frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — P. meddelade då att han tänkte vända sig till advokat, eftersom han ansåg att kassan inte kunde vägra honom att ta del av utlåtandet. Han undrade också vilket lagstöd jag hade för min vägran. Jag förklarade att jag inte hade något lagstöd, men att det inte heller var frågan om någon vägran. P. informerades om att denna typ av utlåtanden kan innehålla känsliga uppgifter om den egna personen, och att det kan vara bra att ha psykiatriskt skolad personal till hands när man tar del av uppgifterna, både för att förklara och stötta. P. sade sig ha förståelse för detta, meddelade att han skulle vända sig till psykmottagningen, och skulle återkomma till mig om problem uppstod. Någon uttrycklig begäran att få ta del av läkarintyget gjordes inte, och följaktligen har inte P. meddelats något beslut i ärendet. P. upplystes å andra sidan inte heller om möjligheten att begära sådant beslut hos kontorschefen, eftersom jag fick den bestämda uppfattningen att samförstånd rådde om lämpligheten i att vända sig till psykmottagningen. har härutöver tillagt bl.a. att hon är medveten om att sekretessen inte gäller mot den enskilde själv, att hon inte avsett att inskränka P:s rätt till partsinsyn samt att P. per telefon fick upplysning om att han var i sin fulla rätt att ta del av utlåtandet, vilket han dock inte var intresserad av till följd av att han då hade gjort JO-anmälan. Vice verkställande direktören och regionchefen tillade för del följande. Av handläggarens redogörelse framgår, enligt vår uppfattning, att hennes avsikt inte var att hemlighålla uppgifter för P. utan att hon av omtanke rekommenderade honom att vända sig till den mottagning som utfärdat utlåtandet. I och för sig kan partsinsynen begränsas just vad avser en persons hälsotillstånd under mycket speciella förhållanden men ett sådant övervägande tycks inte ha varit aktuellt. beklagar att P. är missnöjd och att detta missförstånd uppstod. P. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men hördes inte av. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv följande. Enligt 16 § förvaltningslagen (1986:223) har en part rätt att ta del av det som tillförts ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Denna rätt gäller med de begränsningar som avses i 14 kap. 5 sekretesslagen (1980:100). I sistnämnda lagrum stadgas bl.a. att sekretess enligt sekretesslagen inte hindrar att part i ärende hos myndighet tar del av handling eller annat material i ärendet. Handling eller annat material får dock inte lämnas ut om det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall skall myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller, i den mån det behövs för att han skall kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen skall skydda. I paragrafens andra stycke föreskrivs emellertid också bl.a. att sekretess inte hindrar att part tar del av beslut i ärendet. Hos bl.a. en allmän försäkringskassa gäller sekretess i ärende enligt lagstiftningen om allmän försäkring eller arbetsskadeförsäkring m.m. för uppgift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs, se 7 kap. 7 § första stycket sekretesslagen. Enligt andra stycket i nämnda paragraf gäller sekretessen också i förhållande till den vård- eller behandlingsbehövande själv i fråga om uppgift om hans hälsotillstånd, om det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas ut till honom. Denna undantagsregel utgör ett exempel på de i 14 kap. 5 § sekretesslagen åsyftade situationerna då partsinsynen kan begränsas. I det nu aktuella fallet kan konstateras att inte ansett någon sådan undantagssituation som anges i 7 kap. 7 § andra stycket sekretesslagen vara för handen. Från denna utgångspunkt hade P. rätt att med stöd av 16 § förvaltningslagen ta del av ifrågavarande läkarintyg. Något hinder för utlämnande av handlingen i samband med P:s besök förefaller inte heller ha förelegat. Såvitt framgår av remissvar har kassans agerande styrts av omtanke om P. Det saknas anledning att ifrågasätta denna uppgift. I ett fall som detta kan det möjligen vara befogat att ge den försäkrade vissa rekommendationer angående sättet för inhämtande av uppgifterna. Detta får dock självfallet inte innebära att den försäkrade uppfattar situationen så att han förvägras rätten att ta del av uppgifterna. Jag vill i detta sammanhang understryka att rätten till partsinsyn är en central förvaltningsrättslig regel. När det gäller de faktiska omständigheterna utvisar handläggaren redogörelse inte annat än att den information som hon lämnade till P. oavsett syftet med informationen i vart fall var ägnad att bibringa denne uppfattningen att han inte hade rätt att ta del av läkarintyget vid besökstillfället. Enligt min mening borde P. åtminstone ha upplysts om sin rätt att ta del av intyget. Något beslut att inte låta honom få del av nämnda uppgifter var ju enligt remissvaret inte aktuellt; handläggarens avsikt var enligt yttrandet inte att hemlighålla uppgifter för P. Mot bakgrund därav framstår det dock som oklart vad som avses i redogörelsen när det nämns att P. borde ha upplysts om sin rätt att hos kontorschefen begära beslut i ärendet. Uttalandet antyder att det likväl kan ha varit aktuellt med en prövning av om uppgiften kunde lämnas ut och att denna prövning eventuellt kunde leda till ett avslagsbeslut. Sammanfattningsvis anser jag att P:s begäran om att ta del av läkarintyget handlagts på ett olämpligt sätt. Att P. senare upplystes om sin rätt att ta del av intyget saknar härvidlag betydelse. Med hänsyn till att är införstådd med vad som gäller vid parts begäran om utfående av uppgifter om egna förhållanden samt med beaktande av att P. nu fått del av de begärda uppgifterna stannar jag vid den kritik som uttalats. Försäkringskassa har utlämnat sekretesskyddade uppgifter till utomstående myndighet (Dnr 4093-1994) I en anmälan mot läns allmänna försäkringskassa klagade . på att överlämnat en kopia av ett läkarutlåtande till arbetsförmedlingen. Läkarutlåtandet innehöll för honom känsliga medicinska och personliga uppgifter. Ärendet remitterades till för yttrande. I remissvaret redogjorde direktören för bakgrunden till ärendet och den på området tillämpliga lagstiftningen m.m. samt anförde bl.a. följande. Av prop 1990/91:141 sid 91 framgår följande: "För att försäkrades personliga integritet inte skall kränkas bör vara uppmärksam på att viss information om den försäkrade kan vara sekretessbelagd. I förekommande fall bör kassan diskutera med den försäkrade om samtycke kan lämnas till att informationen får användas i samarbete med andra. Det är lämpligt att tjänsteman gör anteckning om att en sådan diskussion ägt rum i den försäkrades akt hos kassan och att den försäkrade lämnat sitt samtycke till att uppgifterna om honom lämnas ut till samarbetsorgan." mottog ett intyg/läkarutlåtande om hälsotillstånd som rörde J.E. Enligt intyget har behandlande läkaren samtyckt till de rehabiliteringsinsatser som J.E. Vid senare kontakter med såväl J.E. som arbetsplatsen har fått bekräftat att arbetsträningen utfallit väl. Det har också på ett tidigt stadium förts en diskussion om ev. lönebidragsanställning. Som grund för sitt beslut angående lönebidragsanställning har arbetsförmedlingen begärt och också erhållit kopia av läkarintyg rörande J.E. Sammanfattningsvis framkommer således att J.E:s arbetsrehabilitering har grundats på samverkan mellan honom själv, behandlande läkaren, , arbetsförmedlingen och praktikarbetsplatsen. De åtgärder som vidtagits har utgått ifrån J.E:s egna önskemål och genomförts i samförstånd med berörda parter. Den anda av samförstånd som präglade J.E:s rehabiliteringsärende utgör grunden för handläggarens uppfattning att s.k. presumerat samtycke förelegat. Eftersom det medicinska utlåtandet var en förutsättning för att lönebidragsanställning skulle kunna ordnas har handläggaren utgått ifrån att det också varit J.E:s önskan att utlåtandet skulle översändas till arbetsförmedlingen. Innan ärendet skickades gjorde handläggaren bedömningen att intyget kunde lämnas ut utan men för J.E. Mot bakgrund av vad som sagts i prop 1990/91:141 anser att J.E:s samtycke borde ha inhämtats innan handlingen översändes till arbetsförmedlingen. Vidare borde handläggarens menprövning av intyget ha noterats i journalen. Om arbetsförmedlingens handläggare handskats med intyget på ett olämpligt sätt eller eljest utsatt J.E. för fördomsfull behandling ligger utanför möjlighet att kunna bedöma. Till remissvaret fogades en utredning av lokalkontorets handläggning av ärendet samt ett yttrande från lokalkontorets handläggare. Han underströk därvid att han inte hade kännedom om läkarintygets innehåll och att det skulle skickas till arbetsförmedlingen. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv såvitt avser frågan om utlämnande av läkarintyget i bedömningsdelen följande. Bestämmelsen om sekretess inom socialförsäkringsområdet finns i 7 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100). Enligt paragrafen gäller sekretess hos allmän försäkringskassa, och domstol i ärende enligt lagstiftningen om allmän försäkring eller arbetsskadeförsäkring eller om annan jämförbar ekonomisk förmån för enskild, eller om läkarvårdsersättning eller ersättning för sjukgymnastik, för uppgift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Samma sekretess gäller hos annan myndighet på vilken det ankommer att handlägga ärende enligt lagstiftning som har nämnts. I 14 kap. 1 § stadgas att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas till regeringen eller . Sekretess hindrar inte heller att uppgift lämnas till annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. I 2 § förordningen (1980:995) om skyldighet för de allmänna försäkringskassorna att lämna uppgifter till andra myndigheter stadgas att på begäran skall lämna uppgifter om enskilda till domstol, , Statens löne- och pensionsverk, en annan allmän försäkringskassa eller en arbetsmarknadsmyndighet om uppgifterna behövs där i ärenden enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring eller annan jämförbar lagstiftning om ekonomisk förmån för enskilda eller enligt lagen (1991:1047) om sjuklön eller lagen (1993:16) om försäkring mot vissa semesterlönekostnader. Det kan emellertid enligt min mening på goda grunder ifrågasättas om ett ärende om lönebidrag kan anses ingå i den typ av ärenden som omfattas av uppgiftsskyldigheten enligt nämnda förordning. Det har heller inte satts i fråga i ärendet, och därmed lämnar jag frågan om utlämnande av uppgifter av nu aktuellt slag har kunnat ske med stöd av denna förordning. Vidare kan uppgifter lämnas ut med stöd av den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen. Enligt denna bestämmelse får uppgifter lämnas ut till annan myndighet i sådana fall då det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas ut har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen utgör inte sekretess hinder mot att uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. JO Sverne har tidigare, i samband med en inspektion av läns allmänna försäkringskassa , behandlat frågan om sekretess i försäkringskassornas rehabiliterande verksamhet och därvid redogjort för innehållet i ovannämnda 7 kap. 7 § sekretesslagen (SekrL) och uttalat bl.a. följande. Med men avses i första hand sådana skador som att bli utsatt för andras missaktning, om ens personliga förhållanden blir kända för andra. Utgångspunkten för om men föreligger skall vara den försäkrades egen upplevelse (se prop. 1979/80:2 s. 83 och 90). Även om en tjänsteman skulle anse det vara till nytta för den försäkrade att uppgifterna om honom lämnas till annan myndighet eller till hans arbetsgivare, så att dessa kan hjälpa honom, är det således inte säkert att detta är förenligt med sekretessreglerna. Uppgifter i rehabiliteringsärenden är mången gång av sådan art att det kan antas att den försäkrade upplever det som obehagligt att andra får kännedom om dessa uppgifter. Om dessa uppgifter redan är kända av den andra myndigheten eller av arbetsgivaren, lägger sekretesslagen dock inte hinder i vägen för att uppgifterna diskuteras i samband med frågan om rehabilitering. I sådant fall sker ju inte något röjande av uppgifterna. Avser kassan däremot att delge annan myndighet eller privat arbetsgivare uppgifter om en försäkrads hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, vilka den andra myndigheten eller arbetsgivaren inte tidigare känner till måste det prövas, om detta är tillåtet enligt sekretesslagen. Finner kassan vid denna prövning att det kan antas att den försäkrade lider men i den mening som avses i sekretesslagen är uppgifterna således sekretesskyddade enligt 7 kap. 7 § SekrL och uppgiften får då i princip inte röjas. Det återstår emellertid att undersöka om kassan enligt någon annan bestämmelse har möjlighet att göra undantag från sekretessen. Den bestämmelse, som då i första hand blir aktuell, är 14 kap. 4 § SekrL. Enligt denna bestämmelse kan den försäkrade helt eller delvis efterge sekretessen. Om den försäkrade samtycker till att uppgiften lämnas till företrädare för annan myndighet eller för privat arbetsgivare, kan alltså uppgiften lämnas ut. För min del anser jag att detta är den princip som kassan i första hand bör tillämpa. Det är utan tvekan också så att åtgärder som vidtas i samråd med den försäkrade har störst utsikter att leda till önskat resultat. Skulle det av någon anledning emellertid visa sig vara omöjligt att få sådant samtycke, finns enligt 1 kap. 5 § SekrL vissa möjligheter att trots detta lämna ut uppgifterna. Enligt denna paragraf har nämligen myndighet möjlighet att lämna ut sekretessbelagd uppgift, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Denna bestämmelse har tillkommit för att sekretessen inte skall omöjliggöra för en myndighet och dess personal att sköta de uppgifter som ankommer på dem. Av förarbetena (prop. 1979/80:2 s. 465 och 494) framgår att bestämmelsen skall tillämpas restriktivt. Sekretessen får efterges endast då ett utlämnande är en nödvändig förutsättning för att myndigheten skall kunna fullgöra visst åliggande. Utlämnande får däremot inte ske enbart i syfte att höja myndighetens effektivitet eller för att biträda andra myndigheter i deras arbete. Enligt 2 kap. 11 § lagen om allmän försäkring (numera 22 kap. 5 § samma lag; här anmärkt) åligger det de allmänna försäkringskassorna att tillse att lämpliga åtgärder vidtas i rehabiliterande syfte. Försäkringskassorna har inte några egna resurser i form av sjukvård, arbetsvård och utbildning m.m., som samhället i övrigt ställer till förfogande. I sådana sammanhang är det givetvis ofta av betydelse att kunna lämna uppgifter om den försäkrades hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. 1 kap. 5 § SekrL kan därvid vara tillämplig. Som tidigare nämnts bör man dock i första hand söka få samtycke från den försäkrade till utlämnande av uppgiften. Även JO har i ett beslut behandlat frågan om utlämnande av uppgifter om den försäkrades personliga förhållanden till annan myndighet (i detta fall en rehabiliteringsgrupp med företrädare från bl.a. socialförvaltningen, arbetsförmedlingen, omsorgsförvaltningen och ; här anmärkt). JO uttalade därvid bl.a. följande av intresse i förevarande fall. Rehabiliteringsgruppens ledamöter får anses representera var och en sin myndighet och kan inte anses ingå i . I första hand krävs således medgivande av den försäkrade för att gruppens ledamöter skall få tillgång till hemliga uppgifter om den försäkrade (14 kap. 4 § SekrL). Ett uppgiftslämnande kan emellertid alltså lagligen ske efter en intresseavvägning enligt 14 kap. 3 § liksom enligt 1 kap. 5 § SekrL om det bedöms nödvändigt för att kassan skall kunna fullgöra sin verksamhet. Även om lagliga förutsättningar för utlämnande av uppgifter föreligger måste enligt min mening uppgiftslämnandet begränsas till vad som är nödvändigt för en ändamålsenlig behandling i rehabiliteringsgruppen. Jag ansluter mig till det synsätt som kommit till uttryck i ovan redovisade JO-uttalanden. Läkarutlåtanden innehåller typiskt sett uppgifter om enskildas hälsotillstånd och kan även innehålla uppgifter om andra personliga förhållanden av känslig natur. Ett utlämnande av ett sådant utlåtande kan därför onekligen medföra att den berörde lider men. Uppgifterna omfattas då av sekretess. För det fall att ändå finner att utlämnandet av det aktuella läkarutlåtandet till arbetsförmedlingen varit nödvändigt för att kassan skulle kunna fullgöra sin rehabiliteringsskyldighet, åvilar det kassan att först försöka inhämta den försäkrades medgivande till utlämnandet. Endast om kassan inte erhåller den försäkrades medgivande till utlämnandet av uppgifterna, bör kassan överväga ett utlämnande med stöd av 14 kap. 3 § eller 1 kap. 5 § sekretesslagen. Det kan dock enligt min mening starkt ifrågasättas om utlämnandet av uppgifter av i ärendet aktuellt slag skulle kunna ske med stöd av dessa stadganden. Vid denna bedömning har jag särskilt beaktat vad som framhållits ovan om att uppgiftslämnandet bör begränsas till vad som är nödvändigt för en ändamålsenlig rehabilitering av den försäkrade. Jag vill också understryka vikten av att kassan i den försäkrades akt låter anteckna att man inhämtat dennes medgivande till att utlämna uppgifter om honom till samarbetsorgan. Sammanfattningsvis anser jag således att brustit i sin tillämpning av sekretesslagen i förevarande fall. Av kassans yttrande hit framgår emellertid att kassan är medveten om bristerna i handläggningen och att den anser att den försäkrades samtycke borde ha inhämtats innan det aktuella läkarutlåtandet utlämnades till arbetsförmedlingen. Med hänsyn härtill finner jag inte anledning att vidta ytterligare åtgärder i saken. Frågor om förhållandet mellan verksamheten inom enhet för svensk arkivinformation, SVAR, och dels tryckfrihetsförordningens bestämmelser om handlings offentlighet, dels bestämmelserna i avgiftsförordningen (1992:191) (Dnr 4626-1995) I en anmälan till JO framförde klagomål mot den verksamhet bedriver genom sin enhet för svensk arkivinformation, SVAR. Han redogjorde bl.a. för hur mikrofilmer av svenska kyrkoböcker m.m. ursprungligen gjorts av mormonrörelsen för dennas släktforskningsarkiv i och sedan i kopia skänkts till . Vad gäller kyrkoböckerna uppgav han att filmerna med dem numera har överförts till mikrokort (fiche). Därefter ifrågasatte han rätt att ge SVAR monopol på kopiering, uthyrning och försäljning av det svenska arkivmaterialet. Vidare vände han sig mot "SVARs prispolitik" beträffande uthyrning och försäljning av mikrokort och anförde att denna är i det närmaste av ockerkaraktär. Härutöver gjorde han gällande att läsbarheten av mikrokorten ofta är starkt nedsatt men att kunden/forskaren inte får några pengar tillbaka även om det uthyrda eller försålda materialet inte går att använda. "Någon klagorätt finns ej." Han menade att någon form av kvalitetsgaranti måste införas för produkter. Slutligen hemställde han att JO skulle pröva "det uppdrag har av staten", mot bakgrund av de tankar som finns i kultur- och biblioteksutredningar och det sätt myndigheten hanterar landets amatörforskare. Anmälan remitterades till för yttrande avseende de rättsliga grunderna för avgiftsuttag inom SVAR:s verksamhetsområde. Yttrandet skulle ges mot bakgrund av de bestämmelser om utfående av allmänna handlingar som finns i tryckfrihetsförordningen och avgiftsförordningen (1992:191). (ställföreträdande riksarkivarien ) svarade följande. SVAR, Svensk Arkivinformation, har växt fram under en följd av år som en praktisk verksamhet och har bedrivits under skiftande huvudmannaskap. finner det därför motiverat att inledningsvis lämna en allmän redogörelse för SVAR:s bakgrund och nuvarande verksamhet. Allmänt om SVAR, verksamhet och bakgrund SVAR:s verksamhet bedrivs till övervägande del inom verksamhetsgren "Tillgängliggöra" och kan övergripande definieras som tillgängliggöra arkivmaterial för forskning och undervisning, underlätta för arkivinstitutionernas och bibliotekens service samt medverka till att säkerställa förstörelsehotat arkivmaterial av vitalt /78 etablerades den s.k. registreringsdatabasen i som ett samarbetsprojekt mellan länsarbetsnämnden i , kommun och landsarkivet i . Bakgrunden till projektet var den omfattande arbetslösheten i länet och svårigheterna för landsarkivet att få registreringsarbete utfört. Registreringsdatabasens uppgift skulle vara att skapa sysselsättning, underlätta vetenskaplig forskning och på olika sätt göra källmaterial tillgängligt för en bredare allmänhet utan särskilda insikter i handskriftsläsning. Omkring påbörjades inom landsarkiven ett projekt som gick ut på att bevara kyrkböckerna från förslitning. Man valde en lösning att konvertera mikrofilm till mikrokort som skulle monteras i s.k. jackets som enkelt kunde kopieras till brukskopior. Förfaringssättet innebar i realiteten att de till överlämnade s.k. mormonfilmerna kom att konverteras till mikrokort. För ändamålet startades SVAR som ett helt nytt projekt med som huvudman. Konverteringsarbetet har avslutats och SVAR kan därmed tillhandahålla alla äldre svenska kyrkböcker på mikrokort. sammanlades registreringsbasen med SVAR under huvudmannaskap. Därmed kom två verksamheter att förenas, registreringsbasen med sitt syfte att underlätta användandet av arkivinformation och SVAR med syftet att främst förse med arkivinformation lagd på mikrokort. Den primära målgruppen var således universitet och högskolor utan nära geografisk tillgång till statlig arkivinstitution; valda tekniker och metoder för fångst och distribution av arkivinformation gav därjämte möjlighet för andra, t.ex. släkt- och hembygdsforskare, att enkelt och lätt tillgängligt få del av arkivinformation utöver vad som erbjuds i arkivinstitutionernas forskarsalar. Som en följd härav kom en verksamhet att skapas med en höjd tillgänglighets- och servicenivå som annars inte hade kommit till stånd. övertog SVAR genom sitt uthyrnings- och försäljningssystem länsbibliotekens interurbana distribution av mikrofilmat kyrkoboksmaterial. Det tidigare till denna verksamhet utgående statsbidraget kom dock inte SVAR till del. Utgångspunkten för SVAR:s verksamhet har varit att verksamheten i görligaste omfattning skall bedrivas kommersiellt (jfr regleringsbrev 1993/94). SVAR tillhandahåller mikrokort genom dels försäljning till enskilda och genom försäljning/uthyrning till huvudsakligen folkbiblioteken, dels upplåtande av forskarplats i s.k. forskarcentra. Sådan forskarplats ställs till förfogande mot avgift och innefattar bl.a. tillgång till läsutrustning, rikstäckande bestånd av mikrofilmat arkivmaterial, i huvudsak kyrkoboksmaterial, viss rådgivning och handledning samt referensbibliotek m.m. Den allmänna servicenivån har därigenom höjts till en nivå som annars inte hade kunnat nås. Om avgift inte tagits ut hade servicenivån inte kunnat höjas. Avgiftsuttag inom SVARS:s verksamhetsområde Enligt 2 kap 1 § tryckfrihetsförordningen (TF) har varje svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar. Den som vill ta del av allmän handling kan göra det på stället utan avgift (12 §) eller få avskrift eller kopia mot stadgad avgift (13 §). Enligt 15 § avgiftsförordningen (1992:191) skall en myndighet ta ut avgift enligt förordningen för att den efter särskild begäran lämnar ut kopia eller avskrift av allmän handling.