frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Olyckligt i sammanhanget är dock att flera av de personer som tjänstgjorde vid daghemmet var vikarier för ordinarie personal som gick på utbildning. Utifrån de iakttagelser som personalen gjorde växte misstankarna om att något inte stod rätt till. förelåg skälig misstanke om att utsatts för någon form av övergrepp varför tillräckliga skäl för en anmälan fanns. Personalen på daghemmet är av den uppfattningen att man nämnde att varit hos distriktssköterska och läkare i samband med anmälan till socialnämnden, men detta finns dock inte dokumenterat, varför man inte med säkerhet kan säga att så är fallet. JO anförde i ett beslut följande. har ett särskilt ansvar för barn och ungdom. Detta kommer till uttryck i bl.a. 12 § SoL. Där sägs att socialnämnden skall verka bl.a. för att barn och ungdom växer upp under goda och trygga förhållanden. Enligt 71 § första stycket SoL bör var och en som får kännedom om att en underårig misshandlats i hemmet eller annars behandlas där på ett sådant sätt att det är fara för hans hälsa eller utveckling anmäla detta till socialnämnden. Myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården samt liksom vissa yrkesgrupper, bl.a. läkare, är skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd (71 § andra stycket SoL). Stadgandet riktar sig inte till anställda inom den socialnämnd till vilken anmälan skall ske. Det är dock självklart att personalen vid den egna myndigheten, t.ex. anställda vid ett av nämndens daghem, inte har en mindre långt gående skyldighet att anmäla misstänkta missförhållanden. Detta följer av anställningsförhållandet. Enligt 50 § SoL skall nämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt, t.ex. genom en anmälan enligt 71 § SoL, kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Någon lagstadgad skyldighet för socialnämnden att göra polisanmälan föreligger inte. Med utgångspunkt från skyldighet att värna om barns säkerhet och trygghet får det dock i allmänhet anses åligga socialnämnden att polisanmäla misstänkta övergrepp mot barn. Den omständigheten att socialnämnden gör en polisanmälan och att en polisutredning påbörjas innebär inte att socialnämndens utredningsansvar enligt 50 § SoL upphör. Nämnden har till uppgift att oberoende av polisutredningen och åklagarens bedömningar bilda sig en uppfattning rörande barnets behov av skydd eller stöd. Det är därför inte ovanligt att socialnämnden fortsätter sin utredning även efter att åklagaren beslutat att inte inleda eller lägga ned en förundersökning. är under vissa förutsättningar skyldig att omhänderta barn för vård. Regler om sådana tvångsingripanden finns i LVU. Vård enligt LVU skall beslutas bl.a. om det på grund av misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas (2 § LVU). I tidigare lagstiftning angavs att det skulle föreligga "fara" för barnets utveckling för att ett ingripande skulle få ske. I förarbetena till den nu gällande lagstiftningen uttalade föredragande statsrådet att en så allvarlig åtgärd som tvångsomhändertagande av barn inte bör få vidtas utan tungt vägande skäl. För ett ingripande enligt lagen måste därför krävas att det inte är fråga om en obetydlig, oklar eller avlägsen risk för den unge utan en klar och konkret risk för skada på den unges hälsa och utveckling (prop. 1989/90:28 s. 62). I propositionen föreslogs därför en precisering av risknivån. Därvid valdes uttrycket "påtaglig risk". Beträffande vad som skulle förstås härmed uttalades följande (propositionen s. 63). Enligt min uppfattning är uttrycket "påtaglig risk för skada" väl avvägt för att ange den nivå som bör föreligga för att ett tvångsomhändertagande av ett barn skall få ske. Det får alltså inte vara fråga om något subjektivt antagande om att barnet löper risk att skadas. Inte heller får ovidkommande omständigheter som t.ex. allmänna samhällsvärderingar läggas till grund för ett tvångsomhändertagande. Det måste alltså finnas konkreta omständigheter som talar för att risk föreligger. Enligt 6 § LVU får socialnämnden besluta att den som är skall omhändertas, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av denna lag, och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. Om socialnämndens beslut om omhändertagande inte kan avvaktas, får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat besluta om omhändertagande. Paragrafens tillämpning bygger på en sannolikhetsbedömning rörande den unges behov av vård med stöd av lagen (prop. 1979/80:1 del A s. 504 f. och s. 589 f.). Det måste på goda grunder kunna antas att sådan vård är nödvändig för att ett omhändertagande skall kunna ske. Vid misstanke om misshandel eller andra övergrepp gör sig barnets behov av skydd naturligen starkt gällande. Endast om barnets säkerhet kan garanteras på annat sätt kan man, om förutsättningarna för omhändertagande i övrigt är uppfyllda, underlåta att fatta beslut härom. Om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, skall socialnämnden besluta att detta genast skall upphöra (9 § tredje stycket LVU). kan delegera beslutanderätten i sådana frågor till bl.a. ledamot i nämnden (6 kap. 33 § kommunallagen och 38 § SoL). I sammanhanget kan även nämnas möjligheten att ompröva beslut som på grund av nya omständigheter visar sig vara oriktiga (27 § förvaltningslagen). Ett sådant omprövningsbeslut torde kunna fattas på samma nivå som det tidigare beslutet. Förskolans anmälan till socialnämnden Skyldigheten att göra anmälan enligt 71 § SoL förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida. Det bör i sammanhanget påpekas att personalen vid förskolan inte bör bedriva någon egen utredning rörande misstänkta missförhållanden. Om och på vilket sätt en misstanke skall utredas ankommer på socialnämnden att bedöma (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 269). När personalen vid förskolan fattar misstanke om att ett förskolebarn far illa i hemmet får de inte heller dröja med att göra anmälan. Anmälan skall ske genast. I sammanhanget kan hänvisas till övervägandena i huvudbetänkande, Ny Socialtjänstlag, SOU 1994: Kommittén anförde bl.a. följande (s. 476). Enligt vår uppfattning är det viktigt att får kännedom om misstanke att ett barn far illa. Enligt vår mening har de bästa förutsättningarna att ta ställning till vilka åtgärder som lämpligen bör vidtas både med anledning av de uppgifter som kommer in till . Att överlämna åt den enskilde tjänstemannen att själv bedöma om och när en anmälan skall göras anser vi inte vara förenligt med vad barnets bästa kräver. Tjänstemän inom andra verksamheter har inte samma möjligheter som personal att skaffa sig en helhetsbild över barnets situation. En sådan ordning torde inte heller gagna integritets- och rättssäkerhetsintressena. Vi anser därför att skyldigheten att anmäla genast skall bestå i den nya lagstiftningen. I förevarande ärende började personalen undra kring . Anmälan enligt 71 § SoL gjordes dock först då förhållandena bedömdes vara värre . Det kan ifrågasättas om inte förskolan, mot bakgrund av sin egen bedömning av iakttagelserna, borde ha gjort en anmälan . När förskolepersonalen gjorde sin anmälan har den således inte behövt vara övertygad om att varit utsatt för något övergrepp. Det ligger dock i sakens natur att uppgifterna i en anmälan måste vara korrekta och att det inte utelämnas några uppgifter som är av betydelse. Någon dag efter att anmälan gjordes undersöktes av läkare. Resultatet av den undersökningen ger i och för sig anledning att ifrågasätta om personalen överdrivit sina uppgifter om problem. I det rättsintyg som öl. senare utfärdade anförde han bl.a. följande. Vid undersökning av huden finner man några mindre rodnade hudförändringar på lårens insidor i diameter belägna på en plats som motsvarar blöjans-blöjbyxans plats. Huden närmast underlivet uppvisar lindriga eksematösa förändringar som vid s k blöjeksem. Vid inspektion av yttre genitalia finner man inga tecken på gamla eller färska skador, mödomshinnan är helt intakt med en öppning cirka . Vid inspektion av ändtarmsöppningen finner man inga tecken på skador. Omgivande hud uppvisar en normal något blåröd färg, ingen ökad blodkärlsteckning. I samband med forcerad separation av blygdläpparna orsakar man en mindre, lätt sivande blödning från slemhinnan i bakre commissuren (blygdläpparnas bakre sammanstrålning). Likaledes orsakas vid forcerad separation av låren för provtagning från ändtarmsöppningen en lätt sivande blödning från området närmast framför ändtarmsöppningen. Vid undersökning i vaket tillstånd finner man en helt normal tonus i ändtarmsöppningen, inga tecken på slapphet eller onormal vidgning vid beröring av ändtarmsregionen. På grundval av ovanstående kan följande utlåtande avgivas: att det inte föreligger några blåmärken på kroppen inkl låren frånsett mindre förändringar på platsen motsvarande blöja-blöjbyxa. att det inte föreligger några tecken till skador på mödomshinnan. att det inte föreligger några tecken till skador eller avvikelser i ändtarmsöppningen. att det föreligger hudförändringar som resttillstånd efter flytning från underlivet alternativt blöjeksem. att den lätt sivande blödning som uppstått i samband med forcerad separation av blygdläppar och lår kan vara betingade av den hudirritation som uppstod i samband med flytning blöjeksem. att ovan angivna fynd vare sig styrker eller utesluter att patienten varit utsatt för sexuellt övergrepp. Bestämmelsen om anmälan m.m. har tillkommit för att tillförsäkra barn erforderligt skydd. Det kan inte undvikas att det i vissa fall förekommer anmälningar som för de anhöriga framstår som opåkallade. Jag har förståelse för att de personer som känner sig orättmätigt utpekade i en anmälan blir upprörda. Med hänsyn till att syftet med bestämmelserna är att skydda barnet måste dock i viss utsträckning de olägenheter som uppkommer accepteras. Det kan inte heller ställas för stora krav på personalens kompetens att bedöma omständigheterna i ett enskilt fall. Mot bakgrund av det anförda finner jag därför inte skäl att kritisera förskolan för att anmälan i och för sig gjordes. Det finns dock anledning närmare beröra den eventuella underlåtenheten att upplysa om den tidigare läkarundersökningen. Förskolepersonalen hade talat med distriktssköterskan rörande sina iakttagelser. Förhållandena var då visserligen inte så "allvarliga" som när anmälan gjordes. Besvären var dock likartade. I den handling som socialförvaltningens handläggare upprättade när anmälan gjordes nämns inte att personalen tidigare talat med distriktssköterskan om saken. I sitt sista remissvar har dock antytt att uppgiften ändå kan ha lämnats. Något stöd för detta har emellertid inte redovisats. Sålunda anges inte t.ex. vem som berättade om saken, vad som då närmare skulle ha sagts och hur socialsekreterarna reagerade på uppgiften. Att uppgiften lämnats har dessutom besvarats nekande av nämnden i tidigare yttrande. Vad som framkommit kan inte föranleda någon annan slutsats än att personalen vid förskolan underlät att upplysa socialförvaltningen om undersökningen. Det finns dock inte anledning misstänka att någon vid förskolan medvetet avsåg att vilseleda socialförvaltningens handläggare. Anmälan gjordes muntligt. Det framgår inte av utredningen vem eller vilka som framförde uppgiften och om anmälan gjordes per telefon eller vid något möte. Jag återkommer till dessa frågor nedan under punkten 4.3.7. På grund av bristerna i dokumentationen är det svårt att säga vem som hade ansvaret för att uppgiften om läkarundersökningen inte lämnades. Rent allmänt bör dock påpekas att föreståndaren har haft ett särskilt ansvar för att alla relevanta uppgifter anmäldes. Mot bakgrund härav är det med viss förvåning jag noterat att inte medgett att något fel begåtts från personalens sida eller ens beklagat det inträffade. Avslutningsvis vill jag påpeka att en anmälan som görs av en myndighet enligt 71 § SoL bör ske skriftligt (JO:s ämbetssberättelse 1992/93 s. 383). Bl.a. skapas då större garantier, särskilt när flera personer står bakom anmälan, för att allt relevant material lämnas. Det blir då även möjligt att i efterhand avgöra vem som svarar för de olika uppgifterna. Att en anmälan skall ske skriftligt förordas även av (allmänna råd 1994:3, Handläggning och dokumentation inom , s. 23, se även allmänna råd 1991:3, Sexuella övergrepp mot barn, s. 59). Om saken är brådskande är det självfallet nödvändigt att anmälan görs muntligt. Den bör då bekräftas skriftligen i efterhand. Det finns eventuellt anledning för att se över de rutiner som finns för anmälningar till socialnämnden. Jag utgår i vart fall från att nämnden, mot bakgrund av den allvarliga kritik som innefattas i det ovan anförda, erinrar sin personal om den anmälningsplikt som gäller i vissa situationer och därvid även betonar vikten att man vid en anmälan lämnar så fullständiga och korrekta uppgifter som möjligt. Beslutet om omhändertagande enligt 6 § LVU Enligt min uppfattning var omständigheterna sådana att det fanns skäl för nämnden att inleda en s.k. barnavårdsutredning. Nämnden kan underlåta inleda en utredning i princip endast om det redan från början framstår som klart att anmälan är obefogad. I hithörande frågor kan jag hänvisa till bl.a. allmänna råd 1994:3, Handläggning och dokumentation inom , s. 52 f. och där gjorda hänvisningar. besvär var sådana att det måste ha varit svårt för nämnden att bilda sig en uppfattning om den mest sannolika förklaringen till dessa. Jag har därför förståelse för att man önskade en läkarundersökning av flickan. Man kan sannolikt ha olika uppfattningar om det förelåg tillräckliga skäl för att omhänderta . Det finns dock inte skäl för mig att överpröva nämndens bedömning att det förelåg sannolika skäl för att vård enligt LVU erfordrades. Fråga uppkommer dock om nämnden hade kunnat avvakta med ett beslut till efter läkarundersökningen. Om ordföranden gjort detta hade han fått ett bättre underlag för ett ställningstagande. JO har tidigare uttalat att det i liknande situationer bör övervägas om det går att få till stånd olika åtgärder på frivillig grund. Jag kan i denna del hänvisa till bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 355 där jag anförde bl.a. följande (jfr även JO:s beslut , dnr 970-1993). Huvudregeln är att insatser beträffande barn skall ske i samråd med föräldrarna. Detta gäller även i fall när ett ingripande enligt LVU aktualiseras. Om nämnden anser att ett barn behöver skiljas från föräldrarna för vidare utredning eller för att bereda barnet skydd mot vårdnadshavaren skall nämnden undersöka om föräldrarna frivilligt går med på att barnet tas om hand av nämnden (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1986/87 s. 145). Ett godkännande behöver dock inte alltid föranleda att barnets behov av vård skall ske utan tillämpning av LVU. Som exempel kan nämnas att vårdnadshavarna inte kan antas godkänna den planerade vården i sin helhet eller ingripa i denna (se socialutskottets betänkande 1979/80:44 s. 100). Ställningstagandet till vilken betydelse som skall tillmätas ett godkännande måste bedömas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. Någon kontakt med föräldrarna för att undersöka möjligheten att på frivillig grund få till stånd läkarundersökningen togs inte. Visserligen misstänkte nämnden ett allvarligt övergrepp mot flickan. Föräldrarna torde dock ha varit medvetna om de faktiska förhållandena som föranlett misstankarna. Nämnden har inte ens antytt på vilket sätt den egna utredningen eller den eventuella polisutredningen kunde ha försvårats genom att frågan om läkarundersökning hade diskuterats med föräldrarna. Självfallet har även skyddsbehovet betydelse. skall handla i ett fall som det aktuella blir ytterst beroende av sådana bedömningar som JO inte bör överpröva. Jag finner därför inte skäl att uttala mig i själva sakfrågan. Det synes dock som om frågan att inhämta föräldrarnas samtycke till läkarundersökningen inte blev föremål för sådana överväganden som frågan borde ha föranlett. Ställningstagande till fortsatt omhändertagande efter läkarundersökningen som ett omhändertagande består har nämnden att kontinuerligt bedöma om åtgärden skall bestå. När det vid utredningen framkommer nya omständigheter måste det göras en ny bedömning huruvida det finns skäl upphäva förordnandet eller kanske öka skyddet kring den unge. Det ankommer på handläggarna att underrätta nämnden om omständigheter som kan föranleda ett nytt ställningstagande. Den fråga som socialnämnden haft att bedöma efter läkarundersökningen har varit om det alltjämt förelåg sannolika skäl för att var i behov av LVU-vård, i detta fall på grund av sexuella övergrepp. Grunden för misstankarna hade i huvudsak varit förskolans uppgifter. talar dock i rättsintyget om "mindre rodnande hudförändringar", "eksematösa förändringar som vid blöjeksem", inga tecken på gamla eller nya skador, normal hudfärg kring ändtarmen m.m. Vad han anför i intyget torde motsvara de uppgifter han under hand lämnade till socialförvaltningen. Vid samtalet lämnade han även en enligt honom möjlig förklaring till problem. I sitt yttrande i denna del har nämnden som enda orsak till att omhändertagandet inte upphävdes angett att analysen av de prover som tagits rörande clamydia m.m. inte var klara. Uppgiften får sannolikt ses i belysning av att det i nämndens utredning antecknats att inte helt kunnat utesluta att övergrepp förevarit. Det uttalandet måste dock bedömas mot bakgrund att läkaren vid en sådan undersökning som regel endast kan uttala sig om sannolikheten rörande orsaken till en viss skada eller sjukdom. Enligt min mening var omständigheterna sådana att omhändertagandet borde ha upphävts efter läkarundersökningen. Ställningstagandet blir emellertid ytterst beroende av en bedömning i det enskilda fallet. Jag finner mot bakgrund härav inte skäl rikta någon kritik mot nämnden eller dess ordförande för att omhändertagandet fick bestå. När nämnden inleder en s.k. barnavårdsutredning är det viktigt att det finns en uppfattning om hur utredningen åtminstone inledningsvis bör bedrivas. Utredningen måste ske så förutsättningslöst som möjligt och utan att nämnden och dess handläggare drar några förhastade slutsatser. Vid ett omhändertagande skall utredningen bedrivas med särskild skyndsamhet. Detta ställer stora krav på handläggarnas kompetens. Under utredningen bör i allmänhet inhämtas uppgifter från anhöriga, andra närstående till barnet och dem som i övrigt kan lämna upplysningar. Det blir en viktig uppgift för handläggaren att samverka med andra myndigheter som genom sin särskilda sakkunskap kan bringa klarhet i saken. I fall rörande utredning av misstanke om barnmisshandel kan jag hänvisa till bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1992/93 s. 341 f. När ett omhändertagande enligt 6 § LVU aktualiseras ligger det i sakens natur att det finns begränsade möjligheter att inhämta ett fullständigt beslutsunderlag. Hänsynen till en eventuell polisutredning kan i vissa situationer påverka handlingsutrymmet. Vid misstankar som grundas på uppgifter om sjukdom eller liknande ligger det dock nära till hands att kontakta barnhälsovården för att höra om de har någon kunskap om barnets förhållanden. En sådan kontakt, som kan ske per telefon, torde som regel inte innebära någon skada för utredningen eller nämnvärt fördröja handläggningen. Hade utredarna i detta fall ringt till distriktssköterskan, som hade kontakt med förskolan, eller barnavårdscentralen, hade man sannolikt fått besked om att underlivsbesvär tidigare undersökts av läkare. Jag vill härmed inte utesluta att det funnits skäl för nämnden att ändå fortsätta utredningen. Jag utgår dock från att om ordföranden fått besked om den tidigare läkarundersökningen och resultatet av denna skulle han ytterligare ha övervägt frågan om omhändertagande enligt 6 § LVU. Från omhändertagandet fram till dess länsrätten upphävde beslutet förekom, förutom läkarundersökningen, inte några egentliga utredningsåtgärder från nämndens sida. Nämnden har uppgett att det förekom samtalskontakter och att observerades på Solsidan. Beträffande samtalskontakten med föräldrarna framgår inte av akten eller den sammanställda utredningen vad som avhandlats. Av akten framgår inte ens att föräldrarna under utredningen fått någon fråga om de haft anledning misstänka att varit utsatt för något sexuellt övergrepp inom eller utom familjen. Med tanke på att nämndens utredning rörde sådan misstanke är detta förvånande. Utöver det nu anförda kan jag tillägga att utredarna borde ha hållit kontakt med polis- och åklagarmyndigheten för att höra vilka åtgärder de vidtog med anledning av polisanmälan och huruvida det vid deras undersökning framkom något av betydelse för LVU-frågan och barnavårdsutredningen. Jag har redan berört vikten av att nämnden mer eller mindre rutinmässigt hör med läkare eller annan sjukvårdspersonal som kan ha kommit i kontakt med flickan. I vart fall efter omhändertagandet borde sådan kontakt ha förekommit. En orsak att omhändertagandet fortsatte efter att hade läkarundersökts var att provresultaten inte var klara. Såvitt framgår av akten har dock förvaltningen inte heller senare fått besked om proverna eller ens efterfrågat resultatet. I den utredning som senare sammanställdes görs inte någon självständig bedömning av huruvida det förekommit något sexuellt övergrepp. Förskolans anmälan har bilagts och en redogörelse för länsrättens bedömning finns. Det är måhända så att den saken bedömdes som uppenbar. Med hänsyn till att utredningen inleddes på grund av misstankar om sexuellt övergrepp borde självfallet åtminstone tillgängliga uppgifter ha sammanställts och utvärderats. Det finns här anledning erinra om att nämnden har en skyldighet att bedriva utredningen och göra sina egna bedömningar oberoende av t.ex. åklagarens ställningstagande i fråga om brottsmisstanke eller länsrättens beslut rörande omhändertagande av den unge. Jag förutsätter att nämnden i eventuella framtida fall beaktar vad jag nu har uttalat. Beslutet att omhänderta fattades och underställdes länsrätten först . I samband med en rutinmässig inspektion av i uttalade jag i inspektionsprotokollet bl.a. följande (se JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 357). Det har ur rättssäkerhetssynpunkt ansetts erforderligt att beslut om omhändertagande även prövas av domstol. I 7 § första stycket LVU anges att ett omhändertagande skall underställas länsrätten inom från den dag då beslutet fattades. Nämnden skall efter omhändertagandet fortsätta utredningen rörande barnet för att skapa klarhet i frågan om vårdbehovet och om erforderliga åtgärder kan komma till stånd på frivillig grund. Detta bör dock inte föranleda något dröjsmål med insändandet av handlingarna till länsrätten. Grunden för omhändertagandet skall vara utredd redan före omhändertagandebeslutet. Det är inte avsett att nämnden under tidsfristen skall bedöma om det finns skäl för ett underställande eller om omhändertagandet skall upphävas. Själva beslutet kan således i allmänhet inges till länsrätten som beslutet fattas eller . Som motivering till den aktuella tidsfristen anfördes i förarbetena till lagstiftningen följande (prop. 1979/80:1 s. 591). Det kan emellertid vara nödvändigt att vid beslutet foga även annan utredning som finns tillgänglig hos nämnden. Vid kan det vara svårt att få tag på sådan utredning.