frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Det anses emellertid inte föreligga någon skyldighet för rätten att underrätta en målsägande som inte är närvarande vid rätten om nedläggandet för att ge honom tillfälle att framställa ett yrkande om särskild handläggning av anspråket, utan rätten kan i ett sådant fall förklara talan i målet förfallen (m.fl.: a.a. s. 284). Om målsägandens talan är att anse som förfallen skall målet i den delen avskrivas från vidare handläggning (Fitger: a.a. s. 22:21). Föremål, som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara genom brott någon avhänt eller på grund av brott förverkat, får tas i beslag (27 kap. 1 § första stycket RB). Har inte inom den tid, som rätten bestämt för åtals väckande, åtal väckts eller till rätten kommit in framställning om förlängning av tiden eller finns det i övrigt inte längre skäl för beslag, skall beslaget hävas. Om hävande av beslag förordnar rätten eller, om beslaget inte meddelats eller fastställts av rätten, undersökningsledaren eller åklagaren. Då målet avgörs skall rätten pröva om beslaget fortfarande skall bestå (27 kap. 8 § RB). Om beslag hävs skall godset lämnas ut till den från vilken det tagits, utan att någon prövning görs beträffande annans rätt till godset (JO 1987/88 s. 51). Om den till vilken egendomen skall återställas uttrycker önskemål om eller samtycker till att det förfars på annat sätt med egendomen torde det normalt finnas skäl att respektera hans inställning (Fitger: a.a. s. 27:19). Att rätten när målet avgörs skall pröva om beslag fortfarande skall bestå avser främst det fallet att själva målet avgörs, dvs. att saken avgörs genom dom. I princip samma skyldighet för rätten torde föreligga i samband med beslut om avskrivning av målet (Fitger: a.a. s. 27:21; jfr JO 1972 s. 72). När en talan om enskilt anspråk avskiljs från brottmålet av rätten med stöd av 22 kap. 5 § RB gäller tvistemålsreglerna för målets fortsatta behandling. Har en säkerhetsåtgärd meddelats till skydd för det enskilda anspråket enligt reglerna för brottmål (se 26 kap. angående kvarstad och 27 kap. angående beslag) måste åtgärden hävas (m.fl. a.a. s. 282). I vissa fall kan det straffprocessuella tvångsmedlet ersättas av ett civilprocessuellt enligt reglerna i 15 kap. RB. Den som för talan om det enskilda anspråket torde därför böra beredas tillfälle att få frågan härom prövad och få tillfälle att ställa säkerhet innan den straffprocessuella åtgärden upphävs (Fitger: a.a. s. 22:20 b). ChefsJO anförde följande i ett beslut . Åklagarens handläggning av under förundersökningen framställda yrkande om skadestånd m.m. Den moped och de mopeddelar som påträffades hos . togs , efter beslut av åklagare, i beslag. Ändamålet med åtgärden angavs vara "utrönande av omständigheter som kunna antagas äga betydelse för utredningen". I förundersökningsprotokollet fanns antecknat att dels yrkade att få tillbaka den i beslag tagna mopeden och mopeddelarna, dels yrkade skadestånd med ett icke angivet belopp. Åklagaren förde i brottmålet, även sedan åtalet för häleri hade lagts ned, talan om att få tillbaka det beslagtagna godset. Vad gäller under förundersökningen framställda skadeståndsyrkande framgår av åklagarmyndighetens yttrande att åklagaren inte vidtog någon åtgärd med anledning av detta förrän åtalet hade lagts ned. Åklagaren underrättade då före huvudförhandlingen i tingsrätten att han inte avsåg att föra skadeståndstalan och informerade honom om hans möjligheter att själv föra den. Talan om att få ut mopeden och mopeddelarna och det därmed sammanhängande beslaget prövades av tingsrätten genom ett beslut i domen. Som framgått bör målsäganden i samband med att han underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra hans talan om enskilt anspråk i anledning av brott på lämpligt sätt informeras om de regler som gäller för en sådan talan. Åklagaren bör som förundersökningsledare eftersträva att denna information lämnas . Har målsäganden anmält enskilt anspråk och anser åklagaren att han inte kan utföra målsägandens talan bör det åligga åklagaren att underrätta målsäganden om det i så god tid att denne självständigt kan föra talan om enskilt anspråk, eventuellt i samband med åtalet. Jag anser, i likhet med åklagarmyndigheten, att åklagaren tidigare än vad som skedde borde ha underrättat om dels att åklagaren inte avsåg att föra hans skadeståndstalan, dels hans möjlighet att själv föra denna talan. har mot bakgrund av 22 kap. 2 § RB och uttalanden i doktrinen anfört att åklagaren inte var behörig att utföra talan om att få ut den beslagtagna mopeden och mopeddelarna efter det att åtalet för häleri hade lagts ned. Jag delar denna uppfattning. Finns det inte längre skäl för ett beslag skall det enligt 27 kap. 8 § RB hävas. Jag anser inte att det finns förutsättningar att låta ett beslag bestå sedan det åtal som beslaget hänför sig till har lagts ned. Enligt min mening gäller detta även om målsäganden alltjämt har möjlighet att överta åtalet eller målsägandens enskilda anspråk avskiljs från brottmålet enligt 22 kap. 6 § RB. Om beslaget inte har beslutats eller fastställts av rätten bör det ankomma på åklagaren att häva det. Jag har från praktiska utgångspunkter förståelse för uppfattning att den som för talan om ett enskilt anspråk bör ges tillfälle att få frågan om civilprocessuella tvångsmedel prövad innan en straffprocessuell åtgärd som har samband med det enskilda anspråket upphävs, något som i ett fall som det förevarande t.ex. kan ske genom att åklagaren underrättar målsäganden om att han överväger att häva beslaget. Det kan emellertid ifrågasättas i vad mån det finns utrymme i gällande rätt för att tillgodose målsägandens intressen på detta sätt. Det kommentaruttalande som hänvisar till i sammanhanget avser en annan situation än den här aktuella nämligen att målsägandens enskilda anspråk avskiljs från brottmålet med stöd av 22 kap. 5 § RB och bör redan av detta skäl tolkas med försiktighet. Det kan vidare nämnas att har intagit den ståndpunkten att gällande rätt inte ger åklagaren någon möjlighet att avvakta med hävandet av ett beslag i syfte att ge målsäganden tillfälle att bevaka sin rätt (SOU 1995:52 s. 15 och 184187). Grunden för denna uppfattning torde vara den uttryckliga bestämmelsen i 27 kap. 8 § RB att ett beslag skall hävas när det inte längre finns skäl för beslaget. Tingsrättens handläggning med anledning av åklagarens skrivelse att han lagt ned åtalet meddelade tingsrätten , att han på grund av bristande bevisning lade ned åtalet för häleri och att det enskilda anspråket om utlämnande av beslagtaget gods till kvarstod. Sedan tingsrättens ordförande vid huvudförhandlingen hade redogjort för åklagarens skrivelse, uppgav offentlige försvarare att . inte hade något att erinra mot att målet i den aktuella delen skrevs av och att han inte heller hade något att erinra mot det enskilda anspråket. Enligt ett beslut i domen, som avkunnades efter det att förhandlingen hade avslutats, skulle den i beslag tagna mopeden och mopeddelarna utan lösen lämnas ut till och beslaget bestå till dess domen vunnit laga kraft. avskrev tingsrätten genom ett slutligt beslut målet i den delen som rörde det nedlagda åtalet för häleri. Av utredningen och tingsrättens remissvar framgår att tingsrätten inte underrättade om hans rätt att överta åtalet. Som tingsrätten har anfört i remissvaret skulle självfallet ha underrättats om sin rätt att överta åtalet enligt 20 kap. 9 § RB. Först sedan hans tid att överta åtalet hade gått ut utan att han hade anmält att han önskade överta åtalet och under förutsättning att . inte hade yrkat frikännande dom, skulle målet vad avser åtalet för häleri ha avskrivits. Eftersom åklagaren hade lagt ned åtalet för häleri var han, som tidigare berörts, inte längre behörig att föra talan om att få ut det beslagtagna godset. Det hade enligt min mening varit lämpligt att i denna situation, som uppkom före huvudförhandlingen, hade underrättats om att han sedan åklagaren lagt ned åtalet var tvungen att själv föra sin talan om att få ut godset. Detta kunde t.ex. ha skett i samband med att han underrättades om sin rätt att överta åtalet. Han skulle därefter ha kallats till huvudförhandlingen och om han då hade yrkat att hans enskilda anspråk skulle avskiljas skulle ett beslut med en sådan innebörd ha meddelats. I annat fall skulle hans talan ha ansetts förfallen och målet i den delen ha avskrivits (22 kap. 6 § RB). Det fanns i den aktuella situationen inte någon laglig möjlighet för tingsrätten att på det sätt som skedde pröva det enskilda anspråket. Skulle åklagaren, trots vad som anförts tidigare, ha lagt ned ett åtal utan att häva ett därmed sammanhängande beslag åligger det rätten att häva beslaget. Förutsättningar att låta beslaget bestå har således saknats här. Frågan om beslag skulle ha prövats i samband med beslutet att avskriva målet vad avsåg åtalet för häleri (27 kap. 8 § tredje stycket RB, se Fitger: a.a. s. 27:21). Skyldigheten för åklagare att överlämna anmälningar om brott i tjänsten av domare till Riksåklagaren (Dnr 1571-1994, 2357-1994, 2473-1994) I tre ärenden visade det sig vid granskningen av handlingarna att annan åklagare än Riksåklagaren hade beslutat att inte inleda förundersökning med anledning av anmälningar för brott i tjänsten av bl.a. domare eller lämnat anmälan utan åtgärd. Sedan respektive åklagarmyndighet yttrat sig, begärdes yttranden från Riksåklagaren över åklagarnas handläggning av de olika anmälningarna. Riksåklagaren anförde bl.a. följande. Enligt 7 kap. 4 § andra stycket jämfört med 2 kap. 2 § andra stycket är Riksåklagaren allmän åklagare vid hovrätt i mål om ansvar på grund av brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget har begåtts bl.a. av domare i allmän underrätt. Det är inte i lagtext direkt reglerat vem som leder den förundersökning som föregår en prövning i domstol, men det anses som en konsekvens av nämnda bestämmelser att det är Riksåklagaren. Därav följer i sin tur att anmälningar med sådant innehåll som kommit in till åklagarmyndigheterna och regionåklagarmyndigheterna i princip skall underställas Riksåklagaren. (Jfr Riksåklagarens cirkulär RÅC I:98 s. I sammanhanget skall dock beaktas att det första ställningstagandet till vad som skall ske i anledning av en anmälan är ett administrativt förfarande, någon förundersökning är då inte inledd. bestämmelser torde inte innebära några legala hinder för en annan allmän åklagare än Riksåklagaren att på detta stadium besluta att inte vidta någon åtgärd i anledning av anmälningen. Detta innebär att det finns ett visst utrymme för att inte underställa sådana inlagor med påståenden som uppenbarligen saknar all grund eftersom det då inte ens finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats, jfr 23 kap. 1 § . Riksåklagaren konstaterade därefter sammanfattningsvis att de aktuella anmälningarna var sådana att utrymme hade funnits för att inte underställa dem Riksåklagarens prövning. I beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Som framgår av Riksåklagarens yttrande är, på grund av reglerna i 2 kap. 2 § första stycket och 7 kap. 4 § andra stycket , Riksåklagaren ensam behörig allmän åklagare i mål om ansvar för brott som en underrättsdomare har begått under utövningen av tjänsten eller uppdraget och, som en konsekvens av detta, också den allmänna åklagare som leder förundersökningen i sådana mål. I uppgiften att vara förundersökningsledare ligger bl.a. att ta ställning till om förundersökning i ett visst fall skall inledas eller ej med anledning av en anmälan mot en domare. Sådana anmälningar om brott av domare som kommer in till lokala och regionala åklagarmyndigheter skall därför lämnas över till Riksåklagaren för ställningstagande i frågan om förundersökning skall inledas eller ej. Den fråga som har uppkommit i ärendet är om det finns några undantag från denna regel. Riksåklagaren ger i sitt yttrande uttryck för uppfattningen att en lägre åklagare vid sitt första ställningstagande till vad som skall ske med anledning av en anmälan mot en domare, i stället för att lämna över denna till Riksåklagaren, kan besluta att den inte skall föranleda någon åtgärd. Detta förfarande kan enligt vad som sägs i yttrandet tillämpas i fråga om anmälningar som uppenbarligen saknar all grund, eftersom det då inte ens finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Jag kan i och för sig ansluta mig till åsikten att det finns ett visst utrymme för att underlåta att vidarebefordra anmälningar mot domare till Riksåklagaren. Skrivelser och anmälningar, som är helt obegripliga eller så förvirrade eller osammanhängande att det inte går att läsa ut vad personen i fråga menar, kan enligt min mening behandlas slutligt även av en lägre åklagare utan att man kommer i konflikt med regler. I sådana fall bör den åklagare som har tagit emot anmälan således kunna ge anmälaren ett besked att anmälan inte föranleder någon åtgärd. Oavsett vilken saklig kvalitet en anmälan mot en domare i övrigt kan ha, kan en lägre åklagare däremot inte förfara på detta sätt, om det av anmälan kan utläsas att anmälaren anser att domaren har handlat på ett sätt som enligt anmälarens uppfattning är eller skulle kunna tänkas vara brottsligt. ger inte stöd för att man vid bedömningen av om en sådan anmälan skall föranleda inledande av förundersökning eller ej skulle kunna skilja ut de fall där anmälan framstår som uppenbart ogrundad från de andra fall där det inte finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Utrymmet för att underlåta att till Riksåklagaren vidarebefordra anmälningar mot domare är således mindre än vad som enligt Riksåklagarens cirkulär RÅC I:98 gäller i fråga om anmälningar mot åklagare för brott i tjänsten. Detta har sin grund i det förhållandet att det inte finns någon lagregel om exklusiv behörighet för Riksåklagaren i fråga om åtal mot åklagare motsvarande regler om behörigheten att vara allmän åklagare i mål om ansvar för domare. Omfattningen av skyldigheten för lägre åklagare att till Riksåklagaren överlämna anmälningar mot åklagare för brott i tjänsteutövningen framgår i stället uteslutande av föreskrifter beslutade av Riksåklagaren. ChefsJO slutsats beträffande de tre olika anmälningarna var att dessa borde ha överlämnats till Riksåklagaren för ställningstagande till om förundersökning skulle inledas eller inte. Sedan besluten givits har Riksåklagaren från upphävt cirkuläret RÅC I:98. Detta har ersatts med Riksåklagarens föreskrifter om handläggningen av anmälningar mot åklagare och domare m.fl. RÅFS 1996:1. Enligt 1 § skall anmälningar om brott i tjänsten mot revisionssekreterare, hovrättsdomare och domare i allmän underrätt överlämnas till Riksåklagaren för handläggning. Beslut att anhålla ungdomar för grov stöld och stöld har med hänsyn till deras ålder och den förväntade påföljden inte ansetts rättsenliga (Dnr 1813-1994 m.fl., 2931-1994, 4360-1995) har chefsJO avgjort flera ärenden i vilka föräldrar vänt sig till JO och ifrågasatt att deras barn blivit gripna och anhållna som misstänkta för brott. Tre av fallen gällde pojkar, 15 och , som misstänktes för en s.k. väskryckning som utförts från moped. Två andra fall avsåg sextonåringar som misstänktes ha stulit en cykel respektive en plånbok ur en lärarinnas handväska. Inte någon av ungdomarna var frihetsberövad än . JO:s beslut i de olika ärendena är när det gäller anhållningsbesluten i vissa delar likalydande. Här återges endast det beslut som gavs rörande anhållningsbeslutet för stölden av plånboken. ChefsJO anförde bl.a. följande. Enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § första stycket (RB) får den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring och straff (flyktfara), att han genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller att han fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Under vissa förutsättningar är det tillräckligt för ett anhållningsbeslut att en person är skäligen misstänkt för brottet. Beslut om anhållande fattas av åklagaren (24 kap. 6 § RB). För all användning av tvångsmedel gäller den s.k. proportionalitetsprincipen. Denna innebär att ett straffprocessuellt tvångsmedel får användas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Beslutsfattaren måste således i varje enskilt fall avgöra om den skada som användningen av tvångsmedlet medför står i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Såvitt gäller häktning kommer proportionalitetsprincipen till uttryck i 24 kap. 1 § tredje stycket RB. En tillämpning av denna princip i en situation där en fråga om häktning har uppkommit kan medföra att man underlåter att häkta någon om den förväntade påföljden bedöms bli t.ex. skyddstillsyn (, m.fl., Rättegång III, sjätte uppl., s. 30). Om det kan antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får häktning inte ske enligt en uttrycklig lagregel (24 kap. 1 § fjärde stycket RB). För stöld är föreskrivet fängelse i högst . En misstanke om ett sådant brott kan således läggas till grund för ett beslut om häktning eller anhållande. I sammanhanget är emellertid också bestämmelsen i 29 kap. 7 § av intresse. Om någon har begått brott innan han fyllt tjugoett år, skall enligt vad som sägs där hans ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen, och härvid får dömas till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Som framgår av åklagarmyndighetens yttrande kom påföljden för det aktuella brottet att bestämmas till böter. Enligt 23 § (tidigare 7 §) lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) gäller att den som är får häktas endast om det finns synnerliga skäl. De skäl som bär upp denna regel gör sig uppenbarligen gällande även i fråga om anhållningsbeslut. Som Riksåklagaren har framhållit (RÅC I:112 s. 7) får därför, när det gäller ungdomar , dessas ålder anses utgöra en omständighet som talar emot ett anhållande. Kravet på synnerliga skäl skall således i princip vara uppfyllt också när det är fråga om att anhålla en sådan person. De särskilda lagreglerna till skydd för unga lagöverträdare skall numera ses också mot bakgrund av åtaganden enligt FN:s konvention om barnens rättigheter. Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, skall enligt artikel 3.1 barnets bästa komma i främsta rummet. I fråga om frihetsberövanden av barn föreskrivs i artikel 37 (b) att inget barn får olagligt eller godtyckligt berövas sin frihet. Gripande, anhållande, häktning, fängslande eller andra former av frihetsberövande av barn skall ske i enlighet med lag och får endast användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Även om man utgår från [åklagarens] bedömning i fråga om kollusionsfaran anser jag att det med hänsyn till S:s ålder och vad som mot bakgrund av denna kunde förutses beträffande påföljden saknades rättsliga förutsättningar att anhålla henne. Jag finner emellertid inte anledning att gå vidare i saken. Åklagarens skyldigheter när domstolen fattat ett olagligt häktningsbeslut (Dnr 517-1995) I ett mål vid mellan åklagaren och m.fl. hölls en huvudförhandling (B 273/93). Som åklagare inställde sig distriktsåklagaren , i . Åtalet avsåg misshandel och under förhandlingen hördes bl.a. vittnet . Vid förhöret uppgav . att hon träffat . på en dansrestaurang i och att denne spottat henne i ansiktet och kallat henne "luder". Huvudförhandlingen avbröts och tingsrätten inledde på eget initiativ en häktningsförhandling mot avkunnade därefter ett beslut och förklarade häktad som på sannolika skäl misstänkt för övergrepp i rättssak. Tingsrätten anförde vidare att det fanns risk för att han på fri fot försvårade sakens utredning genom att framställa ytterligare hotelser mot . överklagade häktningsbeslutet till (Ö 1531/93). I en besvärsinlaga daterad yrkade han genom sin offentlige försvarare advokaten att bli försatt på fri fot. Som grund för yrkandet anfördes bl.a. att sannolika skäl för brottet inte förelåg, att de objektiva rekvisiten för övergrepp i rättssak inte var uppfyllda samt att häktningsgrunden risk för fortsatt brottslig verksamhet inte heller förelåg. I en inlaga daterad till hovrätten anförde hon som komplettering att åtal inte var väckt för övergrepp i rättssak varför förutsättningar saknades för tingsrätten att ex officio ta upp frågan om häktning för sådant brott. i förelades att lämna in förklaring över besvärsinlagan och den kompletterande inlagan. I en förklaring bestred chefsåklagaren yrkande och anförde. Brottet gäller övergrepp i rättssak, dvs. i sig ett angrepp på själva fundamentet för rättsordningen, där synen från myndigheterna enligt min mening för att alls ha en chans att stävja dylikt otyg bör vara den striktast tänkbara. Både vad gäller häktning och i påföljdsdelen. har ex officio häktats på grunderna kollusions- och recidivrisk. Att uppgift står mot uppgift besvärsinlagan s. 2 är ju inget förvånande. Detta är ju närmast legio i vålds-, hot- och integritetskränkande situationer. Anledning att tvivla på uppgifter saknas helt enligt min mening. får utredningen visa om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Att sannolika skäl, på detta stadium, föreligger synes mig bara alltför uppenbart. Skäl till ändring i tingsrättens beslut saknas därför. meddelade ett beslut som innehöll bl.a. följande. Av 24 kap. 17 § första stycket framgår att rätten ex officio får ta upp en fråga om häktning endast när åtal är väckt. I förevarande fall har visserligen åtal väckts för misshandel. Åtal var dock inte väckt för övergrepp i rättssak. På grund härav skall häktningsbeslutet undanröjas och försättas på fri fot. ChefsJO väckte åtal för tjänstefel mot rådmannen , som var rättens ordförande vid förhandlingen då häktades. Sedan dömt för tjänstefel i en dom , fastställde hovrättens domslut i en dom (refereras under rubriken domstolar m.m.). ChefsJO beslöt att i ett initiativärende utreda åklagarmyndighetens handläggning av frågan om häktning sedan överklagat häktningsbeslutet till hovrätten. i och i gavs därefter tillfälle att yttra sig över sin syn på vilka möjligheter åklagarmyndigheten haft att agera med anledning av det olagliga häktningsbeslutet sedan detta hade meddelats och redovisa skälen till att yrkande att bli försatt på fri fot bestreds i förklaringen . Av yttrande till JO och upplysningar lämnade av och till överåklagaren inför dennes yttrande till JO framgår sammanfattningsvis följande. hade semester den 17, 18 och . Hon åkte emellertid till arbetet där hon bl.a. överlämnade akten i mål till och tämligen ingående redogjorde för vad som hade inträffat i målet. Det var inte något tal om att tingsrättens förfarande var olagligt eller tveksamt. Hon själv övervägde aldrig att häva häktningsbeslutet. minns inte att han skulle ha fått någon närmare redogörelse för målet av . Hon satte honom in i ärendet och nämnde den ovanliga situationen. Han fick sannolikt akten för bevakning om ett överklagande skulle komma. hade han förhandling i hovrätten i . Sannolikt såg han inlagorna från offentlige försvarare om överklagande av häktningen . Yttrandet till hovrätten skulle vara inne och tillkom därför under tidspress. Möjligheten att tingsrättens beslut inte var lagligt föll honom inte in . Argumentationen från försvararens sida rörde recidivfrågan och vissa brottsrekvisit och inget annat. Det var först i den kompletterande inlagan på tre rader som ex officiohäktningen alls berördes.