frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — är i och för sig oförhindrad att inom de gränser som taxeringslagen anger ompröva ett tidigare beslut både till fördel och till nackdel för den skattskyldige. kan därför inte anses ha begått något fel i formellt hänseende. Enligt min mening har dock skattemyndighetens agerande med två på varandra följande omprövningsbeslut med olika utgång inte varit lämpligt och måste dessutom ha förefallit synnerligen förvirrande för B-M.E. En mer ändamålsenlig handläggning, för det fall att myndigheten ansåg ytterligare kommunicering nödvändig, hade varit att kommunicera på nytt inför omprövningen och därefter fatta ett enda beslut. I 4 kap. 14 § taxeringslagen (1990:324), som behandlar omprövning på initiativ av skattemyndigheten, anges att ett omprövningsbeslut som är till nackdel för den skattskyldige får, utom i fall som ej är av intresse här, inte meddelas efter utgången av året efter taxeringsåret. Huvudregeln är således att omprövningsbeslut till den skattskyldiges nackdel skall meddelas före utgången av året efter taxeringsåret. Det innebär att beslutet då skall ha fått sin avfattning, undertecknats och avlämnats för expediering (se Almgren-Leidhammar, Skatteförfarandet, 4:14:3 TL ). Det råder delvis olika meningar om när ett beslut skall vara expedierat för att anses meddelat före årsskiftet.Wennergen (Skattenytt 1994 sid 551) har uttalat att med termen meddela ett beslut förstås att myndigheten skiljer beslutet ifrån sig och bringar det till allmänhetens eller enskildas kännedom. Det vanliga är att beslut meddelas genom en expedition som innefattar att beslutet översänds till den eller dem det angår. Myndigheten skiljer beslutet ifrån sig genom att överlämna det till posten för vidarebefordran. För att ett omprövningsbeslut skall anses meddelat före utgången av året efter taxeringsåret måste det således vara expedierat . fattade visserligen beslutet i skattenämnd , men det meddelades först . I detta omprövningsbeslut nekades B-M.E. avdrag för vissa yrkade räntor avseende taxering. Beslutet var till hennes nackdel. Det kan ifrågasättas om beslutet är meddelat inom rätt tid, dvs. före utgången av året efter taxeringsåret. Det kan även ifrågasättas om skattemyndigheten över huvud taget haft författningsstöd för att företa en omprövning till den skattskyldiges nackdel på i princip samma underlag som förelåg för det tidigare beslutet. Jag finner emellertid inte anledning att närmare gå in på dessa frågor, vilka det närmast ankommer på domstol att avgöra. Jag kan vidare inte underlåta att påpeka följande. Av skattemyndighetens akt framgår att skattemyndigheten i ett beslut angående anstånd med betalning av skatt samt ett beslut angående skattetillägg gjort gällande att beslutet avsett eftertaxering. Såvitt framgår av handlingarna i ärendet har det emellertid inte varit fråga om en eftertaxering. Varken begreppet eftertaxering eller de särskilda grunderna därför har nämnts tidigare. För det fall beslutet verkligen hade varit ett eftertaxeringsbeslut hade skattemyndigheten enligt bestämmelserna i 4 kap. 1522 §§ taxeringslagen varit oförhindrad att, även efter utgången av året efter taxeringsåret, meddela ett omprövningsbeslut till den skattskyldiges nackdel (här bortses från att eftertaxering knappast ändå kunnat äga rum med hänsyn till att skattemyndigheten redan tidigare prövat saken). Det är svårt att frigöra sig från tanken att det aktuella beslutet i senare sammanhang rubricerats som ett eftertaxeringsbeslut för att skyla över att omprövningsbeslutet kan ha meddelats . Tjänsteman som handlagt ärende om fastighetstaxering har ansetts kunna lämna uppgifter av betydelse för folkbokföringen till tjänsteman som handlägger sådana frågor. Även fråga om besiktning av fastighet och kommunikation (Dnr 1487-1994) I en anmälan till JO framförde J.L. klagomål mot i , lokala skattekontoret i , för dess handläggning av ett ärende om fastighetstaxering. Han anförde bl.a. att myndigheten fyllt i en fastighetsdeklaration utan att han fick ta del av underlaget och att han utsatts för förtal från myndighetens sida med avseende på deklarationen och hans folkbokföring. Vidare uttryckte han missnöje med hur en tjänsteman vid skattemyndigheten utfört en besiktning på hans fastighet. yttrade sig efter remiss. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen bl.a. följande. Angående påstått förtal/sekretessbrott samt mantalsskrivningsåtgärderna Vad beträffar J.L:s uppgifter om förtal konstaterar jag att annat inte framkommit än att vissa uppgifter rörande hans taxeringar och mantalsskrivningsförhållanden lämnats till ledamot av fastighetstaxeringsnämnden. Vidare synes uppgifter om J.L:s bosättningsförhållanden ha lämnats till folkbokföringshandläggare inom lokalkontoret för utredning av eventuell ändring med avseende på J.L:s mantalsskrivningsförhållanden. Utredningen ger inte vid handen att det skulle ha förekommit något som kan betecknas som förtal gentemot J.L. Den fråga som aktualiseras med anledning av vad J.L. anfört synes emellertid närmast avse om de olika uppgiftslämnandena kan utgöra brott mot sekretesslagstiftningen. Enligt 1 kap. 3 § första stycket sekretesslagen (1980:100) får nämligen sekretessbelagd uppgift som förekommer hos viss myndighet inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. Vad som sägs om myndighet i nyssnämnda lagrum och i vissa andra bestämmelser gäller enligt 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen också mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. JO har tidigare haft att pröva frågor om sekretess mellan myndigheter eller olika verksamhetsgrenar inom en myndighet. Bl.a. har JO funnit att en taxeringsenhets olika sektioner inte kan anses inta en sådan självständig ställning i förhållande till varandra att sekretess skall gälla inom myndigheten (JO 1989/90, s. 385). En annan sak är att lämpligheten av överföring av uppgifter i visst fall kan diskuteras även om brott mot sekretesslagen inte befinns föreligga (en sådan diskussion fördes också i det nämnda JO-avgörandet). Det torde generellt kunna slås fast att det inte inom ett och samma lokala skattekontor finns olika verksamhetsgrenar på sätt som avses i 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen. När det gäller uppgifterna från lokala skattekontorets handläggare till skattenämndsledamoten finns det därför knappast något utrymme att diskutera sekretessproblem eftersom skattenämnd i fastighetstaxeringsärenden enligt 17 kap. 3 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152), nedan FTL, och 2 kap. 1 § andra stycket taxeringslagen (1990:324) organisatoriskt är knuten till ett lokalt skattekontor. Det kan inte heller utgöra något brott mot sekretesslagen om en tjänsteman, som inom skattekontoret arbetar med den enskildes taxering, inom kontoret lämnar uppgift avseende dennes folkbokföringsförhållanden till annan tjänsteman som handlägger sådan frågor. Med hänsyn till folkbokföringens betydelse för bl.a. uttagande av inkomstskatt och med beaktande av skattemyndighetens utredningsskyldighet enligt 3 kap. 1 § taxeringslagen, finns det inte heller någon anledning att ifrågasätta lämpligheten av uppgiftslämnande av det diskuterade slaget. Angående besiktningen av fastigheten Det vanligaste sättet för inhämtande av upplysningar är naturligtvis att myndigheten skriver till den enskilde och talar om vad slags upplysningar som erfordras i ärendet. Inom skatteområdet finns ett flertal bestämmelser rörande skattemyndighetens utredningsmöjligheter. I 3 kap. taxeringslagen finns föreskrifter beträffande bl.a. taxeringsbesök. För handläggningen i fastighetstaxeringsärenden finns dock särskilda bestämmelser i . I 18 kap. 8 § FTL stadgas sålunda att besiktning av fastighet får göras vid bl.a. taxering, om skattemyndigheten kommer överens med fastighetsägaren om sådan besiktning. Genom en hänvisning i 26 kap. 3 § FTL har bestämmelsen gjorts tillämplig även på särskild fastighetstaxering. Det kan här inskjutas att besiktning utan överenskommelse med fastighetsägaren förutsätter att länsrätten medgivit det efter ansökan från skattemyndigheten, se 18 kap. 2930 § FTL. I , 1988, avsnitt 5.1 rörande besiktning med samtycke (flik 10, s. 14,) har givit följande anvisning till ledning för skattemyndigheternas tillämpning av 18 kap. 8 § FTL. Det ska inte förekomma att FTN (fastighetstaxeringsnämnden, min anm.) eller annan företar någon form av besiktning av en fastighet att ligga till grund för taxeringsbeslut utan att, såvida fråga ej är om besiktning enligt 18 kap. 29 § FTL, överenskommelse träffats med fastighetsägaren om besiktningen och denne har kännedom om och medverkar vid besiktningen. Av utredningen framgår, att skattemyndighetens tjänsteman besökte J.L. på fastigheten och därvid fyllde i vissa uppgifter på en deklarationsblankett. Att det, sett från skattemyndighetens synpunkt, rört sig om en besiktning enligt 18 kap. 3 § FTL kan knappast ifrågasättas. Någon överenskommelse om besöket hade inte träffats tidigare. Enligt skattemyndighetens uppgift var orsaken till att besöket genomfördes oanmält att myndigheten inte lyckats komma i kontakt med J.L. för att komma överens om besiktning av fastigheten. Att en tjänsteman från myndigheten i en sådant läge besöker fastigheten för att söka uppnå kontakt kan i flera fall vara en både praktisk och naturlig åtgärd. Om emellertid fastighetsägaren vid ett sådant besök inte befinner sig på fastigheten, kan skattemyndigheten självfallet inte gå vidare och på egen hand företa besiktning. Påträffas däremot fastighetsägaren finns det inget som hindrar att skattemyndigheten tar upp frågan om besiktning enligt 18 kap. 3 § FTL med denne. Eftersom besiktning enligt lagrummet förutsätter frivillighet är det dock ytterst angeläget att skattemyndigheten har klart för sig att syftet med en kontakt under dessa förhållanden i första hand endast kan var att söka uppnå en överenskommelse om besiktning vid lämpligt tillfälle. Detta utesluter naturligtvis inte helt att en överenskommelse träffas om att besiktningen genomförs . I så fall får det dock inte förekomma att skattemyndigheten agerar så, att fastighetsägaren känner sig tvingad att låta besiktningen genomföras . I detta fall tycks inte skattemyndigheten vid besöket på fastigheten ha ifrågasatt annat än att besiktningen skulle genomföras . inte framförde någon invändning mot detta saknar mot bakgrund av vad jag sagt betydelse. förfarande framstår därför som olämpligt. Frågan om J.L. på godtagbart sätt kommunicerats de av skattemyndigheten gjorda kompletteringarna Det åligger förvaltningsmyndighet att, innan ett ärende avgörs, tillse att den enskilde får del av uppgifter som tillförs ärendet genom någon annan än honom själv och bereda honom tillfälle att bemöta de uppgifterna, se 17 § förvaltningslagen (1986:223). Avsteg från denna kommuniceringsskyldighet får ske under vissa i förevarande ärende inte aktuella förutsättningar. Klarhet har inte kunnat bringas i om J.L. fick del av kompletteringarna innan skattemyndigheten genom särskild fastighetstaxering beslutade att åsätta J.L:s fastighet ett högre taxeringsvärde . har uppgett att det får anses klarlagt att J.L. inte tagit del av uppgifterna men att han enligt uppfattning i vart fall beretts tillfälle att göra det. Här står ord mot ord. Det ter sig inte meningsfullt att vidta ytterligare åtgärder för att utreda denna fråga. En diskussion får därför föras utifrån befintlig utredning. Eftersom 17 § förvaltningslagen stadgar att den enskilde skall underrättas om de uppgifter som tillförts ärendet genom någon annan än honom själv kan det ifrågasättas om det är tillräckligt att den enskilde bereds tillfälle att ta del av uppgifterna. Självfallet kan myndigheten inte kontrollera om den enskilde t.ex. tar del av sin post. Å andra sidan kan det inte heller vara tillräckligt att myndigheten endast underrättar den enskilde om att vissa nytillkomna uppgifter finns tillgängliga på myndigheten. I detta sammanhang måste nämligen beaktas att myndigheten enligt det aktuella lagrummet också måste bereda den enskilde tillfälle att yttra sig över uppgifterna. Det kan diskuteras vilka krav det utifrån 17 § förvaltningslagen bör ställas på myndigheten då det förekommer inslag av muntlig handläggning av den typ som förekommit i det aktuella fallet. När det gäller uppgifter som den enskilde själv lämnat under muntlig handläggning rör det sig ju inte om uppgifter som har lämnats av annan än den enskilde. Gör myndigheten egna observationer vid t.ex. en besiktning är det viktigt att den enskilde får ta del av observationerna och möjlighet att kommentera dem. Det måste sedan avgöras från fall till fall om myndigheten med anledning av t.ex. en fastighetsbesiktning därutöver bör tillställa den enskilde en handling vari gjorda avvikelser klart framgår. Sker omfattande avvikelser är det rekommendabelt. Om det finns någon tvekan från myndighetens sida med avseende på huruvida den enskilde har klart för sig vad som finns i myndighetens beslutsunderlag, bör myndigheten självfallet också kommunicera materialet. Rent allmänt kan tilläggas att myndigheten naturligtvis bör sträva efter kommuniceringsrutiner som i görligaste mån säkerställer att den enskilde underrättas om sådana uppgifter som avses i 17 § förvaltningslagen. Självfallet bör dokumentationen över företagna kommuniceringar därvid också vara sådan att det inte uppkommer några tvivel om vilka uppgifter som tillställts den enskilde. Utredningen i förevarande ärende tyder i och för sig på att det förekommit vissa brister även med avseende på skattemyndighetens sätt att fullgöra kommuniceringsskyldigheten. Med hänsyn till avsaknaden av närmare uppgifter om vad som faktiskt förevarit i samband med skattemyndighetens besiktning av J.L:s fastighet finner jag det emellertid inte motiverat att göra några ytterligare uttalanden härom i förevarande ärende. Jag förutsätter härvid att J.L. kommunicerats de uppgifter som skattemyndigheten torde ha inhämtat från (bygglovsärendet). Fråga om förutsättningarna för kroppsvisitation av resande vid passage av EU:s inre gräns m.m. (Dnr 798-1995) I ett beslut anförde JO Pennlöv bl.a. följande. I en anmälan till JO har D.L. ifrågasatt tullens rätt att stickprovsvis utföra kroppsvisitation av resande vid passage mellan två EU-länder. Han har anfört i huvudsak följande. ankom han med färja från till . Vid tullkontrollen fanns en hund som nosade på de förbipasserande. Hunden markerade inte när han passerade, varför han blev förvånad när han uttogs för kontroll. Han frågade därför tulltjänstemannen vilka skälen var för kontrollen av honom och på vilken grund man hade anledning att misstänka honom för oegentligheter. Tulltjänstemannen, som på hans begäran inte ville uppge sitt namn, uppgav att hon hade uppfattat att hunden markerat. Han har däremot inte uppfattat någon hundmarkering och begärde därför att man skulle göra en förnyad hundkontroll av honom, vilket tulltjänstemannen vägrade. Han hamnade härefter i en kontrovers med tjänstemannen rörande i vilken omfattning han var skyldig att svara på frågor kring sitt resande. Hon hävdade därvid att hon enbart på intuitiva grunder hade rätt att både söka igenom hans bagage och företa kroppsvisitation av honom. Hon uppgav vidare att hennes misstanke mot honom ökat på grund av hans frågor m.m. Vid den efterföljande tullkontrollen genomsöktes hans bagage, han fick tömma fickorna, ta av jacka samt yttertröja. Härefter blev han föremål för kroppsvisitation av en manlig tulltjänsteman, varvid denne med sina händer kände i fickor, på ryggen, magen, utmed benen samt i övrigt på kroppen. Han fick också ta av sig skorna och strumporna samt uppvisa fotsulorna. Inget otillåtet påträffades vid kontrollen. Han ifrågasätter om en enskild tulltjänstemans intuition kan utgöra tillräcklig grund för såväl bagagekontroll som kroppsvisitation. Mot bakgrund av att han vägrats en förnyad hundkontroll och den omständigheten att han inte utsattes för en mera ingående kroppsbesiktning talar enligt hans mening mycket för att han har blivit utsatt för ett obefogat övergrepp från tullens sida. Han ifrågasätter också den lagliga grunden för den kränkande kroppsvisitationen av honom. Till anmälan har fogats två färjebiljetter. Ärendet har remitterats till Tulldirektionen i Västra tullregionen (numera tullregion) för utredning och yttrande. Tulldirektionen har överlämnat remissen till Tullkammaren Syd för besvarande. Tullkammaren har i remissvaret anfört bl.a. följande. blev L. uttagen för kontroll i samband med hans ankomst från till . Tulltjänstemannen förklarade att tullens narkotikahund hade reagerat. L. uppfattade ingen hundmarkering och bad om att hunden skulle nosa ytterligare en gång, vilket tulltjänstemannen vägrade. Vid kontrollen genomsöktes hans bagage och han blev dessutom föremål för kroppsbesiktning. Han upplevde situationen som mycket integritetskränkande och ifrågasätter huruvida genomförd tullkontroll är lagligt grundad med hänsyn till vårt EU-medlemskap. Kontrollen genomfördes av uniformerade tulltjänstemän med hjälp av narkotikahundar. En kvinnlig tulltjänsteman uppfattade att en narkotikahund reagerade när L. passerade förbi och att han såg intressant och misstänkt ut. L. blev därför uttagen för kontroll. L. tillfrågades om var han varit. Svaret blev "var tror du?". L. ville inte samarbeta och krävde att få veta anledningen till uttaget och om det var straffbart att inte svara på frågor. svarade för övrigt inte på några frågor. Enligt en biljett som påträffades vid visitationen hade resan ägt rum 15/217/2. På grund av L:s ovilja att samarbeta stärktes tulltjänstemannens misstankar. Tulltjänstemannen bad nu en manlig kollega utföra kroppsvisitation. L. ville att narkotikahunden skulle nosa på honom ytterligare en gång för att styrka att han inte bar på någon narkotika. Tulltjänstemannen vägrade eftersom anmälningsplikten enligt övergångsbestämmelserna till den nya tullagen inte enbart omfattar narkotika. Kontrollen resulterade inte i något beslag. I samband med att L. skulle gå frågade han efter tulltjänstemannens namn eftersom han hade för avsikt att göra en anmälan. Tulltjänstemannen upplevde situationen som otrevlig och lämnade av det skälet inte ut sitt namn som är ovanligt. Däremot lämnade hon ut namnet på sin närmaste chef. I princip gäller fri rörlighet för personer och varor som förs till eller från ett land som är medlem i EU. Med anledning av anslutning till EU har en ny tullag (1994:1550) trätt i kraft. Enligt övergångsbestämmelserna till den nya tullagen ska anmälningsskyldighet enligt den upphävda tullagen (1987:1065) fortfarande gälla i EU-trafiken för vissa angivna varor, t.ex. alkoholdrycker och tobaksvaror för privat bruk, narkotika, injektionssprutor och kanyler, dopningsmedel, vapen och s.k. farliga föremål. Eftersom anmälningsskyldigheten kvarstår för vissa varuslag är varusmugglingslagen (VsL) fortsatt tillämplig i dessa fall. har dessutom tilldelats särskilda befogenheter för att kunna utöva kontroll över de varor för vilka anmälningsplikt föreligger. har således rätt att stoppa transportmedel och personer, ställa frågor om medförda varor till den som inreser från eller avreser till ett EU-land, begära andra uppgifter som behövs för kontrollen samt undersöka bagage och utrymmen i transportmedel. I fråga om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning tillämpas VsL och (Rb). Regeringen har i proposition 1994/95:34 "Den svenska tullagstiftningen vid ett EU-medlemskap" uttalat att tullkontroll utan åberopande av brottsmisstanke bör behållas tills vidare och att objekten inte får tas ut slumpmässigt. ger stöd för en selektiv urvalsmetod som bygger på att objekten väljs ut med utgångspunkt från riskprofiler, tulltjänstemännens yrkeserfarenhet m.m. (s. 111112 och 166). har i ett allmänt meddelande nr 94:26 med anledning av regeringens proposition anfört att det selektiva urvalet kan grundas på en relativt trivial omständighet, t.ex. en erfaren tulltjänstemans "intuition". I samma meddelande har allmänna råd lämnats i fråga om användning av hund. Ett hundsök ska göras på ett diskret sätt inom ramen för hundens naturliga arbetssätt och om hunden markerar för viss resande ska detta betraktas som tillräcklig grund för ett selektivt urval. I ett annat meddelande, AM 94:6, har lämnat allmänna råd vad gäller tulltjänstemans rätt att ställa frågor till en resande med stöd av 65 § den upphävda tullagen (fortfarande gällande enligt övergångsbestämmelserna till den nya tullagen). Här konstateras att en resande har skyldighet att lämna de uppgifter och handlingar som behövs för tullkontrollen. Exempelvis är resenären skyldig att på tulltjänstemans begäran uppge varifrån han kommer och visa upp sitt pass, allt för att tulltjänstemannen ska få ett underlag för att bedöma smuggelrisken. Andra exempel på frågor som kan ställas är om det är frågan om en affärsresa eller en resa av privata skäl, hur länge den resande varit utomlands och vilka orter som besökts. Däremot bör närmare frågor om vad den resande gjort eller vad han har för yrke normalt inte ställas. Tulltjänsteman som vidtar tjänsteåtgärd är skyldig att på begäran styrka sin behörighet samt uppge sitt namn (dock ej personnummer) och upplysa om vem som är närmast överordnade tjänsteman. Detta framgår av tjänstgöringsreglemente (TFS 1979:19) 10 kap. 5 §. Enligt VsL 19 § har tulltjänsteman rätt att på eget beslut utföra kroppsvisitation (undersökning av någons kläder eller vad han annars bär på eller med sig) och ytlig kroppsbesiktning (en yttre granskning av någons nakna kropp) om det finns anledning anta att smuggelgods medförs i samband med att en resande ankommer från utlandet oberoende om ankomsten sker från EU-land eller inte. Kroppsbesiktning (undersökning av kroppens yttre och inre) regleras av Rb 28 kap. 12 § och kräver skälig misstanke om brott på vilket fängelse kan följa. Beslut om kroppsbesiktning kan inte fattas av enskild tulltjänsteman. En tulltjänstemans subjektiva bedömning att en resande "ser nervös ut" kan vara tillräckligt skäl för att besluta om och genomföra kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Den enskilde tulltjänstemannens bedömning i det enskilda fallet är det som avgör. Kroppsvisitation innebär att vederbörande uppmanas att tömma fickor, ta av sig kläderna som undersöks men att den nakna kroppen inte får utsättas för okulär besiktning. Vid ytlig kroppsbesiktning klär vederbörande av sig och den nakna kroppen besiktigas. Vederbörande får anmodas visa upp fotsulor och armhålor. Vidare får peruk, huvudhår och skägg undersökas närmare. Munhåla och annan kroppshålighet får inte undersökas. Den undersökte får inte uppmanas inta särskilda kroppsställningar. Tulltjänsteman får inte heller ta på den nakna kroppen. Manlig tulltjänsteman får inte utföra kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning på kvinna. Vid samtliga åtgärder, antingen tullag eller VsL åberopas, måste ändamåls-, proportionalitets- och behovsprinciperna iakttas. L. blev uttagen för kontroll på grund av ett selektivt urval baserat på dels uppfattningen om att hunden markerat, dels tulltjänstemannens intuition. Urvalet var således inte slumpmässigt. Enligt tullkammarens mening har urvalet skett i enlighet med övergångsbestämmelserna till nya tullagen och de allmänna riktlinjer publicerat. Tullkammaren har ingen som helst anledning att ifrågasätta tulltjänstemannens bedömning och motiv för att inte låta hunden nosa ytterligare en gång. Samtliga varuslag enligt övergångsbestämmelserna är inte av sådan karaktär att en narkotikahund kan upptäcka dem genom att nosa och markera. Efter det selektiva urvalet blev tulltjänstemannen stärkt i sina misstankar på grund av L:s beteende. Detta gav tulltjänstemannen anledning till att besluta om kroppsvisitation och en begränsad ytlig kroppsbesiktning.