frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — I protokollet anges också att den befattningshavare som beslutat åtgärden varit polismästaren , . Vid husrannsakan påträffades bl.a. DC och hans familj och de medtogs till polisstationen för identifiering. Såvitt framgår av till JO inkomna handlingar finns ingen ytterligare skriftlig dokumentation där beslutet om husrannsakan återges. Med anledning av vad som framkommit vid granskningen remitterades ärendet till polismyndigheten och UN för yttrande enligt en promemoria med bl.a. följande innehåll: Bestämmelser om personell husrannsakan finns i 20 § polislagen(1984:387). Ett beslut om husrannsakan med stöd av den bestämmelsen får endast avse viss bestämd person. För att man skall få söka efter denne hos någon annan krävs att det finns synnerliga skäl att anta att han uppehåller sig där. Bestämmelsen i 11 § samma lag ger i vissa fall en polisman befogenhet att omhänderta bl.a. en utlänning i avvaktan på polismyndighetens beslut om förvar. bör anmodas att yttra sig om vad som förevarit vid förrättningen. Av yttrandet bör framgå vilka överväganden som gjorts med anledning av att husrannsakningen initierades av anonyma uppgiftslämnare samt på vilken/vilka bestämmelse(r) åtgärderna grundades. Yttrandet bör även belysa omständigheterna vid det uppgivna telefonsamtalet mellan och handläggaren vid . beslut att inställa verkställigheten har antecknats på en handling som familjens offentliga biträde har gett in till nämnden. Beslutet har daterats . i , polisområde , omhändertog familjen . När ett beslut har fattats om inhibition av ett avvisningsbeslut skall enligt 6 kap. 6 § utlänningsförordningen (1989:547) den verkställande polismyndigheten underrättas om åtgärden. bör anmodas att redogöra för de åtgärder som nämnden vidtagit i detta avseende. Remissvar avgavs av tf. länspolismästaren . Till svaret hade fogats ett yttrande från polismästaren i , vilken hade inhämtat och bifogat redogörelser från polismästaren , polisinspektören och poliskommissarien . Dessa redogörelser finns fogade som bilagor till detta beslut. anförde bl.a. följande. Mot bedömning av trovärdigheten i de anonymt lämnade uppgifterna om att O.T. hyste flyktingar vid tillfället finns enligt polismyndighetens mening ingen erinran. En husrannsakan på Stora Strands lägergård skulle kunna ha genomförts med stöd av 20 § polislagen om det när beslutet om åtgärden togs hade varit känt vilka flyktingar som gömdes och det konstaterats att de var efterlysta för verkställighet av ett gällande avvisningsbeslut. fattades beslutet utan att dessa förutsättningar förelåg. Därmed var beslutet felaktigt. Det felaktiga beslutet måste ensam lastas för. Dokumentationen av beslutet var bristfällig. Till en del beror detta på brister i rutinerna som i sin tur i viss mån har sin förklaring i den omorganisation som genomfördes . De tre förutvarande polismyndigheterna , och utgör numera en myndighet, polismyndigheten i . S.k. distansprövning i olika typer av ärenden har blivit vanligare i och med tillskapandet av den nya polismyndigheten. I arbetet med att genomföra omorganisationen har polismyndigheten inte hunnit se över alla de rutiner som måste finnas för att få en väl fungerande ordning i verksamheten. Uppenbarligen har beslut om husrannsakan enligt 20 § polislagen missförståtts och noterats som en åtgärd enligt 11 § polislagen. Hade t.ex. den rutinen tillämpats att telefonbeslutet följts av ett skriftligt beslut som möjligt skickats till polisområde per telefax, skulle åtminstone dokumentationen varit korrekt. arbetar med att anpassa de tjänsteföreskrifter som finns att gälla verksamheten vid den nya myndigheten och kommer att se över rutinerna inom aktuellt ämnesområde. Husrannsakan genomfördes enligt det beslut som fattat. Att beslutet innebar att åtgärden vidtogs utan lagligt stöd torde befälet på platsen, , inte kunna göras ansvarig för. O.T:s uppgifter om händelsen och redogörelse för genomförandet av åtgärden skiljer sig inte i sak i något väsentligt avseende från varandra. Stämningarna och förhållandena på platsen synes ha varit så upprörda att det inte varit möjligt att där klara ut vilka flyktingarna var och kontrollera om de var efterlysta m m. Detta hade annars kunnat bidra till att mildra effekterna av det felaktiga beslutet om husrannsakan. O.T:s uppgifter ger inte vid handen att polisen använt ett oförsvarligt våld vid förrättningen. Någon handling med beslut om husrannsakan behöver, enligt polismyndighetens uppfattning, inte visas upp för att kunna genomföra en sådan åtgärd. bedömning är att själva genomförandet av husrannsakan inte kan klandras. Sammanfattningsvis kan polismyndigheten konstatera att förutsättningar för husrannsakan med stöd av 20 § polislagen inte förelegat. Såväl som polismyndighetens anställda bedöms i grunden ha goda kunskaper om vilka förutsättningar som skall vara uppfyllda för dylika beslut. har ej i likhet med själv någon godtagbar förklaring till varför just detta ärende hanterats felaktigt. drar emellertid den lärdomen av händelsen att information/utbildning om förutsättningar för beslut om husrannsakan/motsv beslut med stöd av polis-lagen m fl lagar fortlöpande bör bedrivas. Vad gäller den bristfälliga dokumentationen får den i viss mån tillskrivas den s k distansprövningen av ärenden som blivit vanligare efter tillskapandet av den nya myndigheten. är väl medveten om kravet på dokumentation och har i en nyligen utfärdad föreskrift sett över rutinerna och erinrat om den vikt som skall fästas vid beslutsdokumentation m.m. Det finns fog för kritik mot polismyndighetens handläggning av ärendet. Med de åtgärder som polismyndigheten vidtagit och den insikt som polismyndigheten vunnit om det inträffade, bör emellertid den vidare prövningen kunna stanna vid den kritik som ombudsmän () kan komma att rikta mot myndigheten. anförde bl.a. följande. Av inhämtat yttrande från polismyndigheten i framgår utöver utredning i fallet även att polismyndigheten har vidtagit åtgärder för att avhjälpa brister samt även i övrigt kommer att se över rutinerna. delar polismyndighetens uppfattning vad avser de föreslagna åtgärderna till förbättrade rutiner samt ökad utbildning. I övrigt konstaterar i likhet med polismyndigheten i , att rättslig grund för husrannsakan jml 20 § polislagen inte förelegat, enär beslutet icke avsett någon bestämd person. gör vidare den bedömningen att Stora Strands lägergård i är att betrakta som ett sådant fall som avses i 20 §, första stycket, tredje meningen, d v s att det för husrannsakan krävs "synnerliga skäl att anta att den eftersökte eljest uppehåller sig hos annan". grundar sin uppfattning i denna del på de till ärendet fogade handlingarna. Med begreppet "synnerliga skäl" skall enligt JO:s tidigare uttalande förstås att "formuleringen närmast torde få tolkas så att det skall föreligga en faktisk omständighet, som påtagligt visar att man med fog kan förvänta sig att den sökte finns hos den där husrannsakan företas (JO 1985/86 s. 149 ff)" (Citat ur kommentar till polislagen/RPS utgåva ). I här aktuellt fall grundade sig polismyndighetens beslut på två anonyma tips samt en erfarenhetsgrundad uppfattning av T:s tidigare ställningstagande och agerande när det gällde att gömma flyktingar som skulle förpassas ut ur landet. grunduppfattning är att anonyma anmälningar och tips som kan föranleda tvångsåtgärder t ex husrannsakan måste behandlas med mycket stor försiktighet. Tipsen bör rimligen således föranleda komplettering, t ex i form av spaning för att utgöra grund för beslut om tvångsåtgärder. I här aktuellt fall är mycket tveksam till om ovan angivna omständigheter är att bedöma som sådana synnerliga skäl som avses i 20 § polislagen. Vidkommande frågor om polismännens uppträdande osv vid ingripandet står uppgift mot uppgift. Det är bedömning i denna del att ytterligare utredning inte skulle bringa klarhet i ärendet. Av denna anledning kan inte kommentera uppgifterna ytterligare. Avslutningsvis får konstatera, att det finnes fog för kritik mot polismyndighetens i handläggning av ärendet. I yttrande från UN anförde generaldirektören bl.a. följande. har i beslut av inhiberat verkställigheten av avvisningsbeslutet rörande familjen . Beslutet att inställa verkställigheten har sänts per telefax till polismyndigheten i . Inhibitionsbeslutet sändes även till i . Dagen därpå inkom en kvittens per telefax från polismyndigheten i , ur vilken det framgår att meddelandet emottagits . Underrättelsen om inhibition av avvisningsbeslutet tillsändes polismyndigheten i eftersom familjens, för nämnden, sist kända adress var Statens invandrarverks förläggning i , vilken befinner sig inom polismyndigheten i område. Kopior av dessa telefax och telefaxkvitton bifogas samt kvittensen från polisen i . (Utelämnade här, JO:s anm.) Eftersom det på grund av vad som framkommit fanns anledning anta att tjänstefel enligt 20 kap. 1 § hade begåtts, beslutade jag att inleda förundersökning angående sådant brott. Under förundersökningen har förhör hållits med, förutom , O.T., polisområdeschefen , kriminalassistenten , polisinspektören samt assistenten och handläggaren av flyktingärenden i polisområde . Före förhöret med delgavs denne misstanke om tjänstefel bestående i att han utan laga grund beordrat en personell husrannsakan vid Stora Strands lägergård. har tagit del av vad som förekommit under förundersökningen och därefter meddelat att han inte påkallar någon ytterligare utredning. Enligt uppgift från länspolismästaren i har avgått med pension . Beslutet om personell husrannsakan Regeringsformen (RF) 2 kap. 6 § skyddar varje medborgare gentemot det allmänna mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång. Skyddet är inte absolut utan kan enligt RF 2 kap. 12 § första stycket begränsas genom bestämmelse i lag. Enligt samma lagrum kan, efter bemyndigande i lag, skyddet även begränsas genom annan författning i vissa särskilt angivna fall. Begränsningen får dock, enligt andra stycket i nämnda lagrum, göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den. Enligt RF 2 kap. 22 § är utlänning här i riket likställd med svensk medborgare i fråga om bl.a. skydd mot husrannsakan och liknande intrång, om inte annat följer av särskilda föreskrifter i lag. Ett ingripande som begränsar de fri- och rättigheter som anges i RF 2 kap. måste således grundas på ett direkt lagstöd. Bestämmelsen i 20 § polislagen utgör ett sådant stöd. Där föreskrivs bl.a. att en polisman för att söka efter en person som med laga stöd skall omhändertas får bereda sig tillträde till den eftersöktes bostad eller till annat hus, rum eller ställe som tillhör eller disponeras av honom. Finns det synnerliga skäl att anta att den eftersökte eljest uppehåller sig hos annan får polisman bereda sig tillträde även dit. Ett beslut om s.k. personell husrannsakan med stöd av denna paragraf får endast avse en bestämd person, som dock inte behöver vara känd till namnet. Kravet på synnerliga skäl anses innebära att det skall föreligga en faktisk omständighet som påtagligt visar att man med fog kan förvänta sig att den eftersökte finns hos den där husrannsakan företas (se JO 1985/86 s. 149 f.). Eftersom husrannsakan i det nu aktuella fallet enligt min uppfattning skulle företas hos annan än den eftersökte, hade det alltså krävts att det funnits synnerliga skäl att anta att en bestämd person uppehöll sig där. åtgärd att besluta om personell husrannsakan grundade sig ytterst på tips, dels från en person vars identitet tror sig känna till men som ville vara anonym, dels från en i egentlig bemärkelse anonym person. JO har vid ett flertal tillfällen uttalat att man måste iaktta stor försiktighet när det gäller att bedöma en anonym persons uppgifter (se bl.a. JO:s ämbetsberättelser 1985/86 s. 123, 1988/89 s. 68, 1991/92 s. 44 och s. 108). En anonym anmälan innehåller uppgifter från en okänd person som inte kan nås för kompletteringar av innehållet i anmälan eller för förhör angående sin närmare kännedom om de förhållanden som anmälan avser. Inte heller kan en kontroll göras av anmälarens allmänna trovärdighet eller av andra förhållanden som har med hans person att göra. Vad som också med betydande styrka talar mot att uppgifter i en anonym anmälan läggs till grund för beslut om straffprocessuella tvångsmedel är att anmälaren är oåtkomlig för ansvar för sina uppgifter enligt bestämmelserna i om bl.a. falsk angivelse och falsk tillvitelse. Det får inte vara på det sättet att det är lättare för en anmälare att få till stånd användningen av ett tvångsmedel om han är anonym än om han framträder öppet. Det anförda har lett till att JO i flera ärenden har uttalat som princip att uppgifter som lämnas i anonyma anmälningar eller tips inte ensamma kan läggas till grund för en bedömning av om förutsättningar föreligger för att tillgripa ett straffprocessuellt tvångsmedel. En annan sak är att man genom t.ex. spaning föranledd av anonyma uppgifter eller på annat sätt kan få fram kompletterande information som utgör tillräckligt underlag för att en tvångsåtgärd skall vara tillåten. De uppgifter som hade tillgängliga för beslutet om personell husrannsakan var de som lämnats av de båda anonyma personerna. Dessa uppgifter lämnades till honom i andra hand och han torde inte ha haft någon möjlighet att endast genom de upplysningar han fick bedöma om man med fog kunde förvänta sig att det fanns eftersökta personer hos O.T. Av uppgifterna framgick inte heller hur många flyktingar det rörde sig om eller vilka de var. Underlaget för beslutet var alltså inte sådant att det fanns förutsättningar för att fatta beslutet. har således fattat beslut om en tvångsåtgärd för vilken det inte fanns rättsligt stöd. Därigenom har han åsidosatt vad som ålåg honom i hans myndighetsutövning. Det saknas anledning att anta annat än att detta skett av oaktsamhet. Gärningen är inte att anse som ringa. Förutsättningar finns enligt min mening för att besluta om åtal mot för tjänstefel. Jag har emellertid också att ta ställning till om åtalsunderlåtelse kan komma i fråga. Vid denna bedömning har jag beaktat följande. har medgett att han handlade felaktigt när han fattade beslutet. Han har uppgett att det vid det aktuella tillfället rådde något oordnade förhållanden på arbetsplatsen och att det inte hörde till hans ordinarie arbetsuppgifter att fatta sådana beslut. Vidare har han angett att han efter redogörelsen från uppfattade situationen så att det brådskade med ett beslut. Han har numera gått i pension. Mot bakgrund främst av det anförda och då i händelse av lagföring någon annan påföljd än böter inte skulle komma i fråga har jag beslutat att underlåta åtal med stöd av 20 kap. 7 § första stycket 1 . Jag stannar således vid den allvarliga kritik som ligger i det ovan sagda. Fråga bl.a. om i län rutiner för diarieföring med avseende på ett ärende rörande verkställigheten av ett avvisningsbeslut (Dnr 2097-1995) I en anmälan till JO riktades kritik mot polismyndigheten med avseende på en verkställd avvisning av en flyktingfamilj till . I anmälan gjordes också gällande att det förelåg brister i polismyndighetens diarieföring avseende ärendet. akt i verkställighetsärendet inlånades och granskades. Ärendet remitterades härefter till polismyndigheten, som genom länspolismästaren redogjorde för tillvägagångssättet vid verkställigheten av avvisningsbeslutet. Beträffande polisens diarieföringsrutiner anförde polismyndigheten följande. har i föreskrifter och allmänna råd om posthantering och diarieföring vid polismyndigheten, RPS FS 1994:5, FAP 181:1, föreskrivit att registreringen av allmänna handlingar i A-diariet skall ske ärendevis, dvs. att principen för registrering av allmänna handlingar skall vara ärenderegistrering och inte skrivelseregistrering. När ett ärende om avvisning kommer in till polismyndigheten i diarieförs det under dnr 635. Den interna rutinen vid myndigheten är sedan den att ärendet går till kriminalavdelningen, rotel 2, och att handläggaren upprättar en akt. Härvid används ett särskilt aktomslag. Handlingar som inkommer eller upprättas i ärendet läggs in i akten utan att aktbilageras. Några ytterligare krav på hanteringen av akten synes inte föreligga. Detta sätt är för övrigt det sätt på vilket ett stort antal tillståndsärenden hanteras vid polismyndigheten. kan inte finna annat än att den registreringsskyldighet som följer av sekretesslagen 15 kap. 1 § därmed efterlevs. I beslut uttalade JO följande beträffande polismyndighetens diarieföringsrutiner. akt i verkställighetsärendet innehåller såväl till myndigheten inkomna som där upprättade handlingar. Handlingarna förvaras i en utredningsakt på vilken inga för ärendet specifika uppgifter noterats. Ärendet innehåller ett huvuddiarium, som omfattar uppgifter om beslutande myndighet, beslutets innehåll, personuppgifter avseende utlänningen i fråga samt vissa andra allmänna uppgifter. Av polismyndighetens yttrande framgår att något löpande register inte förs. Akten innehåller inte heller något dagboksblad. Någon genomgående påföring av diarienummer på handlingarna har inte skett. När en allmän handling inkommer till eller upprättas hos en myndighet skall handlingen enligt 15 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) första stycket registreras utan dröjsmål. Om handlingen uppenbarligen är av ringa betydelse för myndighetens verksamhet behöver registrering inte ske. I fråga om allmänna handlingar för vilka sekretess inte gäller får registrering underlåtas om handlingarna hålls så ordnade att det utan svårighet kan fastställas om handling har kommit in eller upprättats. I paragrafens andra stycke har vidare regeringen bemyndigats att föreskriva vissa undantag från registreringsskyldighet. I 5 § sekretessförordningen (1980:657) har sålunda föreskrivits undantag från registreringsskyldigheten för bl.a. såvitt avser handlingar som utgör underlag för det allmänna kriminalregistret, polisregister eller andra register angående brott, för framställningar om fingeravtrycksundersökning samt för statistiskt primärmaterial. Ifrågavarande ärendekategori åtnjuter sekretesskydd. Inte heller är övriga undantagsbestämmelser tillämpliga. omfattas således i denna verksamhet av de minimikrav rörande registrering av allmänna handlingar som uppställts i 15 kap. 2 § sekretesslagen. Enligt detta stadgande skall av registret framgå (1) datum då handling inkom eller upprättades, (2) diarienummer eller annan beteckning som åsatts handlingen, (3) uppgift om vem som gett in handlingen eller till vem den expedierats och (4) i korthet vad handlingen rör. Uppgift enligt punkt 3 eller 4 får dock utelämnas eller särskiljas om det behövs för att registret i övriga delar skall kunna företes för allmänheten. I 6 § sekretessförordningen finns vissa undantag från nu berörda minimikrav för registreringen. Vissa av undantagen avser polismyndigheterna och men omfattar inte ärenden av nu aktuellt slag. I den av polismyndigheten åberopade 1994:5 sägs bl.a. följande om diarieföring avseende det s.k. A-diariet (allmänt diarium). Ur de datoriserade systemen för diarieföring kan göras utskrifter med benämningen Allmänhetens register. Dessa får inte innehålla uppgifter som omfattas av sekretess. Av de blanketterna med benämningarna Allmänhetens register A och T skall bildas offentliga register i enlighet med 15 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen (1980:100). De rutiner som polismyndigheten har för diarieföring uppfyller inte de krav som uppställs i 15 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen. Någon löpande registrering av inkomna eller upprättade handlingar sker nämligen inte. Kravet i 15 kap. 2 § sekretesslagen innebär att det i ett register skall noteras uppgifter i de avseenden som uppräknas i stadgandet. Genom att ta del av registret skall det alltså, även i efterhand, gå att följa vilka handlingar som inkommit och upprättats i ärendet. I vart fall bör utredningsakten innehålla någon form av diarieblad där de handlingar som tillförs ärendet förtecknas. Att det s.k. A-diariet inte får innehålla sekretessbelagda uppgifter hindrar inte att uppgifter i de avseenden som sägs i 15 kap. 2 § sekretesslagen tas in i registret eller diariebladet, i förekommande fall med de modifieringar som krävs med hänsyn till uppgift om ingivare och vad handlingen rör. Inkomna och upprättade handlingar bör regelmässigt förses med diarienummer så att de kan härledas till rätt ärende. föreskrifter, RPS FS 1994:5, FAP 181:1, hänvisar till 15 kap. 1 och 2 §§ i sekretesslagen. Bristerna i diarieföringen hos polismyndigheten är således en följd av de av polismyndigheten tillämpade rutinerna. Av polismyndighetens yttrande och av tidigare JO-avgöranden (se bl.a. chefsjustitieombudsmannen beslut , dnr 1618-1995) framgår att den ifrågavarande avvikelsen från sekretesslagens bestämmelser om diarieföring inte är någon enstaka företeelse. Frågan är av sådan art att den förtjänar uppmärksamhet. Jag sänder därför en kopia av detta beslut till för de åtgärder detta kan föranleda. Med anledning av en ansökan om uppehållstillstånd har återkallat sökandens visering med stöd av 2 kap. 10 § utlänningslagen (1989:529); bl.a. fråga om skyldighet att kommunicera vissa uppgifter i en promemoria upprättad av polismyndighet, då uppgifterna i fråga lagts till grund för återkallelse av viseringen (Dnr 3064-1995) anförde bl.a. följande. erhöll visering för vistelse i tiden den 1 augusti31 men kunde till följd av Estoniakatastrofen inte återvända som planerat. Hon hjälpte därför A.T. att ansöka om förlängt visum. Handläggaren, , vid polismyndigheten i var emellertid så negativt inställd till A.T. och hennes make skickade ett separat brev direkt till att fogas till förlängningsansökan. För säkerhets skull skickade de också en kopia per post direkt till jämte följebrev eftersom de till följd av attityd inte var säkra på att brevet som de hade lämnat till skulle komma att skickas till tillsammans med ansökan. faxades ansökan från Kungsbackapolisen till . I faxet angavs inte att det fanns ett följebrev. Det följebrev som hade inlämnats till Kungsbackapolisen kom till först . som polismyndigheten hade faxat in A.T:s förlängningsansökan, dvs. , kom ett svarstelefax från , nämligen ett beslut att återkalla viseringen. Inte heller då talade om att det fanns ett följebrev. Polismästare har i promemoria angett att A.T. sagt att hon inte kommer att återvända till . Detta är dock inte sant. påstod aldrig att hon skulle stanna än gällande tillstånd och träffade över huvud taget inte . Det är oklart varför gällande visering återkallades. tvingades att flyga hem trots sin flygrädsla. Det brev som makarna . sände direkt till inregistrerades där . Var det brevet fanns när A.T:s ansökan behandlades är oklart. De fick också vänta på att få ut kopior på handlingarna i ärendet, vilket beklagat. Efter genomgång av handlingarna i ärendet konstaterades bl.a. följande. handläggare, , antecknade i A.T:s ansökan om uppehållstillstånd m.m. att sökanden "önskade stanna den tid som angivits i ansökan". I en särskild promemoria tillika begäran om återkallelse av visering enligt 2 kap. 10 § utlänningslagen (1989:529) uppgav polismästare att A.T. "förklarat att hon inte kommer att återvända till ". sände ifrågavarande förlängningsansökan (formellt en ansökan om uppehållstillstånd för tillfällig vistelse för tiden ) och promemoria m.m. till per telefax. Det förefaller dock som om makarna J:s skrivelser sändes till per post och kom till verket först , dvs. efter det att verket hade beslutat att återkalla A.T:s visering. Makarna . sände själva två skrivelser till ett följebrev och en redogörelse. Skrivelserna ankomststämplades hos verket men förefaller inte ha ingått i beslutsunderlag. De exemplar av skrivelserna som makarna . lämnade in till polismyndigheten kom såsom redan nämnts till . M.J:s anmälan remitterades härefter till polismyndigheten med avseende på punkt 1 och 2 samt till avseende punkt 3.