frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Upprepade anstånd kan medföra att kostnaderna för förfarandet blir orimligt höga. Dessutom kan upprepade anstånd eller anstånd innebära att fastighetsägaren på ett oacceptabelt sätt utsätts för den press som ett pågående mål innebär. Vidare bör den förmånsrätt som beslut om utmätning respektive sådant fastställelsebeslut som avses i 4 kap. 27 § utsökningsbalken medför inte bestå under en alltför . Den nu gjorda uppräkningen är naturligtvis inte uttömmande. I det enskilda fallet kan det föreligga ytterligare omständigheter som talar emot anstånd. Vid varje begäran om anstånd som går utöver ettårsfristen måste kronofogdemyndigheten sålunda göra en bedömning av om det föreligger ett sådant undantagsfall som avses i 12 kap. 11 §. Att sökanden medgett anstånd kan inte ensamt anses utgöra tillräckliga skäl. Det får med andra ord inte förekomma att myndigheten slentrianmässigt beviljar anstånd utöver fristen i sådana fall. För att kronofogdemyndigheten skall ha ett fullgott beslutsunderlag måste därför en begäran om anstånd åtföljas av en redogörelse för anledningen till att begäran framställs. Som framgått ovan är det emellertid inte endast de av parterna framförda skälen som är avgörande för anståndsfrågan. Alla de i det enskilda fallet föreliggande omständigheterna måste beaktas och anstånd utöver ettårsfristen måste beviljas med stor restriktivitet. Som framhållit skall det av beslut om anstånd alltid framgå varför kronofogdemyndigheten funnit skäl att bevilja anstånd. Även när kronofogdemyndigheten avslår en begäran om anstånd skall skälen för beslutet anges. Konkursförvaltare har underlåtit att meddela beslut i fråga om lönegaranti trots att anspråk på betalning framställts (Dnr 2270-1995) G.S. redogjorde i en anmälan för en affärsrelation mellan honom och ett handelsbolag, vilket försatts i konkurs. G.S. hade inte fått betalt av bolaget för visst arbete som han utfört. Frågan om betalning hade varit föremål för handläggning vid inom ramen för ett tvistemål. Vidare uppgav G.S att han, sedan bolaget försatts i konkurs, framställt anspråk på betalning enligt lönegarantilagen för sin fordran på bolaget till konkursförvaltaren, advokaten . Han hade inte beviljats sådan betalning. Vid genomgång hos JO av handlingarna i ärendet uppkom fråga om konkursförvaltaren meddelat ett formligt beslut i lönegarantifrågan enligt bestämmelserna i 16 § lönegarantilagen (1992:497) och 3 § lönegarantiförordningen (1992:501). Ärendet remitterades till konkursförvaltaren för yttrande i den frågan. Av remissvaret och de handlingar som givits in i ärendet framgick bl.a. följande. Frågan om betalning enligt lönegarantilagen utreddes av konkursförvaltaren efter konkursutbrottet. Det framkom därvid att det funnits endast en anställd i bolaget, nämligen en dotter till en av bolagsmännen. G.S. framförde sina krav mot handelsbolaget till konkursförvaltaren första gången genom ett telefax . Han uppgav då hur stor hans fordran var och förklarade att han emotsåg betalning. Förvaltaren svarade dagen därpå och klargjorde konkursboets inställning. Han anförde därvid bl.a. att G.S:s fordran hade noterats i konkursbouppteckningen men att någon utdelning till oprioriterade fordringsägare inte skulle komma att ske. G.S. återkom med ett brev till förvaltaren och redogjorde för sina mellanhavanden med handelsbolaget. Det brevet besvarades av förvaltaren , som då anförde att han inte hade några ytterligare kommentarer med anledning av G.S:s redogörelse. skrev G.S. till förvaltaren på nytt. Han anförde därvid följande. Vad gäller mina krav vill jag att den del av som utgör ren lönekostnad behandlas i sedvanlig ordning. Kan utdelning inte ske från konkursboet kräver jag att statlig lönegaranti gäller. Konkursförvaltaren svarade att G.S. inte hade varit anställd i bolaget och att statlig lönegaranti därför inte kunde komma i fråga. G.S. hävdade därefter i ett brev till förvaltaren att ett anställningsförhållande hade förelegat mellan honom och bolaget. påpekade genom brev till förvaltaren att han inte hade fått något svar på breven och . Förvaltaren svarade att han inte hade något ytterligare att tillägga i ärendet. yttrade bl.a. följande. I samband med utredningen av konkursen tog han del av handlingarna i tvistemålet mellan G.S. och handelsbolaget. Av dessa framgick att G.S. hade väckt talan mot bolaget och gjort gällande att han var uppdragstagare i förhållande till bolaget. Vare sig i stämningsansökan eller vid en muntlig förberedelse i tingsrätten hade G.S. hävdat att han skulle ha varit anställd i bolaget. Inte heller i breven till honom åberopade något anställningsförhållande. Det var först i brevet som han uppgav att han hade varit anställd. Alla uppgifter som hade lämnats tydde på att G.S. hade agerat som en självständig uppdragstagare. Av intresse i sammanhanget är att G.S. återkallade sin talan vid tingsrätten som han skrev brevet. Mot bakgrund av det som förevarit i tvistemålet och med hänsyn till uppgifter som lämnats av en av bolagsmännen uppfattade han inte G.S:s krav på annat sätt än som ett uttryck för missnöje och besvikelse och inte på något sätt som ett formellt krav på utbetalning enligt lönegarantilagen. Han nöjde sig därför med att meddela att han inte kunde finna att något anställningsförhållande hade förelegat. G.S:s brev till honom styrkte honom i hans uppfattning, eftersom G.S. i det brevet uttalade att han hade att ta ställning till huruvida han skulle inleda en process mot bolagsmännen i handelsbolaget eller inte. Han upprättade alltså inte något formellt avslagsbeslut. Först i samband med G.S:s anmälan till JO har han förstått att G.S. på allvar velat ha lönegarantifrågan prövad. Avslutningsvis anförde följande. G.S. har inte lidit någon ekonomisk skada på grund av det uteblivna beslutet i lönegarantifrågan. Han har nämligen inte varit berättigad till statlig lönegaranti, eftersom han inte har varit anställd i bolaget. För den händelse han skulle kunna visa att han har varit anställd i bolaget är han ändå inte berättigad till betalning eftersom hans fordran är för gammal för att omfattas av lönegarantin. Fordran hänför sig nämligen och 1991. Enligt hans uppfattning måste det finnas någon form av substans i de krav på utbetalning enligt lönegarantilagen som framställs till konkursförvaltaren för att denne skall vara skyldig att meddela ett beslut. Det kan inte vara rimligt att varje form av krav, oavsett hur lösligt framställt eller uppenbart ogrundat det än är, skall leda till skyldighet för förvaltaren att meddela beslut i saken. En sådan skyldighet skulle medföra en ökad arbetsbelastning för bl.a. förvaltaren och . G.S. kommenterade remissvaret och framhöll därvid bl.a. att han först vid en förhandling vid informerades om möjligheten till utbetalning enligt lönegarantilagen. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande. Konkursförvaltares handhavande av lönegarantifrågor i konkurser utgör myndighetsutövning, vilket medför att förvaltarna beträffande denna del av sin verksamhet står under tillsyn av JO. Jag uttalar mig inte i sakfrågan i ärendet, nämligen frågan om G.S:s fordran på handelsbolaget omfattas av den statliga lönegarantin. När det gäller utbetalning enligt lönegarantilagen kan nämligen olika bedömningar göras utan att någon av dem kan anses felaktig i rättsligt hänseende. JO uttalar sig i regel inte om ställningstaganden i sådana frågor. Min granskning avser således endast konkursförvaltarens formella handläggning av lönegarantifrågan. Staten svarar för betalning av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som försatts i konkurs i eller annat nordiskt land enligt bestämmelserna i lönegarantilagen. Om bevakning inte förekommer i konkursen som i förevarande fall skall konkursförvaltaren enligt 16 § samma lag pröva och meddela beslut i frågan om en fordran i konkursen skall betalas av garantin. I 3 § lönegarantiförordningen anges att ett sådant beslut skall innehålla bl.a. uppgift om den fordran som arbetstagaren har mot konkursgäldenären och i vilken mån den skall betalas av garantin samt skälen för beslutet och uppgift om hur man överklagar beslutet. Om en arbetstagare är missnöjd med förvaltarens beslut får han enligt 29 § lönegarantilagen väcka talan mot staten från det han fick del av beslutet. Några bestämmelser om hur arbetstagaren skall framställa sitt anspråk på betalning enligt lönegarantilagen finns inte. Ett sådant anspråk kan framställas helt formlöst. Förvaltaren har en skyldighet att utreda och ta ställning till varje sådant anspråk som blir känt för honom under konkursens handläggning. G.S. får anses ha framställt anspråk på betalning enligt lönegarantilagen genom sitt brev till . Det har ålegat att därefter ta ställning till anspråket och meddela ett formligt beslut i saken i enlighet med de nämnda bestämmelserna i lönegarantilagen och lönegarantiförordningen. Lagen ger inte utrymme för undantag från skyldigheten att meddela beslut i fall där anspråket framstår som ogrundat. I sådana fall torde det inte heller medföra någon större arbetsbelastning för förvaltaren att upprätta ett beslut. skall för övrigt endast underrättas om beslut genom vilka betalning enligt lönegarantin beviljats (jfr 17 § lönegarantilagen). Ett avslagsbeslut belastar således inte . Sammantaget är jag alltså kritisk till att inte meddelade något formligt beslut med anledning av G.S:s anspråk. Jag förutsätter att ett beslut meddelas , om så inte redan har skett. Konkursförvaltare som avslagit en begäran om betalning ur den statliga lönegarantin har ansetts skyldig att på begäran meddela nytt beslut i frågan (Dnr 4645-1994) I en anmälan anförde bl.a. följande. O. var anställd i ett aktiebolag vilket försattes i konkurs . Till konkursförvaltare utsågs advokaten . O. anmälde lönefordringar i konkursen för utbetalning enligt lönegarantilagen. beslutade att beloppet inte skulle utbetalas. O. var missnöjd med beslutet och avsåg att väcka talan mot staten enligt lönegarantilagen. På grund av ett missförstånd kom dock tiden för väckande av talan att passeras. Hon begärde i stället att skulle ompröva sitt beslut. meddelade dock att han inte hade för avsikt att ompröva ärendet. anmälde O. formellt på nytt sitt krav och begärde utbetalning enligt lönegarantilagen. meddelade att han inte var skyldig att fatta nytt beslut i ärendet och inte heller hade för avsikt att göra detta. På i län delade man uppfattning. begärde därför att skulle uttala sin mening i frågan. svarade att det enligt verkets mening föreligger en skyldighet för förvaltare att ta ställning till alla lönegarantianspråk som framförs, även i fall där anspråket avslagits tidigare. Svaret skickades till , som meddelade att han trots inställning inte tänkte fatta något nytt beslut i ärendet. hemställde att JO skulle uttala att konkursförvaltare har skyldighet att på begäran fatta nytt beslut i lönegarantiärendet oavsett avslagsbeslut redan fattats eller med andra ord, att konkursförvaltares avslagsbeslut i lönegarantifrågor inte får rättskraft. Vidare hemställde hon att JO skulle ålägga att fatta nytt beslut i O:s ärende. Anmälan remitterades inledningsvis till och till i län, tillsynsmyndigheten i konkurser. vidhöll att han inte är skyldig att fatta nytt beslut i lönegarantifrågan. Vidare upplyste han att den aktuella konkursen avslutades . hänvisade i sitt remissvar till ett yttrande från chefskronofogden , som efter en redogörelse för den rättsliga regleringen på området anförde bl.a. följande. En löneborgenär som är missnöjd med förvaltarens beslut i frågan om en fordran i konkursen skall betalas enligt garantin har möjlighet att väcka talan mot staten från det att han fick del av beslutet. Förvaltaren är inte skyldig att meddela ett nytt beslut i lönegarantifrågan i fall där löneborgenären inte har iakttagit treveckorsfristen. Enligt tillsynsmyndighetens uppfattning skulle det vara direkt olämpligt att beslutet i ett sådant fall omprövades av förvaltaren. Lagstiftarens syfte, att så långt som möjligt harmonisera prövningen av tvistiga lönefordringar i konkurser med bevakningsförfarande med lönefordringar i konkurser utan bevakning, skulle motverkas. Det sagda innebär inte att tillsynsmyndigheten i fall där nya omständigheter, som påverkar ett tidigare avslagsbeslut, framkommer skulle ha något att invända mot att en förvaltare trots avsaknad av uttrycklig regel härom meddelade ett nytt beslut. Detta borde kunna ske med hänvisning till 27 § förvaltningslagen (1986:223) FL och till att lönegarantin utgör en social skyddslagstiftning. För övrigt torde det inte vara möjligt att genom förvaltningsbesvär eller prövning vid tingsrätt överklaga en förvaltares ställningstagande att inte meddela ett nytt beslut i lönegarantifråga. Avslutningsvis konstateras att konkursen i det aktuella fallet är avslutad. Förvaltaren har därför inte rätt att meddela nytt beslut om lönegaranti (jfr prop. 1991/92:139 s. 31 om statlig lönegaranti vid konkurs). anmodades därefter att yttra sig över det som hade framkommit i ärendet. I sitt yttrande vidhöll verket uppfattningen att förvaltare är skyldig att pröva varje anspråk på betalning enligt garantin, även i fall där anspråket har avslagits. Verket anförde bl.a. följande. Förvaltningslagen är visserligen inte direkt tillämplig vid förvaltares handläggning av lönegarantifrågor men enligt uttalanden i förarbetena till lönegarantilagen kan ledning för förvaltarens handläggning hämtas i förvaltningslagen. Stadgandet i 27 § FL är således tillämpbart. Omprövningsskyldigheten är inte uttömmande reglerad i det stadgandet. Enligt förvaltningsrättslig praxis anses avslagsbeslut tillhöra den grupp av beslut som inte vinner negativ rättskraft. En part som har fått avslag på en ansökan har alltså möjlighet att återkomma och få saken prövad på nytt. Så har också varit fallet med de avslagsbeslut som kronofogdemyndighet meddelade enligt den tidigare gällande lönegarantilagen. Med anledning av kronofogdemyndighetens påstående att förvaltaren skulle sakna all rätt att meddela ett nytt beslut eftersom konkursen är avslutad vill framhålla att konkursen i vart fall pågick för arbetstagarens begäran om omprövning. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv följande. Konkursförvaltares handhavande av lönegarantifrågor i konkurser utgör myndighetsutövning, vilket medför att förvaltarna beträffande denna del av sin verksamhet står under tillsyn av JO. Staten svarar för betalning av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som försatts i konkurs i eller annat nordiskt land enligt bestämmelserna i lönegarantilagen (1992:497) LGL. Om bevakning inte förekommer i konkursen som i förevarande fall skall konkursförvaltaren enligt 16 § pröva och meddela beslut i frågan om en fordran i konkursen skall betalas enligt garantin. Om en arbetstagare är missnöjd med förvaltarens beslut får han enligt 29 § väcka talan mot staten från det att han fick del av beslutet. Talan skall enligt 32 § väckas vid den tingsrätt som handlägger konkursärendet. I konkurser med bevakning avgörs frågan om lönefordringars betalningsrätt och förmånsrätt genom bevaknings- och anmärkningsförfarandet. Några bestämmelser om förvaltarens handläggning finns inte i LGL. I förarbetena till lagen uttalade departementschefen, att när så erfordras kan ledning i stället sökas i vad som gäller enligt förvaltningslagen (prop. 1991/92:139 s. 32). Enligt den ordning som gällde före den nuvarande LGL:s tillkomst avgjordes lönegarantifrågorna i konkurser utan bevakning av kronofogdemyndigheten. Myndighetens beslut kunde överklagas till hovrätten. Handläggningen vid kronofogdemyndigheten omfattades av förvaltningslagens bestämmelser. Bestämmelsen i 27 § FL innebär följande. Finner en myndighet att ett beslut, som den har meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, skall myndigheten ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller även om beslutet överklagats, såvida inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte skall gälla (inhibition). Skyldigheten gäller inte om myndigheten har överlämnat handlingarna i ärendet till en högre instans eller om det i annat fall finns skäl mot att myndigheten ändrar beslutet. Att myndigheten skall ändra beslutet innebär att om förutsättningarna för omprövning enligt 27 § FL är uppfyllda och inget av de angivna undantagen är tillämpligt den skall meddela ett nytt beslut som helt eller delvis återkallar eller ändrar det tidigare beslutet (och , Nya förvaltningslagen med kommentarer, 4 uppl., s. 338). Omprövningsskyldigheten gäller oberoende av begäran och i princip oavsett om beslutet överklagas eller inte. Den avser även beslut som vunnit laga kraft (a.a. s. 329). I 27 § FL föreskrivs som minimikrav att omprövning skall ske, om de i paragrafen angivna förutsättningarna är uppfyllda. Frågor om omprövning i andra fall får lösas i praxis eller genom specialbestämmelser (a.a. s. 333). Av de i förvaltningsrättslig praxis och doktrin utvecklade principerna rörande negativ rättskraft följer att en myndighet har rätt att häva ett avslagsbeslut som den själv fattat och ta upp ärendet till förnyad prövning (här bortses från den i detta ärende inte aktuella situationen att avslagsbeslutet överklagats och är föremål för prövning i högre instans, då litis pendens utgör hinder för vissa åtgärder från beslutsmyndighetens sida). Avslagsbeslut vinner således inte negativ rättskraft. Den förnyade prövningen kan ske på enskild parts initiativ t.ex. efter ny ansökan om samma förmån eller på myndighetens eget initiativ. för omprövningen kan exempelvis vara nytillkomna omständigheter, konstaterande att brister förekommit i ärendets handläggning eller att myndigheten ändrat sin uppfattning i sakfrågan inom ramen för sitt fria skön. (Se , Allmän förvaltningsrätt, 3 uppl., s. 82 och , Allmän förvaltningsrätt, 16 uppl., s. I fall där en part som har fått avslag på en ansökan om en förmån återkommer med en uttrycklig begäran om att myndigheten skall pröva saken på nytt anses myndigheten skyldig att göra en ny sakprövning. Myndigheten är således skyldig att besvara varje sådan begäran genom ett nytt beslut oavsett om det tidigare beslutet bör ändras eller inte. (Se och a.a. s. En konkursförvaltare är inte någon förvaltningsmyndighet och omfattas därför inte av förvaltningslagens bestämmelser. Förvaltarens handhavande av lönegarantifrågor utgör emellertid som framhållits ovan myndighetsutövning och beslut i frågan om en fordran i konkurs skall betalas genom garantin kan jämställas med andra myndighetsbeslut om ekonomiska förmåner. Före LGL:s tillkomst hade arbetstagaren möjlighet att få sin sak prövad på nytt av kronofogdemyndigheten i enlighet med bestämmelsen i 27 § FL eller principen att avslagsbeslut inte vinner negativ rättskraft. Med tanke på lagens sociala syften kan det inte ha varit lagstiftarens avsikt att arbetstagaren skulle komma i ett sämre läge i detta avseende på grund av att beslutanderätten flyttades till förvaltaren. Mot denna bakgrund bör enligt min uppfattning de förvaltningsrättsliga bestämmelser och principer som jag har redogjort för gälla vid förvaltarens handläggning av lönegarantifrågor. I fall där konkursförvaltaren helt eller delvis avslagit en begäran från arbetstagaren om betalning genom garantin får alltså förvaltaren anses ha skyldighet att ta ställning till en begäran från arbetstagaren om en ny prövning av lönegarantifrågan. Om arbetstagaren är missnöjd med förvaltarens ställningstagande kan han väcka talan mot staten i enlighet med bestämmelserna i 29 § LGL. Jag kan inte dela kronofogdemyndighetens uppfattning att en skyldighet för förvaltaren att ompröva beslut i lönegarantifrågor motverkar den nya lagens syften att lönegarantifrågor i de olika konkursformerna skall handläggas enhetligt. När talan väckts vid tingsrätten enligt 29 § LGL har förvaltaren självfallet inte längre möjlighet att ompröva sitt beslut. Frågan om betalning avgörs då av tingsrätten. Med anledning av att kronofogdemyndigheten har anfört att konkursför- valtaren är förhindrad att meddela beslut i lönegarantifrågor när konkursen är avslutad vill jag framhålla att något formellt hinder mot detta inte finns i lönegarantilagen. Däremot förutsätter rätten till betalning genom garantin att kravet blir känt för förvaltaren innan konkursen är avslutad (se prop. 1991/92:139 s. 31). Av detta följer att förvaltaren även får anses skyldig att fatta beslut med anledning av en begäran om omprövning, som framställs sedan konkursen är avslutad om kravet på betalning blivit känt under konkursens gång. Det sagda innebär att borde ha gjort en ny prövning i sak på O:s uttryckliga begäran därom. har begärt att JO skall ålägga konkursförvaltaren att fatta nytt beslut i det aktuella lönegarantiärendet. JO kan emellertid inte ingripa i enskilda ärenden på det sättet. Fråga om länsrätts utredningsansvar i ett mål rörande omhändertagande av en tonårsflicka enligt LVU (Dnr 2783-1995) Polis anhöll en flicka, , född , som misstänkt för att bl.a. ha stuckit fem ungdomar med kniv . beslutade Centrum i att med stöd av 6 § LVU omhänderta S. Länsrätten fastställde omhändertagandebeslutet . S. dömdes för misshandel, grov misshandel och narkotikabrott varvid domstolen överlämnade åt i att föranstalta om erforderlig vård för S. inom . Centrum ansökte hos länsrätten om att S. skulle beredas vård med stöd av 3 § LVU. Till grund för talan låg en av sektionschefen och socialsekreteraren undertecknad utredning rörande S. av , i vilken under rubriken anfördes följande. S. är misstänkt för att under Valborgsnatten 1995 ha gjort sig skyldig till flera mycket allvarliga brott. Med anledning av detta bedöms stor risk för hennes fortsatta utveckling föreligga. Rättegång vid Tingsrätten i hölls . I de uppgifter som lämnats av personal vid skola och fritidsgård har det framkommit att S. umgås i kamratgäng där såväl missbruk som kriminalitet förekommer. S:s humörsvängningar tyder på en ambivalens som närmare behöver utredas. Den utredning som pågår på Råby Ungdomshem kommer att muntligen delges utredaren . Rekommendation om vidare åtgärder kommer då att presenteras. Undertecknad ser allvarligt på situationen och föreslår att på ovanstående grunder ansöker om vård jml 1 och 3 § LVU för S. då hon genom sitt eget beteende utsätter sin hälsa och utveckling för påtaglig risk för skada. Muntlig förhandling i målet hölls . I dom avslog länsrätten distriktsnämndens ansökan. I domskälen anförde rätten bl.a. att kvalificerad psykologisk hjälp genom försorg borde erbjudas S. i samarbete med hemmet innan tvångsvård tillgreps. klagade i en anmälan till JO på att Länsrätten i , innan dom i det aktuella LVU-målet meddelades , inte begärde in kompletterande uppgifter angående den aktuella flickans hemförhållanden och vårdnadshavarnas lämplighet att vara det stöd flickan enligt läkarutlåtande var i behov av. Han gjorde därvid gällande att länsrätten inte fullgjort den utredningsskyldighet som följer av 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), FPL. Anmälan remitterades till Länsrätten i för yttrande. I ett yttrande som undertecknades av chefsrådmannen , anfördes bl.a. följande. I det aktuella målet begärde distriktsnämnden till en början uppskov med att inge ansökan om vård. Vid underhandskontakt med rätten framhöll företrädare för nämnden att det var angeläget att det ungdomshem, där flickan var placerad kunde slutföra sin utredning, som i sammanfattning kunde föreligga tidigast efter den i 8 § LVU angivna tiden . Uppskovet beviljades och sedan ansökan ingetts till länsrätten, hölls muntlig förhandling i målet . Förhandlingens ram drogs huvudsakligen upp utifrån nämndens ansökan om vård på grund av bestämmelserna enligt 3 § LVU (den unges beteende) om möjligheterna till frivillig vård enligt socialtjänstlagen (1980:620).