frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Däremot kan stadsdelsförvaltningen genom att i avtalsförhandlingarna förklara sig inte vilja betala den dittillsvarande dygnskostnaden och föreslå en väsentligt lägre kostnad än vad behandlingshemmet velat acceptera knappast anses ha gjort tillräckligt för att efterkomma länsrättens dom. Förvaltningen har med hänsyn till domens innebörd i princip varit skyldig att utge en ersättning upp till den storleksordning som tidigare gällt. Om förvaltningen menat att domens verkställighet inneburit oskäligt höga kostnader för kommunen, hade förvaltningen haft möjlighet att överklaga domen. Förvaltningen har naturligtvis varit oförhindrad att föra en diskussion med behandlingshemmet om kostnaderna men har inte mot bakgrund av länsrättens dom ägt underlåta att betala för V.J:s vistelse och därigenom ytterst riskera hennes fortsatta vistelse på hemmet. Av utredningen framgår dock att V.J. trots allt kom att få stanna kvar på hemmet. Med hänsyn härtill har jag inte funnit skäl att gå vidare i saken. har inte vederlagt uppgiften om att förvaltningen vid sitt besök förklarat för V.J. att hon inte skulle få stanna kvar på behandlingshemmet. Det är förståeligt om V.J. känt ett bristande förtroende för stadsdelsförvaltningen när denna sedan inte ville betala för placeringen. Detta skall ses mot bakgrund av att hon vid tillfället befann sig i en mycket sårbar situation och hade misslyckats med ett försök till utslussning till eget boende. Jag kan inte annat än understryka det olämpliga i stadsdelsförvaltningens handlande att dra in V.J. i sina ekonomiska diskussioner med behandlingshemmet, särskilt mot bakgrund av att länsrätten i sina domskäl understrukit att stadsdelsnämnden inte hade påstått att behandlingskostnaden i sig skulle vara oskälig. En kommundelsnämnd anmälde till polisen att en far eventuellt förgripit sig sexuellt mot sin elvaåriga dotter. Polisen upplyste därefter kommundelsförvaltningen om att uppgifterna i polisanmälan behövde kompletteras. Fråga bl.a. om en tjänsteman vid kommundelsförvaltningen ägt att, utan samråd med vårdnadshavarna, höra flickan i skolan för att kunna komplettera nämnda polisanmälan (Dnr 2501-1994) har tillsammans med sin förra hustru vårdnaden om dottern ., född . anmälde skolsköterskan vid J:s skola till i kommun att R.N. eventuellt förgripit sig sexuellt mot J. inledde förvaltningen en utredning enligt 50 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, angående de misstänkta övergreppen, och gjordes en polisanmälan i saken till i . meddelade polisen förvaltningen att polisanmälan måste kompletteras med vissa uppgifter. En tjänsteman vid kommundelsförvaltningen besökte därför J. i hennes skola och hörde tillsammans med en skolsköterska . för komplettering av anmälan till polisen. I en anmälan till JO klagade . på kommundelsnämndens handläggning av ärendet rörande J. Anmälan innefattade frågor bl.a. rörande det berättigade i att förvaltningen till polisen anmält misstankar om sexuella handlingar mellan honom och J., och förvaltningens rätt att tillsammans med skolsköterska höra dottern i skolan utan att först samråda med honom eller flickans mor. I ett yttrande över anmälan anförde kommundelsnämnden bl.a. följande. Förhöret med J. Polisen deltog inte vid samrådet och var heller ej anträffbar dagarna efter detta. Först någon av dagarna mellan (i dokumentationen skrivet "slutet av vecka 15") fick kontakt med polisman som önskade kompletterande uppgifter till den gjorda anmälan. Uppgifterna i denna ansågs inte vara tillräckliga. preciserade vilka kompletterande uppgifter polisen önskade. När fått begäran om att ta fram kompletterande uppgifter till sin tidigare gjorda polisanmälan kom han tillsammans med skolans elevvårdande personal överens om att han och sköterskan, som kände till J. , gemensamt skulle tala med J. Av dokumentationen framgår att "Vid samtalets början reagerar J. med rädsla och försöker gömma sitt ansikte och svarar med svag röst på våra frågor. normaliseras situationen och hon besvarar våra frågor lite tveksamt". Kommentar till förhöret på skolan. Olika omständigheter, bl.a. sjukdomar och J:s utlandsresa , gjorde att samtalet med J. inte kom till stånd förrän på Ådalskolan. Samtalet finns dokumenterat i brev till "Kompletterande uppgifter till polisanmälan 940331 ang. misstänkt sexuellt övergrepp mot barn". Brevet är skrivet som samtalet ägde rum. och skolsköterskan var införstådda med att det kunde vara svårt för J. att för en främmande människa () prata om det hon talat med några kamrater om. Hon visste inte heller då att gjort polisanmälan. De anser att J:s reaktion var fullt naturlig och båda minns att J. efter samtalets slut satte sig i lugn och ro och läste en serietidning utan tecken på upprivenhet. Både och skolsköterskan är yrkeskompetenta nog, inom sitt respektive område, att göra denna bedömning. De har båda lång erfarenhet av att samtala med barn, unga och vuxna i utsatta situationer. hade möjlighet att säga nej till polisens begäran om kompletterande uppgifter eftersom det ur handlingsprogrammet framgår "att endast polisen förhör parterna" sedan anmälan gjorts. Med facit i handen kan man fråga sig om och skolan skulle ha avstått från samtalet med flickan . Man måste ändå utgå från att det beslut som fattades, dvs att samtala med J. på skolan, var det rätta med hänsyn till de fakta som var kända vid det aktuella tillfället. Barnavårdsärendet utredning enligt 50 § SoL polisanmälde , enhetschef för individ- och familjeomsorgen i kommundel R.N. för misstänkt sexuellt övergrepp mot barn. Enligt byggde anmälan i första hand på skolsköterskans muntliga presentation, vid samrådsmötet , av hennes samtal med J:s pappa dagen innan. Hon skickade kopia av anteckningarna till , som sedan använde dessa som bilaga till sin polisanmälan . När en anmälan kommit in ankommer det på socialnämnden att undersöka vilken grund som kan finnas för uppgiften och utreda det eventuella behovet av åtgärder (§ 71 SoL). som gjorde polisanmälan tog han beslut om § 50 SoL utredning. Som underlag fanns skolsköterskans anmälan och samrådsgruppens diskussion om ärendet. Något samtal med J. ägde inte rum före polisanmälan. I enlighet med rekommendation i "Handlingsprogram angående sexuella övergrepp mot barn och ungdomar" (sid 5) kontaktade i detta skede inte föräldrarna, i detta fall pappan. Handlingsprogrammet säger vidare att olika myndigheter skall "samordna och avgränsa sina åtgärder i inledningsskedet så att de inte hindrar eller försvårar varandras utredningar" (samma ordalydelse som allmänna råd 1991:3). Med stöd av detta valde att avvakta med § 50 . Sedan och skolsköterskan samtalat med J. skrev en kompletterande anmälan, som skickades till polisen . tog sköterskan del av den och tillförde några uppgifter. kontaktade pappan och informerade honom om att han samtalat med J. ang. misstänkt sexuellt övergrepp samt att "kommer att göra en social utredning för att undersöka om J. har det bra hos pappa" och att "utredningen kommer att genomföras separat och är ej beroende av polisutredningen". skriver J:s pappa sitt första brev till med anledning av samtalet med J. m m. Hans brevväxling skulle med tiden bli mycket omfattande, vilket redan berörts ovan. Även J:s mamma , som har delad vårdnad om J., tog kontakt med och uppgav bl a att J. kan få bo hos henne under polisutredningen. förekom en del kontakter mellan och föräldrarna och polisen. Dessa samtal handlade mestadels om när polisförhören med J. skulle äga rum. J. vistades hos mamman och bekanta till familjen. Inför skolstarten kom J. tillbaka till pappan. skedde polisförhöret med J. tog distriktsåklagare beslut om att någon förundersökning ej skulle inledas mot R.N. Efter dessa två beslut återupptogs kontakten mellan och R.N. genom att och socialsekreterare gjorde hembesök . Efter hembesöket återupptogs kontakten med mamma . i form av telefonsamtal och hembesök hos henne. Likaså påbörjades referenstagningen både från personer som pappan vidtalat men även personer som mamman rekommenderat. En förfrågan om barnpsykiatrisk utredning gjordes till PBU i . Teamet på PBU lät dock meddela att en utredning inte kunde tillföra så mycket mer. Däremot var man beredd att erbjuda flickan stödsamtal. , i erbjöd stödsamtal för familjen och handledning åt utredaren. Pappan accepterade inte PBU-mottagningarna utan har i stället påbörjat terapi för J. och sig själv hos privat terapeut. översänds § 50 utredningen till R.N. med information om att ärendet kommer att behandlas av sociala utskottet , då de har rätt att närvara. yttrade sig över kommundelsnämndens remissvar. JO anförde i beslut bl.a. följande. I det aktuella fallet har nämnden beslutat öppna en barnavårdsutredning. Till grund för detta beslut låg en anmälan från skolkuratorn och skolsköterskan enligt 71 § SoL att R.N. kunde misstänkas för sexuellt övergrepp mot J. Enligt min mening hade anmälan ett sådant innehåll att nämnden hade en skyldighet att inleda en utredning i saken. I det aktuella fallet synes nämnden ha påbörjat utredningsarbetet först , efter det att förundersökningen lagts ned av åklagaren. Detta är inte i överensstämmelse med den utredningsskyldighet som SoL ålägger . Enligt 50 § SoL skall nämligen nämndens utredning inledas skyndsamt. Nämnden hade sålunda att utan dröjsmål utreda det inträffade för att bl.a. klarlägga J:s eventuella behov av stöd och hjälp. Det är i sammanhanget viktigt att notera att både polisen/åklagaren och socialnämnden har att utreda misstanke om sexuella övergrepp mot barn. Myndigheterna har dock olika roller och det är viktigt att hålla isär dessa. De brottsutredande myndigheterna skall genom förundersökning utreda om brott har begåtts och finna en gärningsman. uppgift är att utreda barnets och familjens situation samt barnets behov av hjälp och skydd. Det ligger dock i sakens natur att myndigheterna i viss utsträckning bör och måste samarbeta. I sammanhanget kan härvid anmärkas att misstanke om brott mot barn som regel bör anmälas av socialnämnden till polisen. Så skedde i detta fall och jag finner inte skäl till kritik mot den åtgärden. När en polisanmälan har skett kan det föreligga skäl för nämnden att något avvakta med vidare åtgärder för att inte störa åklagarens möjligheter att agera. Det finns därför ett visst utrymme för socialnämnden att underlåta att kontakta vårdnadshavaren med anledning av att nämnden avser att inleda en utredning. Om socialnämnden anser att det föreligger sannolika skäl för att barnet är utsatt för sexuellt övergrepp eller misshandel kan nämnden dock behöva ingripa oberoende av hur polisen ställer sig till misstankarna. I sådana fall kan det bli aktuellt med ett omhändertagande enligt 6 § LVU. Även om nämnden i samband med att ärendet öppnas och en polisanmälan görs avvaktar med handläggningen måste nämnden påbörja utredningen om polisens arbete inte kommer i gång eller om polisens arbete drar ut (se bl.a. allmänna råd 1991:3, Sexuella övergrepp mot barn s. 61). I förevarande fall synes polisens utredning efter polisanmälan inte ha kommit i gång. Några åtgärder från dem vidtogs inte förrän man underrättade socialnämnden om att man bedömt innehållet för vagt för att inleda en utredning. Senast borde det stått klart för nämnden att det knappast förelåg skäl att dröja med sitt arbete. kom utredningsarbetet att reellt påbörjas . Detta framstår inte som godtagbart. Av förvaltningens remissvar framgår att polisen inte ansåg den aktuella polisanmälan tillräcklig. Polisen begärde att förvaltningen skulle ta kontakt med J. för kompletterande uppgifter till anmälan, av polisen formulerade i två specificerade frågor. hördes J. av enhetschefen vid förvaltningen. Närvarande var dessutom skolsköterskan. Förhöret, som ägde rum i J:s skola, pågick . J:s vårdnadshavare hade inte i förväg informerats om förhöret. Förvaltningen har därefter till polisen sänt vad som framkommit vid förhöret som en komplettering till polisanmälan. Beträffande förvaltningens handlande i denna del kan rent allmänt hänvisas till vad som sagts i det föregående rörande och polisens olika roller när det gäller utredningar av förevarande slag. För socialförvaltningens arbete gäller att åtgärder beträffande barn som regel endast kan vidtagas i samråd med vårdnadshavaren. Om nämnden önskar vidtaga en utredningsåtgärd, t.ex. läkarundersökning av barnet, mot vårdnadshavarens vilja torde det som regel förutsätta att nämnden först gör ett ingripande enligt LVU (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 292 f.). I förevarande fall diskuterades samtalet i skolan inte först med vårdnadshavarna. Jag anser att så borde ha skett. Det finns också anledning understryka att socialförvaltningen oavsett samtycke så långt det är möjligt bör undvika att kontakta barn när dessa befinner sig i skolan. En sådan kontakt kan som regel inte ske utan att en större krets människor därmed får en information som går utöver vad sekretesslagstiftningen medger och alltså är allmänt integritetskränkande Det finns även anledning att påpeka att , även om det sker ett samarbete med andra myndigheter, har att handla utifrån de regler som gäller för socialnämndens arbete. Förvaltningen får således inte utgöra en "förlängd arm" till polisen. Att förvaltningens handläggare på direktiv av polisen utreder olika frågor, som egentligen ankommer på polisen att klarlägga, är klart olämpligt. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) handläggning av ett ärende rörande misstänkt barnmisshandel; fråga om socialnämnden borde ha omhändertagit barnet enligt 6 § LVU (Dnr 2130-1994 och 2322-1994) mottog i , socialdistrikt 7, en muntlig anmälan om misstänkt misshandel av den då flickan . S. bodde tillsammans med sina föräldrar på flyktingförläggning Gebers i . Anmälan gjordes av biträdande överläkaren vid Barnkirurgiska kliniken, . Grunden för anmälan var att S. företedde blåmärken samt hade en lårbensfraktur. Med anledning av anmälan inledde socialförvaltningen en utredning enligt 50 § SoL. gjordes från förvaltningens sida en polisanmälan angående misstänkt misshandel av S. Rättsmedicinsk undersökning företogs . Inom ramen för den pågående barnavårdsutredningen beviljades S. och hennes mor bistånd enligt 6 § SoL i form av placering på utredningshemmet Triaden i . Fadern beviljades motsvarande bistånd . Familjen vistades därefter tillsammans på Triaden. Fadern vistades dock i stor omfattning på Triaden även under de som föregick hans inskrivning där. skrevs familjen ut från Triaden och återvände till flyktingförläggningen. avslutades socialförvaltningens utredning. beslutade vederbörande åklagare om nedläggning av förundersökningen angående den misstänkta misshandeln. gjordes en ny muntlig anmälan till om ytterligare blåmärken på S. Anmälan kom från flyktingförläggningens läkare som också uppgav att S. vid läkarbesöket givit ett apatiskt intryck. Även flickans buk hade varit svullen. Sedan socialförvaltningens handläggare besökt familjen inleddes ånyo utredning enligt 50 § SoL. I samband med besöket sammanträffade handläggare med personal från flyktingförläggningen, varvid ärendet diskuterades. S. lades tillsammans med modern in på . gjordes från förvaltningens sida en ny polisanmälan angående misstänkt barnmisshandel. företogs ånyo en rättsmedicinsk undersökning av henne. I samband med utskrivningen från sjukhuset skrevs S. och modern åter in på Triaden. skrevs även fadern in där. Familjens placering på Triaden skedde också med stöd av 6 § SoL. Resultatet av den senare rättsmedicinska undersökningen tillställdes socialförvaltningen . nedlades förundersökningen som var föranledd av anmälan . avled S. till följd av skador hon erhållit i samband med att hon misshandlats av fadern under vistelsen på Triaden. Fadern dömdes sedermera för mord på S. I anmälningar till JO hemställde bl.a. M.H. att JO skulle granska handläggning av ärendet rörande S. JO remitterade anmälningarna till i för utredning och yttrande. JO anförde i beslut bl.a. följande. Ett barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barnet skall behandlas med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. Framför allt i de tidiga barnaåren är barnet helt beroende av sin vårdnadshavare eftersom barnet självt inte kan påkalla stöd och hjälp mot missförhållanden i hemmet eller någon annanstans. Enligt 12 § socialtjänstlagen åligger det socialnämnden att verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. Enligt 71 § första stycket socialtjänstlagen bör var och en som får kännedom om att en underårig misshandlas i hemmet eller annars behandlas där på ett sådant sätt att det är fara för hans hälsa eller utveckling anmäla detta till socialnämnden. Bestämmelserna riktar sig till allmänheten. I 71 § andra stycket socialtjänstlagen finns bestämmelser om anmälningsskyldighet för vissa myndigheter. Dessa bestämmelser omfattar sådana myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården och . Bestämmelserna omfattar även dem som är anställda vid sådana myndigheter samt läkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskor som inte har sådan anställning. Anmälningsplikten gäller vid kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Anmälningsplikten förutsätter således inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall alltså anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från sida. Det ankommer därefter på socialnämnden att föranstalta om erforderliga åtgärder. Enligt 50 § socialtjänstlagen skall socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Som regel kan socialnämnden i samverkan med vårdnadshavarna ge barnet det stöd och den hjälp som barnet behöver. Kan samförstånd inte nås har socialnämnden i vissa fall möjlighet att gå in vid sidan av vårdnadshavarna eller i deras ställe och med sådana befogenheter att barnets behov av skydd kan tillgodoses. Regler härom finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Beslut om vård enligt LVU meddelas i första hand av länsrätten efter ansökan av socialnämnden. Enligt 2 § LVU skall vård beslutas om det på grund av misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. har under vissa förutsättningar möjlighet att omhänderta den unge i avvaktan på länsrättens beslut om vård (6 § LVU). I anmälan från M.H. m.fl. har ifrågasatts om inte S. borde ha omhändertagits. Anmälarna har särskilt hänvisat till att man tog upp denna fråga med socialförvaltningens handläggare vid sammanträffandet . Enligt anmälarna tillgodosågs inte S:s skyddsbehov i tillräcklig utsträckning genom vistelsen på Triaden. Om socialnämnden misstänker att ett barn utsätts för misshandel eller annan behandling som medför fara för barnet är nämnden skyldig att tillse att barnet får erforderligt skydd. Om barnet därvid placeras på ett utredningshem, måste nämnden således se till att placeringen kan ske under sådana former att barnet inte utsätts för något som kan äventyra dess välbefinnande. Om tillräckliga säkerhetsåtgärder inte kan vidtas inom ramen för en frivillig placering, måste tvångsåtgärder enligt LVU övervägas. Det kan givetvis aldrig accepteras att en förälder eller annan ges möjlighet att misshandla ett barn under en placering som socialnämnden är ansvarig för, framförallt inte när placeringen är avsedd att skydda barnet. Utredningen i ärendet ger inte vid handen att man från utredningshemmets sida brustit i sin tillsyn genom att frångå de instruktioner socialförvaltningen lämnat för placeringen eller att man underlåtit att till förvaltningen rapportera inträffade händelser under placeringen. Fråga blir då om man från socialförvaltningens sida hade bort vidta andra åtgärder till skydd för S., närmast att föranstalta om ett beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU för att separera S. från sina föräldrar. Frågan om S. hade bort omhändertas enligt LVU utgör en sådan bedömningsfråga som JO normalt inte anlägger synpunkter på. Omständigheterna är emellertid i detta fall sådana att det finns särskilda skäl att till granskning ta upp denna fråga. Enligt 6 § LVU får socialnämnden besluta att den som är skall omhändertas, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. Om inte nämndens beslut kan avvaktas får enligt paragrafen omhändertagandebeslut fattas av nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat. Paragrafens tillämpning bygger på en sannolikhetsbedömning rörande den unges behov av vård med stöd av lagen. Det måste på goda grunder kunna antas att sådan vård är nödvändig för att ett omhändertagande skall kunna ske. Vidare måste man göra en prövning av om rättens beslut kan avvaktas. Om det är fråga om misstanke om barnmisshandel gör sig därvid barnets behov av skydd naturligen starkt gällande. Endast om barnets säkerhet på annat sätt kan garanteras kan nämnden, om förutsättningarna för omhändertagande i övrigt är uppfyllda, underlåta att fatta beslut härom. En utredning inom av ifrågasatt barnmisshandel och en ofta till utredningens inledningsskede knuten bedömning av om omhändertagande skall ske är förenad med uppenbara svårigheter och ställer stora krav på handläggaren. I de fall barnet inte har uppnått sådan ålder att barnet kan bidra med upplysningar om vad som har förevarit, kommer utredningen inledningsvis att bygga på vad föräldrarna själva uppger om orsaken till de skador som barnet företer. Det ligger i sakens natur att det i fall misshandel av barnet förekommit föräldrarna vill bagatellisera skadorna och söka godtagbara förklaringar till deras uppkomst. Förutom att det åligger handläggaren att inhämta uppgifter från anhöriga, andra barnet närstående och dem som i övrigt kan lämna upplysningar blir det därför en viktig uppgift för handläggaren att nära samverka med andra myndigheter som genom sin särskilda sakkunskap kan bringa klarhet i saken. Det är givetvis av vikt att det trauma ett skiljande av barnet från föräldrarna innebär i möjligaste mån undviks. får, som jag tidigare anfört, under inga förhållanden barnets säkerhet äventyras. har i sitt yttrande närmare redogjort för vilka överväganden som låg till grund för besluten att under frivilliga former placera familjen på Triaden. gjorde därvid den bedömningen att den gemensamma placeringen skulle vara tillräcklig för S:s säkerhet. När det gäller den andra placeringsperioden har nämnden tillagt att om det hade framkommit att misshandel, vanvård eller annan grov försummelse förekommit från föräldrarnas sida under vistelsen på Triaden, hade detta utgjort ett skäl att omhänderta S. och separera henne från föräldrarna. Enligt nämnden framkom inga sådana uppgifter. Den huvudsakliga grunden för placeringsbesluten och för polisanmälningarna var att man från socialdistriktets sida misstänkte att S. utsattes för misshandel. Det torde inte råda någon tvekan om att det vid båda placeringstillfällena förelåg starka misstankar härom. Även det rättsmedicinska utlåtandet avgivet talade för att flickan hade utsatts för misshandel. Redan under den första placeringsperioden upptäcktes dessutom nya blåmärken på S., vilket socialförvaltningen informerades om. Dessa blåmärken bedömdes dock ha en "naturlig" förklaring. Vid utskrivningen från Triaden gjorde socialförvaltningen bedömningen att S:s skador hade sin grund i ouppmärksamhet från föräldrarna.