frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga. Frågan i ärendet gäller huruvida en prövning av om en viss utländsk utbildning kan anses ha en godtagbar standard, i de fall CSN företar prövningen i anledning av en ansökan om studiemedel för studier utom riket, är av sådan karaktär att kommunikationsskyldighet föreligger. Avgörande för om kommunikationsskyldighet föreligger är om godkännandefrågan ingår i ett ärende som avser myndighetsutövning mot enskild och, om så är fallet, om den som har sökt studiemedel för studier vid utbildningen, och på så sätt initierat prövningen, skall anses vara part i avseende på denna. Skulle kommunikationsskyldighet i och för sig befinnas föreligga, kan undantagsreglerna komma i beaktande. En prövning inom CSN av om en viss utländsk utbildning kan anses ha en godtagbar standard företas endast av utlandsavdelningen vid CSN:s huvudkontor, medan ansökningar om studiemedel för studier i utlandet handläggs vid vissa lokalkontor. När ett lokalkontor mottar en ansökan om studiemedel avseende en utländsk utbildning, som CSN inte tidigare tagit ställning till, remitterar lokalkontoret därför godkännandefrågan till utlandsavdelningen, vilken torde uppfatta frågan som ett fristående ärende, utan anknytning till ansökningen eller till den sökande. Att besluta i anledning av en ansökan om studiemedel är en åtgärd som innefattar myndighetsutövning mot den enskilde, som gjort ansökan. Denne är part i själva ansökningsärendet. Fråga är här om ett visst moment i prövningen, vilket, som CSN:s uppfattning får förstås, avskiljs för särskilt ställningstagande, trots den uppdelade prövningen ingår i det myndighetsutövningsärende som skall utmynna i ett bifall till eller ett avslag på ansökningen om studiemedel. Jag vill redan här säga att jag anser att den uppdelning av handläggningen som CSN tillämpar i och för sig inte kan läggas till grund för en bedömning av sökandens partsställning. CSN har gett uttryck åt uppfattningen att en prövning av huruvida en viss utländsk utbildning är studiemedelsberättigande eller ej utgör en rent administrativ arbetsuppgift för CSN och att denna arbetsuppgift inte generellt är att hänföra till CSN:s myndighetsutövande uppgifter. CSN skall enligt yttrandet fatta sitt beslut på objektiva grunder och efter att ha inhämtat information från utländska myndigheter eller andra organ som kan lämna uppgifter som är väsentliga för CSN:s ställningstagande. Den inhämtade informationen är vidare enligt yttrandet inte anknuten till viss studerande eller på annat sätt personanknuten. Att prövningen skall göras på objektiva grunder är givetvis inte av beskaffenhet att påverka en bedömning av om prövningen skall anses ingå i myndighetsutövningen mot den som ansökt om studiemedel. Att den inhämtade informationen kommer från en myndighet eller t.ex. en organisation, eller att informationen inte är personanknuten kan lika självfallet inte heller påverka denna bedömning. Vad som, bortsett från CSN:s interna uppdelning av handläggningen, starkast kunde tala mot en bedömning att prövningen utgör en del av myndighetsutövningen mot sökanden är att ett godkännande eller underkännande på grund av CSN:s rutiner ges en generell tillämplighet. Sålunda tilläggs bedömningen av en viss utländsk utbildning relevans inte enbart i det ärende som initierat prövningen, utan vid prövningen av, såvitt framgår, samtliga efterkommande ansökningar avseende just den utbildningen. Jag anser dock att denna förutsedda framtida användning av CSN:s ställningstagande inte kan tilläggas någon självständig betydelse vid en bedömning av om prövningen av utbildningen ingår i det ärende som gäller myndighetsutövning mot sökanden, eller vid en bedömning av om denne skall anses vara part i avseende på prövningsfrågan. Efter en sammanvägning av omständigheterna kan jag inte dela CSN:s bedömning. I stället finner jag omständigheterna tala för att prövningen av den utländska utbildningen utgör en integrerad del av ansökningsärendet, vilket avser myndighetsutövning mot enskild, och att sökanden i enlighet med detta betraktelsesätt är part även i den del av ansökningsärendet som angår prövningen av om den utländska utbildningen kan godkännas som studiemedelsberättigande. Med hänsyn härtill anser jag följaktligen att CSN i enlighet med bestämmelsen i 17 § förvaltningslagen skall kommunicera utredningsmaterialet med den studiemedelssökande såvida inte någon av bestämmelsens undantagsregler är tillämplig, en fråga som från fall till fall ankommer på CSN att avgöra. CSN har i sitt remissvar berört en annan fråga, nämligen huruvida den uppgiften, att CSN inte godkänt en utbildning som studiemedelsberättigande, omfattas av kommuniceringsskyldigheten. Jag tolkar detta som en fråga om huruvida den omständigheten, att CSN tidigare underkänt en utbildning som någon nu söker till, skall delges denne för yttrande innan ärendet avgörs. Svaret torde bli, att sökanden, om inget av undantagen i 17 § förvaltningslagen är tillämpligt, har rätt till sådan kommunikation. Uppgiften får nämligen anses tillföras ansökningsärendet av CSN, jfr , Nya förvaltningslagen med kommentarer, 3:e upplagan, sid. 198 och 183. Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet här. Fråga om prövning av när ett återkallat körkort skall återlämnas, m.m. (Dnr 421-1995) Ärendet initierades genom en anmälan av mot i , Länsrätten i , Kammarrätten i och . Det rörde till en början ifrågasatta samt felaktiga, motstridiga och ofullständiga svar på frågor om när och hur anmälarens körkort skulle återlämnas vid spärrtidens utgång. Ärendet kom senare att avse frågan om vilken myndighet som skall avgöra från vilken dag spärrtiden skall räknas. Efter utredning innefattande bl.a. ett yttrande från anförde JO i beslut följande. handläggning av frågan om när körkortet skulle återlämnas Av 21, 22 och 42 §§ körkortsförordningen (1977:722) framgår att prövar frågor om utlämnande av körkort. I denna prövning måste enligt min bedömning, när fråga är om utlämnande av ett körkort sedan spärrtiden löpt ut, även anses ingå en prövning av denna spärrtid löper ut. rutiner för utlämnande av ett körkort när spärrtiden utlöpt bygger, som framgått av remissvaret, på en registermässig bevakning av uppgifter om delgivning av återkallelsebeslutet. I det fall att körkortshavaren gör gällande att den registrerade uppgiften är felaktig eller i övrigt begär att skall ta ställning till vilken dag beslutet skall anses delgivet ankommer det givetvis på att vid sidan av den registermässiga hanteringen ta ställning i saken. Huruvida ställningstagande i en sådan fråga kan överklagas enligt reglerna i 108 § körkortsförordningen finner jag inte anledning att gå in på här. När hos gjorde gällande att de av länsrätten lämnade uppgifterna om delgivningsdag var felaktiga och skickade in en kopia av ett delgivningskvitto, hade det, mot bakgrund av vad jag anfört, ålegat att självt ta ställning till vilken betydelse dessa nya uppgifter skulle tillmätas vid bestämmande av spärrtiden utlöpte. borde således inte ha hänvisat till länsrätten för att få till stånd en prövning av frågan. För egen del saknar jag anledning att ta ställning till om borde ha godtagit uppgifter. Däremot står det klart att för det fall hennes uppgifter, eventuellt efter ytterligare utredningsåtgärder, inte kunde godtas av verket borde ha givit henne ett formellt beslut vilket, om beslutet kunde överklagas, skulle ha försetts med en fullföljdshänvisning. ansvar för uppgifter i personregistret En annan aspekt kan läggas på vad som ankommit på när tog kontakt med verket och ifrågasatte uppgifterna om henne i körkortsregistret. är nämligen registeransvarig enligt datalagen (1973:289) för körkortsregistret, såvitt avser bl.a. körkortsuppgifterna (jfr 90 § första stycket körkortsförordningen). I 8 § datalagen föreskrivs bl.a. att den registeransvarige, om det förekommer anledning till misstanke att en personuppgift som ingår i ett personregister är oriktig eller missvisande, utan dröjsmål skall företa skälig utredning. En oriktig eller missvisande uppgift skall rättas, ändras eller uteslutas, om det inte saknas anledning att anta att otillbörligt intrång i den registrerades personliga integritet skall uppkomma. En registrerad som har anmält en misstanke om att en personuppgift är oriktig eller missvisande skall underrättas om vilken åtgärd anmälan föranleder. I förevarande fall har hos muntligen anmält misstanke om att personuppgifter rörande henne i körkortsregistret var felaktiga. Detta samtal har såvitt kan utläsas av remissvaret först avfärdats med en hänvisning till länsrätten, men sedan likväl föranlett att genomföra viss utredning och att därefter korrigera en felaktigt registrerad uppgift. Någon förklaring till det först lämnade felaktiga beskedet har inte givits, och jag vill därför erinra om att all den personal som tar emot allmänhetens samtal rörande körkortsregistret bör göras bekant med den registeransvariges skyldigheter enligt datalagen. Det är uppenbart att ett misstag begåtts när ursprungligen förde in de uppgifter som skulle ligga till grund för beräkning av spärrtidens längd. Felaktigheten har korrigerats av . Jag finner därför och i övrigt inte anledning att inleda någon utredning såvitt avser denna felregistrering. Vad avser de felaktiga, motstridiga och ofullständiga svar på frågor om när och hur kunde återfå sitt körkort, som hon anser sig ha fått från anställda vid , länsrätten och kammarrätten får jag anföra följande. Enligt 4 § förvaltningslagen (1986:223) skall varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras . Om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpa honom till rätta. Bestämmelsen gäller (se 1 § förvaltningslagen) inte i domstolarnas rättskipande verksamhet. Domstolarna skall dock enligt 9 § förordningen (1980:900) om statliga myndigheters serviceskyldighet, m.m. i lämplig utsträckning lämna upplysningar till enskilda i frågor som rör den verksamheten. I förevarande fall har vänt sig till allmänna ombudet och till domstol med frågor. Dessa frågor har varit av sådan art att allmänna ombudet och domstolstjänstemännen inte har varit skyldiga att besvara dem. De kunde i stället såsom åtminstone en tjänsteman vid länsrätten synes ha gjort ha hänvisat till såsom varande rätt myndighet att besvara hennes frågor. Mot angiven bakgrund och i övrigt finner jag inte anledning att vidta någon åtgärd i denna del. Begränsning av myndighets serviceskyldighet med hänsyn till arten av begärd tjänst: en byggnadsinspektör hade, med hänsyn till intressemotsättningar mellan berörda enskilda vilka kunde bli parter i rättegång, inte bort företa en på icke ankommande besiktning av ett arbete i en byggnad (Dnr 3417-1994) Av en av gjord anmälan och därtill fogade handlingar framgick bl.a. följande. utförde på beställning ett arbete som bestod i att han lade en ny matta i ett s.k. våtrum. Han talade om för fastighetsägaren i fråga att fuktundersökning måste utföras innan någon ny matta lades på, men fick svaret att det inte fanns fukt i huset och att någon sådan undersökning inte fick göras. accepterade detta och lade mattan. Fastighetsägaren meddelade honom tre därefter att mattan började bli "småbubblig". svarade då, med hänvisning till vad de tidigare diskuterat, att det med all sannolikhet fanns fukt i golvet och att det förhållandet inte fått undersökas i förväg. I en rapport från en besiktning anfördes följande. På begäran av har besiktning av mattläggning i badrum utförts. Arbetet är utfört av i . Vid besiktningstillfället noterades att skikt under golvmattan ej rengjorts på vederbörligt sätt, vilket har fått till följd att hela golvet ser ojämnt och småknutigt ut. Även skarv i mattan är slarvigt svetsad. Skarvar i hörn på väggmatta är klantigt svetsad. Enligt min mening går det ej att tro att dessa arbeten har utförts av en "etablerad golvläggare" eftersom hela arbetet ser mycket amatörmässigt ut. ursäkt att där är fukt i golvet, vill jag påminna "golvläggaren" att före det att ett arbete utföres skall han förvissa sig om att fukt ej förekommer i konstruktionen. Att detta ej utförts visar ytterligare att arbetet ej utförts av fackman. Den av mig utförda fuktmätningen vid besiktningstillfället registrerade ej någon fukt i konstruktionen. Besiktningsrapporten var underskriven av , byggnadsinspektör, och ovanför dessa uppgifter var med stämpeltryck angivet "i kommun". uppfattade rapporten som en skymf. Han hade varit i golvläggningsbranschen och hade aldrig fått någon reklamation på sina arbeten. Ett besiktningsutlåtande av detta innehåll hade en "opartisk tjänsteman anställd inom kommunen" inte bort nedlåta sig till. Tjänstemannen lät inte ge sina synpunkter på arbetet, innan utlåtandet skrevs. ifrågasatte om utlåtandet var förenligt med vad en "tjänsteman kan uttrycka i officiella handlingar". Med anledning av anmälan infordrades genom en remiss till i kommun yttrande efter hörande av besiktningsmannen huruvida besiktningen skett med stöd av 9 kap. 6 § första stycket (1987:10, PBL) eller annars varit en uppgift för ; om så inte varit fallet skulle en förklaring ges till att besiktningsrapporten avgetts på vägnar. Som grund för besiktningen åberopas 11 kap 1 § 4 pkt och 4 § Förvaltningslagen, som båda tar upp myndigheternas serviceskyldighet. I förarbetena till Förvaltningslagen poängteras att skyldigheten att lämna service skall tillämpas, inte bara till parter och andra intressenter i ärenden, utan också i förhållande till medborgarna i allmänhet. Myndigheten har en skyldighet att lämna den enskilde hjälp med upplysningar och vägledning, liksom med råd och andra anvisningar. Genom att lagreglera myndigheternas serviceskyldighet synes lagstiftaren ha den förhoppningen att serviceandan i förvaltningen skall stärkas och att förvaltningspersonalen blir mer medveten än tidigare om betydelsen av att myndigheternas handlande präglas av en strävan att bistå medborgarna. I detta specifika fallet har fastighetsägaren försökt få hantverkaren att åtgärda påtalade brister. När hantverkaren nekat till att åtgärda bristerna kallar fastighetsägaren på byggnadsinspektören för att höra hans sakkunniga uppfattning om det utförda arbetet. Vid besiktningstillfället gjorde byggnadsinspektören en fuktmätning som inte visade på någon fukt i konstruktionen, men han noterade att golvet inte rengjorts innan golvmattan lades. Besiktningsrapporten har dock tyvärr fått både ett mycket olämpligt innehåll och språklig utformning. Det åligger inte miljö- och att granska en ej bygglovspliktig åtgärd. Således har besiktningen ej skett med stöd av 9 kap 6 § 1:a stycket . Förmildrande måste dock anses vara att någon myndighetsåtgärd inte påkallats i inspektionsrapporten. I samband med yttrandet beslöt miljö- och också att uppmana byggnadsinspektören att i fortsättningen använda ett språkbruk mot allmänheten som det anstår en tjänsteman. kommenterade vad miljö- och anfört. JO anförde i ett beslut följande. Enligt vad som föreskrevs i 9 kap. 6 § PBL i dess intill gällande lydelse skulle i erforderlig utsträckning besikta arbeten som kräver bygglov. Av den numera gällande regleringen i 9 kap. 9 § PBL följer (jfr 23 och 78 §§) att fortfarande i någon mån har en sådan befogenhet med avseende på byggnadsföretag av på visst sätt kvalificerat slag, nämligen i bygganmälningsärenden. Oberoende av den ifrågavarande ändringen (1994:852) av PBL får besikta byggprojekt för att uppfylla sin allmänna tillsynsfunktion. Detta framgår av 16 kap. 7 § första stycket PBL, som ger rätt att få tillträde till fastigheter och byggnader m.m. för att utöva sin tillsynsfunktion (jfr prop. 1993/94:178 s. 123). Av utredningen framgår att besiktning i det förevarande fallet inte skedde på någon av de nu berörda rättsliga grunderna. har emellertid gjort gällande att det i allmänna bestämmelser om myndighetens serviceskyldighet fanns stöd för att företa besiktningen. Sådana regler finns, till att börja med, i PBL. Sålunda skall , såvitt här närmast är av intresse, enligt 11 kap. 1 § första stycket 4 PBL lämna råd och upplysningar i frågor som rör nämndens verksamhet. En allmän begränsning i en myndighets möjligheter att bedriva service är att härleda från överordnade bestämmelser i grundlag. Sålunda skall enligt 1 kap. 9 § regeringsformen förvaltningsmyndigheter m.fl. beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. I förarbetena till PBL har på intet sätt gjorts uttalanden som kan tas till intäkt för att skulle ha att lämna service i den utsträckning att undersökning företas och därav föranledda upplysningar lämnas på begäran av någon part i ett mellanhavande vari vilket här var fallet har uppstått eller kan uppstå tvist. Tvärtom har i ett jämförbart sammanhang framhållits följande: "information och rådgivning till allmänheten bör dock inte gå så långt att den kan jämställas med projektering eller att nämnden upprättar färdiga tekniska förslag. En så långt gående hjälp är knappast förenlig med ställning som opartisk myndighet och kan även om det vill sig illa ställa i en besvärlig ansvarssituation." 1985/86:1 s. Med hänsyn till det anförda kan inte PBL anses ha inneburit rättslig grund för besiktningen och det utlåtande som följde. I förvaltningslagen (1986:223) finns allmänna normer om myndigheternas serviceskyldighet. Enligt 4 § skall upplysningar och annan hjälp lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet samt frågor från enskilda besvaras . Som framgår gäller skyldigheten hjälp inom myndighetens verksamhetsområde. Även om denna förutsättning är uppfylld, får hjälp inte lämnas, om det inte är lämpligt med hänsyn bl.a. till frågans art. På denna punkt har i förarbetena till förvaltningslagen uttalats följande: "I ärenden där det finns flera enskilda parter med motstridiga intressen kan det vidare skada tilltron till myndighetens opartiskhet, om myndigheten lämnar ena parten hjälp och detta är till nackdel för motparten. Också med tanke på dessa fall behöver serviceskyldigheten vara begränsad." 1985/86:80 s. 20 f.; se även s. Tilltron till myndighetens opartiskhet kan i sådana situationer alltså kräva att hjälp inte lämnas eller frågor inte besvaras, även om det av andra skäl inte föreligger hinder mot att lämna upplysningar. Följaktligen bör myndigheten i regel avstå från att besvara frågor eller på annat sätt lämna upplysningar, om dessa gäller förhållanden av t.ex. civilrättslig innebörd, vilka kan antas vara eller bli omstridda och eventuellt prövade i en rättegång. Härutöver bör naturligtvis gälla att upplysningar inte lämnas, om det kan råda tvivel om att de är i sak riktiga. Det är tydligt att tillämpningen av nämnda regler i 4 § förvaltningslagen inbegriper ett större eller mindre mått av bedömning. Serviceskyldighetens omfattning är sålunda en avvägningsfråga (, Nya förvaltningslagen, 4 upplagan, s. I sådana frågor uttalar sig JO i allmänhet inte, om inte förfarandet klart överskrider gränsen för författningsbestämmelsernas tillämpningsområde. I förevarande fall anser jag emellertid att åtgärd att på nämndens vägnar utan att någon skyldighet härtill förelåg enligt reglerna om besiktning ta sig an uppgiften att besikta ett arbete och lämna ett omdöme om hur detta utförts har utgjort ett sådant överskridande av hans befogenheter som byggnadsinspektör att han inte kan undgå kritik härför. Vid denna bedömning finner jag inte anledning att, som har önskat, göra några uttalanden i fråga om hur besiktningen utfördes eller om förfarandet vid upprättandet av besiktningsrapporten. Vad gäller den språkliga utformningen av rapporten har nämnden tagit upp denna med byggnadsinspektören. Jag finner därför inte skäl att uppehålla mig vid den frågan. Det ankommer inte på JO att pröva sådana sakförhållanden som är eller kan bli föremål för en civilrättslig tvist, varför inte heller vad som förekommit i ärendet i denna del föranleder några uttalanden från min sida. Fråga om personalföreträdares rätt att närvara vid nämndsammanträde (Dnr 810-1995) anförde följande i en anmälan till JO. Han är av i utsedd att vara personalföreträdare vid Barn- och ungdomsnämndens i sammanträden. skulle besluta i fråga om barn- och ungdomsförvaltningens organisation fr.o.m. utvisades han från sammanträdet. Nämndens ordförande meddelade att "Nämnden har beslutat att ärendet skall avgöras i de fackliga företrädarnas utevaro". Något sådant beslut som ordföranden gav uttryck för fattade nämnden aldrig. betraktar händelsen som ett övergrepp och ifrågasätter lagligheten av beslutet om utvisning. Yttrande infordrades från i . Av yttrandet framgick följande (bilagorna här utelämnade). skriver i sin anmälan att barn- och ungdomsnämnden vid sitt sammanträde hade att ta ställning till förvaltningens organisation . Detta är emellertid inte helt riktigt. Den framtida organisationsuppbyggnaden fastställdes av barn- och ungdomsnämnden (bilaga 1). Ärendet rubricerades "fr o m " och behandlade alltså hur förvaltningsorganisationen skulle byggas upp. Vid detta ärendes behandling var företrädare för personalorganisationerna närvarande med stöd av 7 kap 9 § kommunallagen. Efter vederbörliga förhandlingar med personalorganisationerna hade barn- och ungdomsnämnden att ta ställning till bemanningen av lednings- och administrativa tjänster i den nya organisationen (bilaga 2). Sammanträdesprotokollet blev en fortsättning av handlingen "fr o m " från sammanträdet . Den aktuella frågan vid novembersammanträdet var emellertid inte organisationsuppbyggnaden utan bemanningen av lednings- och administrativa tjänster i den nya organisationen. Beslutet innebar att ett betydande antal befattningshavare i den då gällande organisationen omplacerades till nya befattningar . Dåvarande ordföranden i barn- och ungdomsnämnden gjorde den bedömningen att ärendet innebar omplacering av personal, varvid 7 kap 10 § första stycket kommunallagen ägde tillämplighet. Enligt denna har personalföreträdare bl a inte rätt att närvara när ärenden som avser myndighetsutövning mot enskild behandlas. Omplacering av personal behandlas enligt reglerna i lagen om anställningsskydd och är att betrakta som myndighetsutövning mot enskild. Av kallelsen till barn- och ungdomsnämndens sammanträde (bilaga 2) framgår i vilken utsträckning personalföreträdarna hade närvarorätt vid sammanträdet. När ärendet om bemanningen av tjänsterna i den nya organisationen skulle behandlas, tillkännagav därför den dåvarande ordföranden att personalföreträdarna inte hade närvarorätt vid ärendets behandling. Innan personalföreträdarna fick detta besked fick de emellertid möjlighet att yttra sig över ärendet, en möjlighet som såväl som SACO-s representant utnyttjade. in plenum fattade inte något protokollfört beslut om att personalföreträdarna inte hade närvarorätt vid ärendets avgörande. Någon sådan skyldighet torde inte heller föreligga enligt kommunallagen. Att personalföreträdarna inte var närvarande framgår emellertid av närvaroförteckningen i sammanträdesprotokollet. Han hävdade därvid att omplacering av personal är ett sådant ärende som rör förhållandet mellan kommunen och dess anställda och att det inte är en fråga om myndighetsutövning mot någon enskild. Han anförde vidare att den kallelse han fick till det aktuella sammanträdet inte innehöll någon upplysning om att fackliga representanter inte fick delta i ärendets behandling. Kopia av kallelsen bifogades. I beslut anförde stf JO följande.