frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Principen att en i tjänsten äldre domare skall anses ha högre rang än en yngre med samma tjänsteställning kommer till uttryck i 35 § förordningen (1979:567) med instruktion för med regler om tillfällig ersättare för ordföranden eller ordförande på avdelning i och den framgår indirekt också av bestämmelsen i 59 § förordningen med hovrättsinstruktion om tillfällig ersättare för en hovrättspresident. Frågan om fastställandet av omröstningsresultatet regleras i 16 kap. 3 och 4 §§ RB. Innebörden av 16 kap. 3 § RB är att varje ledamot av rätten har en röst och att absolut röstmajoritet alltid blir gällande. Ordföranden har utslagsröst, om den mening som han röstat för samlar hälften av rösterna. Hur man skall förfara om det inte är möjligt att fastställa omröstningens resultat med ledning av de nu nämnda reglerna framgår av 16 kap. 4 § RB. Paragrafen har följande lydelse. Yppas vid omröstning flera än två meningar, utan att någon enligt 3 § skall gälla, och är fråga om penningar eller annat, som utgör viss myckenhet, skola rösterna för den större myckenheten sammanläggas med rösterna för närmast mindre och, om det erfordras, sammanläggningen fortsättas efter samma grund, till dess någon mening skall gälla; i annat fall gälle den mening, för vilken rösterna äro flera än för annan, eller, om för flera meningar rösterna äro lika många, den som biträtts av den främste bland dem som röstat för någon av dessa meningar. Paragrafen anger således hur omröstningsresultatet skall bestämmas i de fall där det förekommer flera än två meningar utan att någon av dem samlar mer än hälften av rösterna eller samlar hälften inklusive ordförandens. Paragrafens första led avser sådana situationer där omröstningen gäller en fråga om pengar eller annat som utgör viss myckenhet. Om varken bestämmelserna i 3 § eller i de behandlade delarna av 4 § leder till att resultatet av omröstningen kan fastställas, skall enligt det sista ledet i 4 § relativ majoritet vara avgörande, dvs. den mening som får flest röster gäller. Om ett avgörande inte kan åstadkommas ens på detta sätt av det skälet att två eller flera meningar har fått lika röstetal gäller av dessa meningar den vilken omfattas av den till tjänsterangen främste ledamoten (, I, Del 1, s. 16:15). I motiven till 16 kap. 3 och 4 §§ RB anförde processlagberedningen bl.a. följande. "Då fråga ej är om penningar e.dyl., bör den mening, som erhållit relativ majoritet, gälla; föreligger inte sådan majoritet för någon mening utan äro rösterna för flera meningar lika många, skall den mening gälla, vilken omfattas av den äldste bland de ledamöter, som röstat för någon av nämnda meningar" (NJA II 1943 s. 200). Det kan vid en jämförelse mellan 3 § och 4 § konstateras att den förra ger ordföranden utslagsröst, medan den senare i stället tillerkänner den främste av dem som har röstat för någon av meningarna med lika röstetal en sådan ställning. Skälet till denna skillnad är tydligen att det i de situationer som behandlas i 4 § kan inträffa att ordföranden röstar för en mening som befinner sig i minoritet i förhållande till andra meningar som har yppats. Lagstiftaren kan däremot inte rimligen ha föreställt sig att rätten skulle kunna ges en sådan sammansättning vid en viss huvudförhandling att utgången av omröstningen kommer att bestämmas av ordföranden, om endast två meningar föreligger, men däremot, om tre eller flera meningar har framkommit, av en ledamot som i tjänsten är äldre än ordföranden, trots att ordföranden har röstat för en mening som har fått ett lika stort röstetal som den mening som omfattas av den äldre ledamoten. Regleringen i 16 kap. 1, 3 och 4 §§ bygger i stället uppenbarligen på den outtalade förutsättningen att det alltid är den främste av de lagfarna ledamöter som sitter i rätten som skall vara ordförande och att företrädet mellan ledamöter med samma tjänsteställning därvid skall bestämmas med utgångspunkt i att en i tjänsten äldre ledamot går före en yngre. Motsvarande resonemang kan föras i fråga om ordförandeskapet vid huvudförhandlingar i brottmål (jfr 29 kap. 3 § RB). Det finns också starka praktiska skäl för att tillämpa en ordning som innebär att ordföranden vid en huvudförhandling vid allmän domstol utses med utgångspunkt i senioritetsprincipen. Man slipper därmed diskussioner i frågan inom domstolen, och man undanröjer varje risk för misstankar att ordföranden i ett visst fall har utsetts för att säkerställa att målet skall få en viss utgång. Sammanfattningsvis kan således konstateras att rangordningen mellan domare med lika tjänsteställning i princip bestäms av den tid som de har innehaft den aktuella anställningen, varvid den med längst anställning på den aktuella befattningen har företräde framför den eller de domare som har kortare anställningstid och att denna rangordning i princip skall vara bestämmande också i frågan om vem som skall vara ordförande vid en huvudförhandling. Om det av ett eller annat skäl bedöms vara praktiskt att exempelvis referenten för ordet vid en huvudförhandling med avseende på målets utredning, föreligger givetvis inte något hinder mot ett sådant arrangemang. Det kan däremot inte anses vara möjligt att genom en överenskommelse rubba den rangordning mellan ledamöterna som följer av senioritetsprincipen på sådant sätt att den äldste ledamoten undandrar sig de plikter som enligt åvilar en ordförande vid en huvudförhandling. Vad gäller ordförandeskapet vid en fastighetsdomstol finns emellertid särskilda regler. Enligt huvudregeln i 3 § första stycket lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål består en fastighetsdomstol av två lagfarna ledamöter, en teknisk ledamot och två nämndemän. Av 3 § fjärde stycket och 5 § framgår att en av de lagfarna ledamöterna skall vara fastighetsdomstolens ordförande samt att denne utses av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bland de lagfarna ledamöterna vid tingsrätten. I 40 § första stycket förordningen (1979:572) med tingsrättsinstruktion föreskrivs att fastighetsdomstolens ordförande i skall utses av tingsrätten. I fråga om annan lagfaren ledamot av fastighetsdomstolen än dess ordförande gäller enligt 3 § fjärde stycket lagen om domstolar i fastighetsmål att en sådan ledamot skall vara lagfaren domare i tingsrätten eller i annan tingsrätt. Man kan av regleringens utformning och uttalanden i samband med dess tillkomst (prop. 1969:44 s. 210 f.; se även 1971:106 s. 119) dra den slutsatsen att lagstiftarens avsikt har varit att i fastighetsdomstolens avgöranden normalt skall delta den särskilt utsedde ordföranden och en annan likaså särskilt utsedd annan lagfaren ledamot. Det skall således i princip alltid finnas en i särskild ordning utsedd ordförande vid fastighetsdomstolens förhandlingar. Av de nämnda uttalandena i proposition 1969:44 framgår visserligen att den andre juristledamoten skall kunna inträda som ersättare för ordföranden när denne är förhindrad att tjänstgöra samt att det inte bör anses uteslutet att också andra domare än de två nu nämnda i viss utsträckning bl.a. i utbildningssyfte utnyttjas i fastighetsdomstolens verksamhet (s. 211; jfr 3 § tredje stycket lagen om domstolar i fastighetsmål i dess nu gällande lydelse, SFS 1982:1126 och 1989:661). Detta rubbar emellertid inte den grundläggande principen att det alltid skall finnas en lagfaren ledamot vid tingsrätten som är utsedd att tjänstgöra som ordförande i fastighetsdomstolen. Skälet till denna ordning har varit önskemålet att ge fastighetsdomstolen en kvalificerad sammansättning och att bereda särskilt dess lagfarna ledamöter tillfälle att mera kontinuerligt ägna sig åt verksamheten i domstolen (s. 208). Detta synsätt kommer också till uttryck i tingsrättens arbetsordning, där det i 2 § sjätte stycket föreskrivs att chefsrådmännen på avdelningarna 9 och 10 är ordförande i fastighetsdomstolen, att lagmannen förordnar ersättare för ordförandena samt att chefsrådmannen på avdelningen vid behov för visst mål förordnar tillfällig ersättare för ordföranden. I avsaknad av uttryckliga regler i arbetsordningen om grunderna för utseendet av ersättare för ordföranden har man enligt min mening härvid att beakta uttalandena proposition om vikten av att fastighetsdomstolen får en kvalificerad sammansättning. Kritik mot åklagarens och tingsrättens handläggning av bl.a. ett enskilt anspråk och ett beslag sedan åtalet lagts ned (Dnr 14111994) I en anmälan till JO framförde . kritik mot i (numera i ) med anledning av handläggningen av ett skadeståndsyrkande framställt under en förundersökning om stöld alternativt häleri. Han kritiserade även för att han inte fick möjlighet att framställa skadeståndsyrkandet i brottmålet. i i ärende C 538393 och handlingarna i tingsrätts mål B 12419493 granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande. Kammaråklagaren , i , yrkade i en stämningsansökan som kom in till tingsrätten ansvar på . för häleri. Enligt åtalet hade ., sedan en flakmoped hade stulits från , kommit i besittning av mopeden och innehaft den fram till den 20 i samma månad. Mopeden med tillhörande mopeddelar hade beslagtagits från . sistnämnda datum. Åklagaren angav i stämningsansökningen att yrkade att få tillbaka mopeden och mopeddelarna samt åberopade som bevisning bl.a. förhör med honom. I förundersökningsprotokollet fanns en uppgift om att yrkade ersättning för de skador som uppkommit på mopeden med belopp som han avsåg att precisera . Åklagaren kom in med en tilläggsstämning som avsåg stöld. Tingsrätten utfärdade därefter kallelser till huvudförhandling . kallades till förhandlingen för att höras som målsägande. I kallelsen till honom angavs bl.a. att han hade möjlighet att utföra sin skadeståndstalan i målet. Enligt anteckning på dagboksbladet uppgav assistentåklagaren , i , vid telefonsamtal med tingsrätten att han skulle lägga ned åtalet för häleri och att förhör med bl.a. Tingsrätten skickade en underrättelse om förhandling till , i vilken angavs att åklagaren hade avstått från att höra honom och att han därför inte skulle inställa sig vid förhandlingen. kom därefter in till tingsrätten med en skrivelse i vilken han angav följande. I ansökan om stämning daterad har åtal väckts mot . för häleri begånget . Härefter har sådana uppgifter framkommit om person, att jag inte längre anser mig kunna styrka påstått häleri. Åtalet avseende häleri nedläggs därför. Emellertid kvarstår yrkandet att beslagtagen moped och mopeddelar skall utlämnas till målsäganden . företräddes vid huvudförhandlingen av chefsåklagaren . var inte personligen närvarande utan antecknades i protokollet som närvarande genom åklagaren. Ordföranden, chefsrådmannen , redogjorde vid förhandlingen för innehållet i skrivelse. offentlige försvarare uppgav att . inte hade något att erinra mot att målet i den delen som avsågs i skrivelsen skrevs av och att han inte heller hade något att erinra mot det enskilda yrkandet. Sedan huvudförhandlingen förklarats avslutad beslutade tingsrätten dom som därefter avkunnades. Genom domen dömdes . för stöld till skyddstillsyn, varvid 34 kap. 1 § 2 åberopades. Vidare skulle enligt ett beslut i domen den beslagtagna mopeden med mopeddelar utan lösen lämnas ut till och beslaget bestå till dess domen vunnit laga kraft. Tingsrätten avskrev genom ett slutligt beslut målet i den delen som rörde det nedlagda åtalet för häleri. Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande om handläggningen av under förundersökningen framställda yrkande om skadestånd. Kammaråklagaren anförde i ett yttrande bl.a följande. har ej initialt underrättats om att åtal väckts för häleri, ej heller om att åklagaren endast fört talan om bättre rätt till mopeden (se dock nedan). Någon underrättelse om möjligheten att själv föra talan om ersättning för skadorna har ej sänts till . (I den mån dessa är tillgreppsskador kan ersättningsanspråk i och för sig inte med framgång riktas mot . på grund av brott, om han endast åtalas för häleri.) Kammaråklagare har dock upplyst att var åberopad som bevisning och att avsikten var att han vid rättegången skulle fått möjlighet att framställa eventuella ytterligare anspråk. Med hänsyn till nya omständigheter som härefter framkommit om person, ansåg jag inte längre att brott kunde styrkas mot . och nedlade därför åtalet . underrättades av mig per telefon den 4 eller om att åtalet för häleri mot . nedlades samt att S:s yrkande om bättre rätt kvarstod. S. frågade då vem som skulle stå för skadorna på mopeden. Jag informerade om rättsläget angående anspråk på grund av skadorna och att åklagaren inte förde hans talan i den delen. S. upplystes emellertid om möjligheten att själv begära ersättning för skadorna av . Såvitt jag kan erinra mig avsåg han inte att göra det. Överåklagaren , som hänvisade till vad hade anfört i sitt yttrande, gjorde följande tillägg. Kammaråklagaren har underhand förklarat sig instämma i yttrande med det förtydligandet att målsäganden av förbiseende ej underrättats om sin möjlighet att föra skadeståndstalan . S. borde, när åtal väcktes, ha underrättats om att åklagaren ej ansåg sig kunna föra hans skadeståndstalan och om sin möjlighet att själv föra den i målet. Denna underrättelse har lämnats honom vid telefonsamtal innan huvudförhandlingen men efter att åtalet i den aktuella delen nedlagts. Åklagarens behörighet att föra talan om enskilt anspråk grundar sig på den tjänsteplikt som åläggs honom i 22 kap. 2 § . En åklagare får därutöver inte utan särskilt tillstånd enligt 12 kap. 3 § uppträda som ombud. Behörigheten för åklagaren att föra talan angående det enskilda anspråket gäller endast så länge åtalet och det enskilda anspråket handläggs i samma rättegång (Fitger: I, del 2, s. 22:17). Åtalet har nedlagts p.g.a. bristande bevisning i uppsåtsfrågan. Åklagaren har dock fortsättningsvis fört talan om enskilt anspråk genom att vidhålla yrkandet att moped och mopeddelar skulle utlämnas till målsäganden. Detta torde strida mot ovan angivna bestämmelser. Chefsåklagaren , som utförde åklagaruppgiften i tingsrätten, har underhand förklarat att han inte noterat att talan fördes i strid mot bestämmelserna . Enligt 22 kap. 6 § skall, om åtalet nedläggs, ett framställt enskilt anspråk handläggas som särskilt mål i den för tvistemål stadgade ordningen om part yrkar det. I annat fall anses talan förfallen. Vidare skall enligt 20 kap. 9 § målsäganden, när åtalet lagts ned p.g.a. bristande bevisning, beredas tillfälle att överta åtalet. Hur tingsrätten handlagt denna fråga känner jag inte till. Jag ser ingen anledning att kritisera beslutet att lägga ned åtalet. Åklagaren hade inte kunnat föra S:s skadeståndstalan efter detta beslut. Att åklagaren vidhållit yrkandet att godset skulle utlämnas till målsäganden har inte varit till nackdel, utan tvärtom till fördel för målsäganden. S. har möjlighet att väcka talan om skadestånd mot den misstänkte. Hans ställning har därvidlag inte försämrats genom handläggningen. Ärendet remitterades därefter till för upplysningar och yttrande över bl.a. handläggningen med anledning av åklagarens skrivelse om att han lagt ned åtalet. Till remissvaret från lagmannen fanns fogat ett yttrande av chefsrådmannen . I yttrandet anförde hon bl.a. följande. I stämningsansökan, som inkom till tingsrätten , yrkade åklagaren ansvar å . för häleri, samt yrkade å S:s vägnar att denne skulle återfå sin moped med delar. Enligt anteckning i förundersökningsprotokollet avsåg S. att också yrka ersättning för skador. Misstankarna mot . gällde inledningsvis stöld alternativt häleri. Eftersom åtal väcktes för häleri och åklagaren inte yrkade annat än att S. skulle utfå mopeden utgick tingsrätten från att åklagaren gjort en bedömning om möjligheterna att också erhålla ersättning för skador, särskilt som ett sådant yrkande framställdes i den stämningsansökan gällande stöld som inkom . Även i detta fall gällde misstanken inledningsvis stöld alternativt häleri. Sedan tingsrätten efter visst efterforskningsarbete erfarit att . vistades på behandlingshem och att han knappast kunde deltaga i en rättegång lade åklagaren ned åtalet för häleri. När åklagarens skrivelse inkom till tingsrätten förbisåg jag såväl att skälet härtill var bristande bevisning i uppsåtsfrågan som att åklagaren i detta läge inte var behörig att framställa S:s yrkande. S. meddelades skriftligen att han inte skulle höras i målet. Självklart borde han ha underrättats om sin rätt att överta åtalet och om att yrka att hans talan skulle handläggas i den för tvistemål stadgade ordningen. Min och åklagarens strävan var dock i det uppkomna läget att i samråd med försvarare se till att S. kunde återfå sin moped på ett så smidigt och enkelt sätt som möjligt och utan extra kostnader. Något yrkande därutöver hade som ovan sagts aldrig varit aktuellt i målet. S. har sålunda i denna del inte lidit någon rättsförlust, även om såväl åklagaren som tingsrätten begått formella fel. I remissvaret anförde bl.a. följande. Yttrande av vederbörande domare, chefsrådmannen , bifogas. Jag har ingen annan uppfattning än hon har framfört i fråga om åklagarens behörighet och om sin skyldighet att underrätta målsäganden i enlighet med vad som följer av 20 kap. 9 § andra stycket och 22 kap. 6 § första stycket . Väl har målsäganden fortfarande kvar sin möjlighet att yrka skadestånd av den tilltalade i en särskild tvistemålsrättegång. Fråga kan dock enligt min mening uppkomma om staten bör anses vara skyldig att betala visst skadestånd till målsäganden i enlighet med vad som sägs i 3 kap. 2 § första stycket skadeståndslagen på grund av att målsäganden inte erhållit föreskriven underrättelse av tingsrätten. Ärendet remitterades därefter åter till åklagarmyndigheten för yttrande över hur åklagaren bör förfara med beslag i samband med att han som i detta fall lägger ned åtalet för den gärning som beslaget hänför sig till. anförde i remissvaret följande. I det aktuella fallet har åklagaren lagt ned åtalet p.g.a. bristande bevisning efter att först ha väckt åtal och fört målsägandens talan vad gäller bättre rätt till beslagtagen egendom. Det har framkommit att den misstänkte genom sin försvarare förklarat sig inte ha anspråk på egendomen. Enligt min mening kunde åklagaren, om detta stod klart redan när han beslutade att lägga ned åtalet, ha hävt beslaget och beslutat att godset skulle utlämnas till målsäganden. Detta vore den mest praktiska lösningen. Om den misstänkte har anspråk på egendomen kan denna lösning inte användas. I ett sådant fall bör målsäganden ges tillfälle att överta talan. Åklagaren bör avvakta med sitt beslut för att ta kontakt med målsäganden och efterhöra dennes inställning. Om målsäganden inte avser att överta talan skall beslaget hävas. Om målsäganden vill överta talan bör han få tillfälle att begära civilprocessuella tvångsmedel (jfr. Fitger: I, s. 22:20 b). Talan om enskilt anspråk i anledning av brott Allmän åklagare får inte vara ombud, om inte regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer ger lov till det (12 kap. 3 § första stycket RB). Talan mot en misstänkt om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet. Om anspråket inte tas upp i samband med åtalet, skall talan föras i den för tvistemål stadgade ordningen (22 kap. 1 § RB). Grundas enskilt anspråk på ett brott som hör under allmänt åtal är åklagaren på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och målsägandens anspråk inte är uppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket skall tas upp i samband med åtalet, skall han anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgift om de omständigheter som anspråket grundar sig på. Finner förundersökningsledaren eller åklagaren vid utredning angående brott, att enskilt anspråk kan grundas på brottet, skall han, om det kan ske, före åtalet underrätta målsäganden om detta (22 kap. 2 § första och andra styckena RB). Målsäganden skall om möjligt underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott. I samband därmed bör också på lämpligt sätt upplysning lämnas om de regler som gäller för handläggningen av sådana anspråk (13 a § första stycket förundersökningskungörelsen /1947:948/, FuK, i dess lydelse före , som i denna del överensstämmer med den nuvarande lydelsen). Det bör eftersträvas att information enligt 13 a § FuK lämnas . Åklagaren bör som förundersökningsledare således eftersträva att målsäganden tidigare än förut får kännedom om de regler som gäller för talan om enskilt anspråk. Vikten av en sådan både rättslig och social serviceåtgärd gentemot målsäganden har framhållits under lagstiftningsarbetet (RÅC I 114 2.1, som upphävdes, jfr RÅC I 122 2.1 och 2.2.1). Anser åklagaren att han inte bör föra talan angående ett av målsäganden anmält anspråk, bör det åligga honom att lämna meddelande om det till målsäganden i tillräckligt god tid för att denne skall kunna eventuellt i samband med åtalet självständigt föra talan om enskilt anspråk samt vidta nödvändiga åtgärder (m.fl.: Nya s. 278279). Vill åklagaren i samband med åtalets väckande enligt 22 kap. 2 § väcka talan om enskilt anspråk skall han i stämningsansökan uppge anspråket och de omständigheter som det grundas på (45 kap. 4 § andra stycket RB). Sedan åtal väckts får åklagaren eller målsäganden utan stämning mot den tilltalade väcka talan om enskilt anspråk på grund av brott, om rätten med hänsyn till utredningen och andra omständigheter finner det lämpligt. Talan om enskilt anspråk får därvid väckas muntligen inför rätten eller skriftligen. Den tilltalade skall erhålla del av den. Talan skall anses väckt då den framställs inför rätten (45 kap. 5 § andra stycket och 6 § RB). Har talan om enskilt anspråk tagits upp till behandling i samband med åtalet, får rätten förordna att talan skall handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål, om en fortsatt gemensam handläggning skulle medföra väsentliga olägenheter (22 kap. 5 § RB). Nedläggande av allmänt åtal m.m. Om allmänt åtal läggs ned på den grund att tillräckliga skäl att den misstänkte är skyldig till brottet inte föreligger får målsäganden överta åtalet. Målsäganden skall dock hos rätten göra anmälan om det inom den tid som rätten bestämmer, högst en månad, sedan han erhöll vetskap om nedläggandet. Övertar inte målsäganden åtalet har han inte därefter rätt att väcka åtal för brottet. Om den tilltalade yrkar det skall frikännande dom meddelas (20 kap. 9 § andra stycket RB). Rätten skall underrätta målsäganden om att åklagaren har lagt ned åtalet och om den tid inom vilken anmälan om övertagande skall ske. Underrättelsen bör delges målsäganden. Om den tilltalade inte framställer ett yrkande om frikännande dom skall rätten avskriva målet. Varken frikännande dom eller avskrivningsbeslut kan meddelas förrän den tid som står målsäganden till buds för att anmäla en önskan om övertagande gått till ända utan att målsäganden gjort någon sådan anmälan. För målsägandens del innebär underlåtenhet att överta åtalet som nämnts att han därefter inte får väcka talan för brottet (Fitger: I, del 2, s. 20:50 och 20:51). Om åtal läggs ned skall rätten, om part yrkar det, förordna att talan om det enskilda anspråket skall handläggas som ett särskilt mål i den för tvistemål stadgade ordningen. Framställs inte något sådant yrkande skall talan i målet anses förfallen (22 kap. 6 § första stycket RB). När åklagaren enligt 22 kap. 2 § RB utför målsägandens talan om enskilt anspråk är han inte i formellt hänseende att anse som ombud för denne. Åklagaren grundar sin behörighet på den tjänsteplikt som åläggs honom enligt paragrafen när målsäganden gör en anmälan om sitt anspråk. Denna behörighet gäller endast så länge åtalet och det enskilda anspråket handläggs i samma rättegång (Fitger: a.a. s. 22:17). När ett åtal läggs ned av åklagaren föranleder detta inte i och för sig att det enskilda anspråket förfaller.