frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Också den försening av postbefordran som mellankommande helgdagar kan innebära måste beaktas. I förevarande fall dröjde nämnden med underställningen därför att man ville avvakta resultatet av de prover som tagits. Omhändertagandet borde dock ha underställts länsrätten omgående. Beslut om förbud för att träffa I samband med omhändertagandet förordnade socialnämndens ordförande att inte skulle få träffa . Beslutet motiverades av att utredningen annars kunde försvåras. Regleringen föranleddes således inte av hänsyn till behov av skydd. Jag har inte funnit skäl göra något uttalande i denna del. Däremot vill jag påpeka att ett beslut om att reglera umgänget enligt 14 § LVU kan överklagas (41 § första stycket LVU). I beslutet har dock inte intagits någon upplysning härom. Det finns därför anledning anta att inte fick besked om sin möjlighet att överklaga beslutet. Om sådan underrättelse ändå lämnats skulle detta ha dokumenterats i akten. Jag vill i sammanhanget påpeka att regleringen av umgänget upphävdes efter läkarundersökningen. Enligt 51 § socialtjänstlagen skall vad som kommit fram vid utredningen och som har betydelse för ärendets avgörande tillvaratas på betryggande sätt. Det åligger handläggaren att kontinuerligt tillföra akten alla de uppgifter som kan vara av betydelse för ärendets avgörande. Anteckningarna bör föras på journalblad eller liknande. När anteckningar, t.ex. vid samtal med någon utomstående förs, finns det självfallet inget hinder mot att anteckning görs på en lös lapp. Det åligger dock handläggaren att tillse att uppgifterna i sådant fall tillförs akten. I förevarande fall har inte förts några löpande anteckningar under ärendets handläggning. Bristerna i denna del är allvarliga. Avsaknaden av anteckningar försvårar möjligheten att följa hur ärendet handlagts. Detta är till nackdel inte minst för den enskilde som kanske i efterhand vill se hur nämnden handlagt hans ärende och vilka bedömningar som gjorts vid olika tillfällen. Vid byte av handläggare, vilket kan behöva ske plötsligt t.ex. på grund av sjukdom, är det nödvändigt att löpande anteckningar har gjorts. Utöver det nu anförda kan påpekas att inhämtade uppgifter inte alltid tagits in i nämndens utredning. Således saknas närmare uppgifter om vad föräldrarna uppgett under utredningen. Någon anteckning om vad som diskuterades vid samrådsmötet finns inte. Eventuella kontakter med andra myndigheter finns inte redovisade. Inte heller anges vilka bedömningar som gjorts vid olika tillfällen under ärendets handläggning. Bristerna i journalföringen ter sig än mer anmärkningsvärda då nämndens yttrande synes utgå från att det inte funnits någon skyldighet att föra löpande anteckningar och att dokumentationen är tillfredsställande. Man kan därför befara att det finns motsvarande brister i andra ärenden hos nämnden. Om så är fallet måste det missförhållandet rättas till. Jag förutsätter att nämnden omgående ser över vilka rutiner som finns vid förvaltningen. Det finns även andra brister i dokumentationen. Jag avser härvid nedteckningen av den anmälan som förskolan gjorde. I promemorian anges inte vilka som gjorde anmälan och vem som lämnade olika uppgifter. Att särskilt de sistnämnda uppgifterna antecknas är av särskilt värde. Det kan t.ex. uppkomma situationer när man måste bedöma vilket värde som skall tillmätas en enskild uppgift eller vem man skall tala med för att få en fråga ytterligare belyst. Då är det en förutsättning att man vet vem som lämnat uppgiften. Jag finner således skäl till kritik mot socialnämndens handläggning av ärendet på flera punkter. Jag har särskilt påtalat allvarliga brister när det gäller utredningen och dokumentationen. Jag har dock inte funnit skäl gå vidare i saken utan låter den bero med den kritik som innefattas i det ovan anförda. Bristerna beträffande dokumentationen är sådana att jag finner skäl att för kännedom översända en kopia av detta beslut till i , som är ordinarie tillsynsmyndighet för i länet (68 § SoL). Jag utgår ifrån att i sin tillsynsverksamhet kommer att ägna saken erforderlig uppmärksamhet. möjlighet att återkalla ett pass för ett barn som omhändertagits enligt 6 § LVU (Dnr 2902-1994) har sonen ., född . Efter en anmälan från J:s mormor, , beslutade ordföranden i 5 i att J. skulle omhändertas enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). J. placerades därefter tillsammans med modern på utredningsinstitutionen . avvek modern med J. från utredningshemmet och begav sig till . I en anmälan till JO klagade . på distriktsnämnden och dess förvaltning. Hon anförde bl.a. följande. Bevakningen av modern och J. under vistelsen på utredningshemmet var obefintlig. Utredningshemmet är ett s.k. "öppet hem". Det framstår som ologiskt att först fatta beslut om omhändertagande för att förhindra att modern tar J. till och därefter placera dem på en institution som inte är låst. Anmälan remitterades till 5 för utredning och yttrande. I ett remissvar anförde nämnden bl.a. följande. J., , omhändertogs enligt § 6 LVU 940214 efter anmälan från mormodern . Han placerades tillsammans med sin mor . avvek från tillsammans med sonen 940310. Anledningen till B.W:s anmälan var oro för J:s hemförhållanden. Under sin uppväxt har han bott omväxlande på och i . Hans far är från , likaså hans styvfar, A.W:s nuvarande make . Oron har gällt uppväxtmiljön på , styvfaderns kriminalitet, samt att B.W. Alldeles innan A.W. avvek från institutionen, blev det klarlagt att missbruk av amfetamin förekommit. påstår att övervakningen var obefintlig på . Kommentar: Avsikten med placeringen var att ge möjlighet till fortsatt utredning, bl.a. moderns omsorgsförmåga. Samtliga existerande mor-barnplaceringar ger möjlighet till övervakning, men rymningsgarantier saknas. Att skilja mor och barn övervägdes inte vid placeringstillfället, eftersom modern gick med på att flytta in på tillsammans med J. har yttrat sig över remissvaret. Hon ifrågasatte därvid varför inte J:s pass "spärrades" under vistelsen på utredningshemmet . Föredraganden inhämtade per telefon kompletterande uppgifter från förvaltningen. JO anförde i beslut bl.a. följande. Ett barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barnet skall behandlas med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. Enligt 12 § socialtjänstlagen (1980:620) åligger det socialnämnden att verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. Som regel kan socialnämnden i samverkan med vårdnadshavarna ge barnet det stöd och den hjälp som barnet behöver. Kan samförstånd inte nås har socialnämnden i vissa fall möjlighet att gå in vid sidan av vårdnadshavarna eller i deras ställe och med sådana befogenheter att barnets behov av skydd kan tillgodoses. Regler härom finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Beslut om vård enligt LVU meddelas i första hand av länsrätten efter ansökan av socialnämnden. Om rättens beslut inte kan avvaktas får socialnämnden enligt 6 § LVU under vissa förutsättningar besluta att den unge tillfälligt skall omhändertas. Enligt 11 § sista stycket LVU skall socialnämnden eller den åt vilken nämnden har uppdragit vården ha uppsikt över den unge och, i den utsträckning det behövs för att genomföra vården, bestämma om hans personliga förhållanden. Nämnden har således efter ett beslut om omhändertagande eller vård enligt LVU inträtt vid sidan av föräldrarna eller i deras ställe. Nämnden har därmed, i den omfattning som behövs för att genomföra vården, samma skyldigheter och befogenheter som tillkommer föräldrarna (jfr propositionen till den tidigare LVU-lagstiftningen prop. 1979/80:1, Del A, s. 596 f.). I likhet med föräldrarna kan nämnden således vidta de åtgärder som behövs för att den unge inte skall komma till skada. Nämnden bör därför på samma sätt som föräldrarna t.ex. kunna förhindra att den unge rymmer eller förs bort. Nämnden bör också i likhet med föräldrarna kunna besluta i frågor som rör den unges personliga förhållanden. Det kan här gälla frågor om medicinsk vård eller behandling, om rätt för den unge att företa resor eller att påbörja arbetsanställning. I överensstämmelse med de principer som skall gälla i vårdarbetet om samverkan med den enskilde bör nämnden när förhållandena medger det samråda med föräldrarna i sådana frågor. Enligt 14 § andra stycket LVU har socialnämnden rätt att om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vård enligt LVU besluta hur den unges umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom skall utövas, eller besluta att den unges vistelseort inte skall röjas för föräldrar eller vårdnadshavare. Ett sådant beslut får enligt 41 § LVU överklagas hos länsrätten. Frågan om det var lämpligt att placera modern och J. tillsammans på utredningshemmet är en sådan bedömningsfråga som JO normalt inte anlägger några synpunkter på. Det saknas skäl för mig att frångå huvudregeln i detta fall. har emellertid ifrågasatt om inte nämnden borde ha vidtagit ytterligare åtgärder för att förhindra ett bortförande av J., framför allt mot bakgrund av att omhändertagandebeslutet synes ha haft sin grund bl.a. i det förhållandet att risk förelåg att J. av modern skulle föras till . har därvid bl.a. ställt frågan varför inte J:s pass "spärrades" vid vistelsen på utredningshemmet . Denna fråga berörs inte i remissvaret. Någon möjlighet att "spärra" ett pass föreligger inte. Däremot finns i passlagen (1978:302) regler om bl.a. återkallelse av pass. Enligt 12 § första stycket 2 p. passlagen skall passmyndigheten i vanliga fall polismyndigheten återkalla gällande pass, om passet avser barn och barnets vårdnadshavare, eller om barnet vistas här i landet och står under vårdnad av båda föräldrarna, en av dem begär att passet skall återkallas samt synnerliga skäl ej föreligger mot återkallelse. Återkallelsen kan, om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligt, begränsas till att gälla tills vidare eller (provisorisk återkallelse). Sådan återkallelse gäller högst (13 § passlagen). Har pass återkallats är passinnehavaren skyldig att på anmaning av passmyndighet överlämna passet till passmyndigheten eller annan myndighet (17 § passlagen). Anmaningen får förenas med vitesföreläggande. får enligt 18 § passlagen besluta att pass skall omhändertas bl.a. om fråga om återkallelse av passet enligt 12 § första stycket 2 p. har uppkommit och fara föreligger att passinnehavaren reser ut ur landet innan beslut om återkallelse hinner meddelas. Fråga är om distriktsnämnden med stöd av sin allmänna befogenhet grundad på 11 § LVU att bestämma över J:s personliga förhållanden hade möjlighet att med stöd av 12 § första stycket 2 p. passlagen hos polismyndigheten ansöka om att J:s pass skulle återkallas. Frågan besvaras inte i förarbetena till passlagen (Ds. Ju 1977:3, prop. 1977/78:156, bet. 1977/78JuU:39, rskr. 1977/78:316). I propositionen till passlagen anförde dock dåvarande departementschefen att han mot bakgrund av det då pågående lagstiftningsarbetet på område ansåg det mindre lämpligt att i propositionen till passlagen ta upp frågan om särregler om pass för bl.a. barn som var omhändertagna för samhällsvård (a. prop. s. 26). Någon invändning mot uttalandet framställdes inte vid riksdagsbehandlingen av propositionen. Frågan berördes därefter inte i den proposition som låg till grund för den äldre motsvarigheten till nuvarande LVU (prop. 1979/80:1) och inte heller i propositionen till nuvarande LVU (prop. 1989/90:28). Kammarrätten i har i ett fall (mål nr 3624-1989) uttalat att det får anses att den befogenhet beträffande barns passinnehav, som vårdnadshavare har enligt passlagen, i förekommande fall omfattas av den rätt att bestämma över barnets personliga förhållanden som tillkommer en socialnämnd enligt 11 § första och fjärde styckena LVU. Avgörandet avsåg visserligen den tidigare lagstiftningen, men regleringen i detta avseende är oförändrad i den nu gällande LVU. Kammarrättens dom gällde emellertid frågan om utfärdande av pass. Denna fråga regleras i 7 § 2 p. passlagen som föreskriver att en passansökan skall avslås, om ansökningen avser pass för barn och barnets vårdnadshavare ej har lämnat medgivande samt synnerliga skäl ej föreligger att ändå utfärda pass. Om fråga uppkommer att utfärda pass utan vårdnadshavarens medgivande skall därvid som huvudregel yttrande från socialnämnden infordras i ärendet (jfr 3 § andra stycket passförordningen [1979:664]). Några säkra slutsatser vad gäller frågan om socialnämndens möjligheter att ansöka om återkallelse av den underåriges pass kan således inte dras av kammarrättens avgörande. Mot att socialnämnden skulle ha en sådan möjlighet talar den omständigheten att nämnden genom ett beslut om omhändertagande eller vård enligt LVU inte inträder som vårdnadshavare för den unge med den betydelse begreppet vårdnadshavare har i t.ex. , utan nämnden erhåller genom beslutet endast befogenheter som i vissa avseenden är att jämställa med en vårdnadshavares. Frågan får dock i sista hand avgöras av domstol. Genom nämndens allmänna befogenhet enligt 11 § LVU att bestämma över J:s personliga förhållanden förelåg emellertid enligt min uppfattning möjlighet för nämnden att som villkor för moderns vistelse på utredningshemmet kräva att sonens pass deponerades hos förvaltningen. Genom en sådan åtgärd hade en rymning i vart fall avsevärt försvårats. Om modern inte hade gått med på detta, hade det ålegat nämnden att i stället överväga annan placering av J. och som villkor för umgänget mellan modern och sonen med stöd av bestämmelserna i 14 § andra stycket LVU kräva att modern lämnade ifrån sig sonens pass. Den situation som förelåg vid placeringen framstår emellertid som så särpräglad, att jag inte finner anledning att rikta kritik mot man inte prövade dessa möjligheter. I övrigt har jag inga synpunkter på hur bevakningen av J sköttes. Fråga om en umgängesberättigad förälders rätt till insyn i ett barnavårdsärende (Dnr 3190-1994) . och var sammanboende . De har gemensamt två barn, födda och 1990. har dessutom en dotter från ett tidigare förhållande. På grund av en anmälan från psykologen . angående misstanke om att . förgripit sig sexuellt mot barnen inleddes en barnvårdsutredning enligt 50 § socialtjänstlagen (1980:620) (SoL). gjorde en polisanmälan rörande misstänkta brott mot barnen. Åtal väcktes mot båda föräldrarna. . dömdes för misshandel och för ringa misshandel. Åtal mot . för sexuellt utnyttjande väcktes inte. I mål om äktenskapsskillnad mellan . och förordnade interimistiskt att . skulle ha vårdnaden om barnen samt att . skulle ha viss umgängesrätt med dem i närvaro av kontaktperson som skulle utses av socialnämnden. Tingsrätten beslutade också att socialnämnden skulle verkställa en vårdnadsutredning. Vid sammanträde med socialnämndens sociala utskott (SU) beslutades att barnavårdsutredningen skulle avslutas. Dessutom beslutades att familjeenheten skulle utreda möjligheten att erbjuda lämplig kontaktfamilj, eftersom behov härav ansågs föreligga. Även behov av bistånd i form av medverkan av tredje person vid umgänget mellan . och hans döttrar bedömdes föreligga och möjligheterna att erbjuda sådant bistånd skulle utredas. . klagade till JO på i kommun handläggning av bl.a. barnavårdsutredningen. Yttrande inhämtades från i kommun rörande bl.a. frågan om . skulle ha betraktats som part i nämndens ärende rörande barnen. I ett yttrande anförde socialnämnden bl.a. följande. Frågan om . borde ha betraktats som part i socialnämndens barnavårdsärende gjorde en felbedömning av partsfrågan. . var part då utredningen inleddes och skulle ha haft närvarorätt vid SU:s sammanträde . Trots att . inte bedömdes vara part erhöll han kopia av utredningen efter samtycke från . Han gavs även möjlighet att inkomma med synpunkter på utredningen. I brev konstaterades felbedömningen av partsfrågan. Kopia av sammanträdesprotokollet från översändes till . och advokat . för ställningstagande till situationen. Någon begäran om att utredningen skulle tas upp till förnyad prövning i utskottet har inte inkommit. . inkom med påminnelse. JO anförde i beslut bl.a. följande. Enligt 54 § SoL skall socialnämnden i ärenden som avser myndighetsutövning mot enskild tillämpa vissa angivna bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223), bl.a. angående parts rätt att få meddela sig muntligen samt hans rätt att få del av uppgifter. I ett ärende hos socialnämnden är, förutom sökande, även den mot vilken en förpliktande åtgärd kan komma att riktas att anses som part. Vårdnadshavaren är alltid att anse som part i ett barnavårdsärende. Sedan G. anmält att hon misstänkte att . utsatte sina barn för sexuella övergrepp öppnades ett ärende hos socialnämnden . hade . och gemensam vårdnad om barnen. Båda föräldrarna var därför att att anse som parter när barnavårdsärendet öppnades. beslutade emellertid tingsrätten interimistiskt att . ensam skulle ha vårdnaden om barnen samt att . skulle ha umgängesrätt med dem. Från denna tidpunkt kan . inte anses ha haft ställning som part enligt samma grund som . Jag delar därför inte den uppfattning som nämnden har gett uttryck för i sitt remissyttrande. Nämnden synes dock inom den fortsatta barnavårdsutredningen ha gjort olika överväganden rörande umgängesrätt med barnen. pågick ett vårdnadsmål vid tingsrätten. Det målet gällde även umgänge med barnen. Tingsrätten hade förordnat om vårdnadsutredning. Det är mot bakgrund av det nu anförda inte helt klart på vilken grund socialnämnden inom ramen för barnavårdsärendet fann skäl att behandla frågan om umgänge med barnen. När nämnden ändå gjort detta uppkommer dock frågan om . såsom umgängesberättigad förälder, trots det anförda, borde ha betraktats som part i nämndens ärende. Jag har i ett tidigare beslut uttalat att för det fall umgängesfrågan är föremål för prövning av en myndighet som i sin verksamhet har att befatta sig med denna fråga måste den umgängesberättigade anses ha ställning som part (JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 213). I beslutet anföres bland annat följande. Utgångspunkten i fråga om umgänge med barn är att barnet i allmänhet har behov av umgänge med båda föräldrarna även om dessa inte bor tillsammans. Detta uttrycks i 6 kap. 15 § så att barnets behov av umgänge med en förälder som inte är vårdnadshavare skall tillgodoses så långt det är möjligt. Ansvaret för detta läggs i första hand på vårdnadshavaren. har skyldighet att ge föräldrar och barn information, service, råd och stöd i frågor som rör vårdnad och umgänge. Nämndens arbete i dessa avseenden bör ha som mål att förhindra att relationerna blir så dåliga mellan parterna och positionerna så låsta att verkställighet enligt 21 kap. begärs. har varit mycket aktiv vad gäller råd till E.P. att inte tillåta fadern att umgås med dottern. Man har avrått från umgänge på ett sätt som E.P. synes ha uppfattat mer som en uppmaning än som ett råd. Trots detta har socialförvaltningen inte tagit kontakt med B.P. angående umgänget utan endast rekommenderat E.P. att hänvisa honom till att själv ta kontakt med förvaltningen. tog inte någon sådan kontakt och det dröjde uppenbarligen till innan fadern fick någon förklaring från socialförvaltningen angående det uteblivna umgänget. Frågan om en umgängesberättigad förälders rätt till information om barnets förhållanden när vederbörande inte har del i vårdnaden vållar enligt min erfarenhet ofta problem. Jag vill därför något utveckla min syn på rättsläget. Om umgängesfrågan är föremål för prövning av en myndighet som i sin verksamhet har att befatta sig med denna fråga måste den umgängesberättigade anses ha ställning av part. Jag hänför mig i denna bedömning till den beskrivning av partsbegreppet som görs i 14 kap. 5 § sekretesslagen. Den umgängesberättigade har följaktligen rätt att med de inskränkningar som nämnda stadgande innehåller bli informerad om att umgängesfrågan skall omprövas och skälen härtill. I detta ärende hade det således ålegat socialförvaltningen att utifrån bestämmelserna i 16 § förvaltningslagen jämfört med 14 kap. 5 § sekretesslagen pröva vilken information som skulle lämnas fadern. I det inledande skedet, då frågan om eventuell polisanmälan ännu inte avgjorts kunde enligt min mening informationen från förvaltningen inskränkas till att underrätta fadern om att en utredning om umgängesrätten pågick. När det inte längre ansågs motiverat att göra en polisanmälan hade informationen om socialförvaltningens inställning i umgängesfrågan bort omfatta skälen till denna och vilken form av utredning eller andra åtgärder som förvaltningen planerade. Att som här skett helt underlåta att ta kontakt med fadern och lägga ansvaret för informationen om det uteblivna umgänget på modern kan naturligtvis inte anses godtagbart. Nämndens utredning kom alltså fortsättningsvis att även röra umgänge med barnen. I utredningens sammanfattning uttalar utredarna sin uppfattning om förmåga som förälder samt ger förslag till hur hans umgänge med barnen bör utformas. Med hänsyn härtill anser jag att . även efter , då tillerkändes ensam vårdnad om barnen, såsom umgängesberättigad förälder skulle ha behandlats som part i den del nämndens ärende rörde umgänge med barnen. Han borde därför bl.a. ha beretts tillfälle att framföra synpunkter på nämndens utredning rörande umgängesfrågan. Det finns även skäl att beröra nämndens förfarande gentemot . vad gäller utlämnande av handlingar i barnavårdsärendet som han var vårdnadshavare. Regler om utlämnande av allmänna handlingar finns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen (TF). Som allmän handling räknas bl.a. socialförvaltningens journalanteckningar i ett ärende. En allmän handling som får lämnas ut skall på begäran genast eller så snart det är möjligt tillhandahållas den som önskar ta del därav (2 kap. 12 § TF). Den som önskar ta del av en allmän handling har även rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En begäran att få avskrift eller kopia av allmän handling skall behandlas skyndsamt (2 kap. 13 § TF). Beslut varigenom myndighet har avslagit enskilds begäran att få ta del av handling får överklagas av sökanden (15 kap. 7 § sekretesslagen). Svarar viss befattningshavare vid myndigheten för vården av en handling ankommer det i första hand på denne att pröva fråga om handlingens utlämnande till enskild. Vägrar han att lämna ut handlingen skall han, om sökanden begär det, hänskjuta frågan till myndigheten. Sökanden skall underrättas om att han kan begära detta och att beslut av myndigheten krävs för att ett avgörande skall kunna överklagas (15 kap. 6 § sekretesslagen). Enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess inom för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller honom närstående lider men. Sekretessen till skydd för enskild gäller dock i förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom. Vårdnadshavaren har därför som regel rätt att få ta del av uppgifter hos socialförvaltningen om sitt barn. Sekretess mot vårdnadshavaren gäller endast om det kan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren (14 kap. 4 § sekretesslagen). I detta sammanhang kan även erinras om bestämmelsen i 7 kap. 5 § sekretesslagen om möjlighet att i vissa fall hemlighålla uppgift om barnets vistelseort gentemot en förälder. Om föräldern intar ställning av part kan socialförvaltningen vägra lämna ut en handling endast om det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs (14 kap. 5 § sekretesslagen). Beträffande frågorna om sekretess gentemot en vårdnadshavare och part kan jag rent allmänt hänvisa till allmänna råd 1991:4, Sekretess inom hälso- och sjukvården och , s. 6873.