frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Han, som var intagen i Kriminalvårdsanstalten , hade köpt en TV-apparat av en annan intagen. När den senare hade avvikit från anstalten gick en vårdare in i hans bostadsrum och tog TV:n. Anstaltschefen har sagt till honom att de intagna inte får sälja egendom till varandra. Han hade emellertid inte tidigare fått någon information härom. Han vill att anstalten antingen skall ge honom tillbaka TV:n eller ersätta honom för dess värde. Efter remiss har anstalten genom tf. anstaltsdirektören anfört följande. Betr. de båda inblandade intagna förhåller det sig så att H.C. frigavs samt avvek L.L. direkt från anstalten . L. har således tidigare ej alls kunnat höras i saken. Vid telefonsamtal med ordinarie anstaltschefen har framkommit: Att frågan om den aktuella TV-n alls väcktes var i första hand föranlett av att L. hade avvikit. Då en intagen avviker töms hans bostadsrum av, minst, två befattningshavare varvid de tillhörigheter som påträffas på rummet förtecknas. Vad betr. L. fanns dessutom skriftlig uppgift om att denne innehade egen TV på bostadsrummet. Se bifogad kopia av handling undertecknad av L. vid införandet av TV-n. Den TV som alltså borde finnas på L:s rum saknades men påträffades i stället på C:s rum. C. kunde då inte på något sätt styrka att han skulle ha förvärvat TV-n av L. Att intagna mellan sig ej får överlåta t.ex. TV-apparater kan man i detta sammanhang då bortse från. Då C. ej kunde tillfredsställande visa sin äganderätt till TV-n ansågs den fortfarande tillhöra L. och anslöts till dennes övriga tillhörigheter. Det skall i detta sammanhang särskilt poängteras att det "kvitto" som bilagts remissen ej tidigare företetts inför personal. Det finns dessutom mycket som tyder på att detta kvitto tillkommit i efterhand, inte minst förefaller L:s namnteckning mycket tveksam. Jag vill inte gå så långt som att påstå att det handlar om en ren förfalskning men å andra sidan talar åtskilligt för att det förhåller sig så. Som jämförelse kan man granska L:s namnteckning på handlingen om införandet av TV-n. Ärendets handläggning har inte underlättats av att L. varit avviken. Det skall för C. ha ställts i utsikt att han skulle få TV-n för det fall L. kunde personligen bekräfta överlåtelsen. L. har denna dag "kommit till rätta" och han har då särskilt tillfrågats huruvida TV-n skall tillhöra honom eller C. L. har bekräftat att TV-n skall tillhöra C. och u.t. kommer också att tillse att C. får densamma. Det aktuella ärendet är enl. min mening präglat av två faktorer: För det första måste ett visst föremål som finns förtecknat på viss intagen betraktas som dennes egendom till dess något annat kan visas. I det aktuella fallet har C. inte tillfredsställande kunnat visa att äganderätten skulle ha övergått från L. till C. För det andra skulle ägandeförhållandet lätt kunnat ha utretts och saken kommit till en lösning om det inte förhållit sig så att L. varit avviken . Som avslutning önskar jag upprepa att då L. nu kommit till rätta och bekräftat ägarförhållandet kommer frågan att regleras på ett för C. gynnande sätt. har beretts tillfälle att yttra sig över remissvaret men har inte hörts av. Den som är intagen i kriminalvårdsanstalt mister inte sin rättsliga handlingsförmåga. I KvaL och anstaltsföreskrifter (KVVFS 1995:5) finns dock bestämmelser som innebär inskränkningar i rättigheter som annars tillkommer myndiga personer. I 24 § första stycket KvaL föreskrivs att intagen, i den utsträckning det kan ske utan olägenhet, får inneha personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller motta böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning under fritid. Han får enligt andra stycket i övrigt inneha pengar och skaffa sig eller motta varor eller annat enligt särskilda bestämmelser. I anstaltsföreskrifterna finns kompletterande bestämmelser (jfr 8 §, 1015 §§, 22 § och 4852 §§). De nämnda bestämmelserna innebär inskränkningar i rättigheter som annars tillkommer myndiga personer. Man kan därför inte ha strängare regler än bestämmelserna medger. Några bestämmelser som begränsar den intagnes möjlighet att förfoga över sin egendom genom överlåtelse finns inte. Ett förbud för intagna att sig emellan göra penningöverföringar kan därför inte anses rättsenligt (jfr JO 1986/87 s. 128). Det går inte heller att förbjuda en intagen att ge bort eller sälja sina personliga tillhörigheter till annan intagen (jfr JO 1990/91 s. 107). Transaktioner mellan intagna i kriminalvårdsanstalt kan självfallet ge upphov till olika former av tvister. Lagstiftningen innehåller regler för hur tvister mellan enskilda kan lösas. När det gäller fullgörelse av något annat än betalning, kan ansökan göras hos kronofogdemyndigheten om s.k. vanlig handräckning. Den som olovligen rubbat annans besittning för att själv ta sig rätt kan därigenom ha gjort sig skyldig till självtäkt (se 8 kap. 9 § ) och andra fall av olovlig besittningsrubbning kan vara att bedöma som egenmäktigt förfarande (se 8 kap. 8 § ). Med hänsyn härtill måste en kriminalvårdsanstalt eller någon som är anställd där iaktta stor försiktighet när det gäller att ta ställning i en eventuell civilrättslig tvist mellan intagna (se i detta sammanhang JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 130 f.). Som anförts i remissvaret måste utgångspunkten vara att ett föremål som är förtecknat för en viss intagen presumeras tillhöra denne till dess att något annat visas. Detta gäller primärt i relationen mellan denne intagne och anstalten. I förhållande till en intagen som är i besittning av ett föremål som är förtecknat för någon annan intagen har anstalten emellertid inte någon rättslig möjlighet att med åberopande av förteckningen mot den förres vilja avhända honom föremålet. Det var således fel att under de givna förutsättningarna flytta TV:n från H.C:s bostadsrum, och anstalten kan inte undgå kritik härför. Med hänsyn till de speciella omständigheterna i ärendet, nämligen dels att H.C. inte på ett tillfredsställande sätt kunde visa att äganderätten till TV:n hade övergått till honom, dels att L.L. var avviken anser jag dock inte att det finns grund för någon ytterligare åtgärd från min sida. I samband med att ett mål om betalningsföreläggande i bestridd del överlämnades till tingsrätt borde kronofogdemyndigheten ha översänt även en utskrift av ett i målet meddelat utslag (Dnr 4148-1994) I en anmälan klagade ., såsom uppgivet ombud för N., bl.a. på att kronofogdemyndigheten delat upp en ansökan om betalningsföreläggande som N. gjort i två mål, trots att det endast rört sig om ett mål. akt i det aktuella målet lånades in och granskades. Vid denna granskning uppmärksammades att sökanden, N., för en fordran på erhållit dels ett utslag i mål om betalningsföreläggande avseende , dels en dom från avseende . Med anledning härav remitterades ärendet till kronofogdemyndigheten för yttrande. Av ett av kronofogden avgivet yttrande framgick bl.a. följande. inkom från N. ansökan om betalningsföreläggande mot B. Fordran avsåg dels ett kapitalbelopp på , dels ränta på det. B. inkom med bestridande av kapitalbeloppet så när som på skickades underrättelse om bestridandet till sökanden. meddelades utslag på den del av fordran som inte bestritts, dvs. jämte ränta och kostnader i enlighet med 42 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. överlämnades utslaget till fältenheten för verkställighet eftersom sökanden begärt verkställighet. inkom begäran från sökanden om överlämnande till tingsrätten och överlämnades målet till tingsrätten. inkom N. med ansökan om verkställighet av dom enligt vilken B. förpliktas att betala jämte ränta och kostnader till . I båda målen har B. befunnits sakna utmätningsbara tillgångar. Målen återredovisades respektive . B har inte gjort några invändningar mot verkställighet i målen. anser sig inte ha gjort något fel när den verkställt de båda målen. Vid en därefter företagen granskning av akt i mål FT 1371/93 uppmärksammades att i denna akt saknades det av kronofogdemyndigheten meddelade utslaget i det mål om betalningsföreläggande där den bestridda delen av målet överlämnats till tingsrätten för vidare handläggning. Med anledning därav remitterades ärendet på nytt till kronofogdemyndigheten för yttrande. Länskronodirektören anförde i remissvaret bl.a. följande. Förutom att hänvisa till vad anfört i sitt yttrande får jag anföra följande vad gäller översändande av utslag till tingsrätten. Enligt 16 § förordningen (1991:1339) om betalningsföreläggande och handräckning skall kronofogdemyndigheten lämna alla handlingar i målet inklusive delgivningsbevis till tingsrätten när sökanden begärt överlämnande av målet. Vid behov skall myndigheten därvid ur registret för betalningsföreläggande och handräckning ta fram utskrift av ansökan, föreläggande, beslut, utslag, dagbok och andra uppgifter som kan vara av betydelse för den fortsatta handläggningen. Underrättelse enligt 33 § lag (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning sändes till sökanden. Av underrättelsen framgår uttryckligen att fråga var om delbestridande. Till underrättelsen fanns B:s bestridandeskrift bilagd. Skriften i fråga måste enligt kronofogdemyndigheten uppfattas som ett preciserat delbestridande. Underrättelsen jämte bestridandeskriften fanns med bland de handlingar som vidaresändes till tingsrätten, såsom hänförliga till den del av målet kronofogdemyndigheten skilde sig från på grund av sökandens begäran om överlämnande i bestridd del. Under rubriken på kronofogdemyndighetens beslutsmissiv till tingsrätten och parterna står: "Har svaranden invänt endast mot en del av föreläggandet, kommer bara den bestridda delen av målet att överlämnas". Fråga är om standardmässig datatext, formulerad i avsikt att beslutsmissivet skall kunna användas vid samtliga fall av överlämnade eller bestridande. Av detsamma kan alltså inte utläsas i vad mån hel- eller delbestridande föreligger. För klargörande i denna del är tingsrätten alltså hänvisad till att läsa igenom övriga översända handlingar. Enligt kronofogdemyndighetens bedömande framgick klart av de övriga handlingarna som sändes till tingsrätten vilken del av målet som överlämnades. Myndigheten fann därför inte anledning att ur dataregistret ta fram papperskopia av och jämväl översända utslaget avseende den del av målet kronofogdemyndigheten haft att fortsatt handlägga efter avskiljande av målet i den bestridda delen. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen följande såvitt avser kronofogdemyndighetens överlämnande av målet i bestridd del till domstol. När kronofogdemyndigheten överlämnade målet till tingsrätten skickade den inte med det utslag som meddelats beträffande den del av fordran som inte bestritts. har i denna del anfört att det saknades anledning att översända utslaget eftersom det av övriga handlingar i målet framgick vilken del av målet som överlämnades. Av 16 § i förordningen (1991:1339) om betalningsföreläggande och handräckning framgår dock att kronofogdemyndigheten till tingsrätten skall lämna över alla handlingar i målet inklusive delgivningsbevis och att myndigheten därvid, om det behövs, ur registret för betalningsföreläggande och handräckning skall ta fram utskrift av bl.a. utslag. Härmed torde avses att de till målet hörande handlingar som inte redan finns utskrivna på papperskopior skall göras tillgängliga för tingsrätten genom en sådan utskrift. borde alltså ha överlämnat även en utskrift av utslaget. Jag förutsätter att myndigheten vidtar åtgärder för att förebygga en upprepning av det inträffade. borde ha underrättat tredje man, som bodde på svarandens fastighet, om förestående avhysning (Dnr 3248-1994) Av ett beslut som JO Pennlöv meddelade framgick bl.a. följande. i avhyste M.A. från en fastighet i med stöd av en dom från . hade sin bostad i en villa på fastigheten. Svarande i avhysningsmålet var M.A:s far, V.A., som tidigare hade varit ägare till fastigheten. Sökande var en person som hade köpt fastigheten av fadern. I en anmälan till JO klagade . bl.a. på att kronofogdemyndigheten inte underrättade honom i förväg om avhysningen. Sedan JO lånat in och granskat kronofogdemyndighetens akt i målet remitterades anmälan till kronofogdemyndigheten. I remissvaret hänvisade kronofogdemyndigheten till ett yttrande från kronofogden . Till det yttrandet hade fogats ett yttrande från kronoinspektören , som handlagt målet. anförde följande (här återges endast den del av yttrandet som avser frågan om underrättelse till M.A. har underrättat svarandens ombud advokaten om målet och tidpunkten för avhysningsförrättningen. En kopia av underrättelsen har tillställts socialnämnden. Med hänsyn till att både svaranden och sökanden, genom sina ombud uttalade farhågor om att M.A., son till svaranden och som bodde i svarandens fastighet, skulle göra åverkan på fastigheten om han underrättades om avhysningen fann kronofogdemyndigheten inte anledning föreligga att i förväg underrätta M.A. M.A., som hade vetskap om att fastigheten var försåld och att han inte hade rätt att bo kvar i fastigheten, fick dock kännedom om avhysningen. Han besökte därför kronofogdemyndigheten dagen innan förrättningen och begärde anstånd med densamma. fann dock ej skäl föreligga att medge anstånd utan uppmanade M.A. att ta kontakt med sökanden och socialnämnden. Sammanfattning och redovisning av kronofogdemyndighetens uppfattning om myndighetens handläggning av målet Målet har handlagts av en rutinerad kronoinspektör med mångårig erfarenhet framför allt av avhysningsförrättningar. Hon har verkställt avhysningen på sedvanligt sätt och kan inte anses ha frångått för kronofogdemyndigheten fastslagna normala avhysningsrutiner. som hans ombud, advokaten , kommenterade remissvaret. I beslutets bedömningsdel anförde JO Pennlöv följande såvitt avser frågan om underrättelse om avhysningen till M.A. Bestämmelser om avhysning finns i 16 kap. utsökningsbalken (UB). Innan avhysning sker skall svaranden enligt 2 § första stycket beredas tillfälle att yttra sig. I 3 § första stycket understryks att avhysning skall genomföras så att skälig hänsyn tas till såväl sökandens intresse som svarandens situation. Avhysning får enligt samma paragraf tredje stycket ske tidigast från det att svaranden bereddes tillfälle att yttra sig. I 8 § anges att avhysning får genomföras även mot inneboende eller annan tredje man som hindrar sökanden i utövningen av hans rätt, om det är uppenbart att tredje man saknar fog att motsätta sig verkställigheten. När anledning föreligger skall kronofogdemyndigheten om möjligt i förväg underrätta tredje man om avhysningen. Avhysning från bostad är för den enskilde en mycket ingripande åtgärd. Bestämmelsen i 2 § om underrättelse avser att ge svaranden tillfälle att förbereda sig och eventuellt flytta frivilligt. En tredje man har också intresse av att bli förberedd på verkställigheten. I första hand bör självfallet berörd svarande hålla tredje man informerad. skyldighet att underrätta tredje man är inte heller lika långtgående som skyldigheten att underrätta svaranden. I fall där svaranden och medlemmar av hans hushåll skall avhysas är det i regel tillräckligt att svaranden underrättas. Någon anledning att dessutom underrätta varje medlem av hushållet föreligger oftast inte. I förevarande fall hade kronofogdemyndigheten emellertid kännedom om att svaranden i målet, V.A., inte bodde på den aktuella fastigheten men att M.A. hade sin bostad där. Vid sådana förhållanden borde kronofogdemyndigheten underrättat M.A. Det som kronofogdemyndigheten anfört som skäl för att han inte underrättats, nämligen att myndigheten befarade att han skulle göra åverkan på fastigheten, ändrar inte min bedömning. Några undantag från skyldigheten att underrätta svaranden på grund av sådana omständigheter har inte meddelats i UB. Tredje man bör i detta avseende inte behandlas på annat sätt än svaranden. En på JO:s initiativ upptagen fråga om anstånd med försäljning av fast egendom (Dnr 1925-1995) inspekterade JO Pennlöv i (dnr 1770-1995). Vid inspektionen granskades bl.a. ett urval av myndighetens akter i mål om exekutiv försäljning av fast egendom. Därvid noterades att kronofogdemyndigheten i vissa fall meddelat anstånd med försäljning på begäran av sökanden utöver den ettårsfrist som anges i 12 kap. 11 § utsökningsbalken utan att ange några skäl för beslutet. I nämnda lagrum anges att anstånd med försäljning inte utan synnerliga skäl får medges utöver ettårsfristen. Vid inspektionen diskuterade JO Pennlöv frågan om anstånd med företrädare för kronofogdemyndigheten, som framhöll att i de fall kronofogdemyndigheten meddelat anstånd utöver ettårsfristen har målet rört villafastigheter och att alternativet till anstånd har varit omedelbar försäljning, eftersom sökanden inte haft för avsikt att återkalla ansökan. har meddelat anstånd av omtanke om gäldenären. Företrädarna för kronofogdemyndigheten anförde också att de har intrycket att de flesta kronofogdemyndigheter agerar på samma sätt. Med anledning av vad som framkommit vid inspektionen beslutade JO Pennlöv att inhämta yttrande från om kronofogdemyndighetens agerande i frågor om anstånd enligt 12 kap. 11 § utsökningsbalken. Med hänsyn till vad företrädarna för kronofogdemyndigheten anfört fann han det också påkallat att verket utredde hur andra kronofogdemyndigheter agerar i frågan, om detta inte redan stod klart för verket. I yttrandet uppehöll sig verket inledningsvis vid frågan i vilka fall kronofogdemyndigheten kan bevilja anstånd utöver ettårsfristen. Verket anförde därvid bl.a. följande. Anståndsfrågan kommer oftast upp när KFM:s handläggning kommit så långt att gäldenären/fastighetsägaren fått underrättelser om planerad värdering, auktion etc. Inför det konkreta hotet reagerar gäldenären och tar kontakt med borgenären och försöker övertyga denne om att han kan klara av sina ekonomiska åligganden . Ofta framförs olika sociala skäl eller det visas att gäldenären själv håller på att sälja fastigheten. Borgenären kan då anse att gäldenären bör få en ytterligare möjlighet att kunna reda ut sin situation. Borgenärens bedömning kan i vissa fall vara att kreditgivningen kan fortsätta, om gäldenären har det exekutiva tvånget på sig, men att risken för nya fallissemang är för stor om ärendet återkallas från KFM. Återkallelse är dessutom ett alternativ bara för pantborgenärer. En borgenär utan pantbrev i fastigheten förlorar sin förmånsrätt om han återkallar ärendet. Den situationen som beskrivs ovan kan inträffa långt innan KFM:s handläggningstid börjar närma sig . I sådana fall är det självklart att anstånd beviljas när sökanden begär det. Borgenärernas begäran om anstånd kan under nuvarande förhållanden aktualiseras så sent att ettårsfristen löper risk att överskridas. Detta beror då indirekt på KFM:s egen handläggning genom att, när anstånd begärs, en avsevärd tid redan har förflutit innan gäldenären fått underrättelser från myndigheten. Enligt RSV:s mening kan man inte helt bortse från detta vid anståndsprövningen. En exekutiv försäljning av fastighet har som regel mycket allvarliga konsekvenser för fastighetsägaren, ekonomiskt och inte minst socialt. Försäljning i exekutiv ordning ger ofta avsevärt sämre ekonomiskt resultat än frivillig försäljning och skall därför i det längsta undvikas. Att fastigheterna representerar stora värden medför krav på särskild hänsyn i handläggningen. Allt detta bör beaktas när KFM prövar anståndsfrågan. Kreditgivarna har i olika sammanhang förklarat sig ställa mycket höga krav på gäldenärer för att de skall gå med på anstånd. Det har angetts att man har upprepade kontakter med fastighetsägare som inte sköter sina betalningar. Exekutiv försäljning begärs först när alla andra möjligheter till lösningar av situationen är uttömda. Utgångspunkten bör därför kunna vara att när en borgenär begär anstånd finns det starka skäl för hans begäran. Borgenärens skäl för anstånd torde som regel vara ännu starkare om anståndet aktualiseras först när ärendet väntat på sin tur hos KFM. Vad borgenären åberopat torde således ofta kunna anses som "synnerliga skäl" i det enskilda fallet när frågan och dess betydelse för de berörda bedöms i sin helhet. Situationer där det är tveksamt om "synnerliga skäl" föreligger kan vara t.ex. när flera anstånd redan förekommit i samma ärende. Bedömningen torde vara strängare i fråga om andra typer av fastigheter än bostadsfastigheter. Därefter behandlade frågan om beslutsmotivering i ärenden om anstånd. Verket erinrade därvid om stadgandet i 2 kap. 18 § utsökningsbalken enligt vilket beslut, i den mån det behövs, skall ange de skäl på vilka beslutet grundas. Verket framhöll att även om parterna i målet är av den uppfattningen att försäljningen skall anstå kan kronofogdemyndigheten inte underlåta att pröva frågan om anstånd och ange varför den funnit skäl att bevilja anstånd. Slutligen redogjorde för vad som framkommit genom en enkät rörande de i ärendet aktuella frågorna som kronofogdemyndigheterna har besvarat. Av redogörelsen framgår att flertalet kronofogdemyndigheter beviljar anstånd utöver ettårsfristen på begäran av sökanden. De vanligaste skälen för beslut om anstånd är att handläggningen hos kronofogdemyndigheten dragit ut och att berörd fastighetsägare själv försökte sälja fastigheten. Det framgår också att flertalet kronofogdemyndigheter inte lämnar någon beslutsmotivering när anstånd beviljas. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv följande. Försäljning av utmätt egendom skall enligt 8 kap. 3 § första stycket utsökningsbalken ske utan dröjsmål, om inte hinder möter. Av andra stycket framgår att kronofogdemyndigheten får bevilja anstånd med försäljningen på begäran av utmätningssökanden eller gäldenären. På begäran av gäldenären får dock anstånd beviljas endast om utmätningssökanden medger det eller särskilda skäl föreligger. Beträffande fast egendom föreskrivs i 12 kap. 11 § att utmätt fastighet bör säljas från utmätningen eller, i förekommande fall, från det att begäran om försäljning kom in till kronofogdemyndigheten om inte hinder möter eller kronofogdemyndigheten beviljar anstånd. Enligt stadgandet får anstånd inte utan synnerliga skäl medges utöver från nämnda tidpunkt. Bestämmelserna i 12 kap. 11 § gäller endast enskilda mål. Det går självfallet inte att generellt ange vilka omständigheter som skall anses utgöra synnerliga skäl vid tillämpningen av 12 kap. 11 § utsökningsbalken. Det ankommer på kronofogdemyndigheten att i varje enskilt fall ta ställning till frågan om tillräckliga skäl för anstånd föreligger. har i sitt yttrande redogjort för omständigheter som enligt verkets uppfattning bör tillmätas betydelse i anståndsfrågor. Verket har sålunda framhållit bl.a. de långa handläggningstiderna som varit rådande vid kronofogdemyndigheterna . På grund av den långa tid som förflyter från det att mål om exekutiv försäljning anhängiggörs till dess förberedelserna inför försäljningen börjar kan frågan om anstånd komma att aktualiseras så sent att ettårsfristen kan komma att överskridas. Enligt mening kan man därför inte helt bortse från de långa handläggningstiderna vid anståndsprövningen. Verket har också pekat på att en exekutiv försäljning av en fastighet i regel har mycket allvarliga ekonomiska och sociala konsekvenser för gäldenären, vilket bör tas in i bedömningen i anståndsfrågan, liksom den omständigheten att en försäljning i exekutiv ordning ofta ger sämre ekonomiskt resultat än frivillig försäljning och därför i det längsta bör undvikas. För egen del kan jag instämma i att de nu nämnda omständigheterna kan ha betydelse i anståndsfrågan. Jag vill dock understryka att uttrycket synnerliga skäl innebär att det endast i undantagsfall bör beviljas anstånd utöver ettårsfristen. Anledningen till denna restriktivitet från lagstiftarens sida är naturligtvis de nackdelar som ett utdraget exekutivt förfarande innebär. En sådan nackdel är att egendomen kan komma att falla i värde som målet om exekutiv försäljning pågår.