat dödsboets deklaration för det ifrågavarande taxeringsåret samt att han hade företrätt boet i länsrätten och därvid avgivit yttranden. Kammarrätten godtog J.G. som ställföreträdare för dödsboet. JO har i beslut , dnr 308-1980, uttalat bl.a. följande. Huvudregeln är att dödsbodelägare gemensamt skall föra boets talan hos domstol (18 kap. 1 § ).