frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Fråga om undantag prövas av jordbruksverket." Reglerna har en delvis annan lydelse, men i huvudsak motsvarande innehåll, jfr förordning (1994:545) om ändring i djurskyddsförordningen (1988:539). har genom övergångsbestämmelserna till djurskyddsförordningen lämnats möjlighet att vid behov övergångsvis meddela ytterligare föreskrifter om undantag från bl.a. 10 § djurskyddsförordningen. Det har inte i ärendet påståtts annat än att det ifrågavarande stallet var i bruk . Jag utgår från att det förhåller sig på det viset, och att miljö- och hälsoskyddsnämnden alltså var den myndighet som skulle pröva HJ:s ansökan om dispens från beteskravet. Av remissvar drar jag vidare den slutsatsen att verket inte meddelat sådana, i ärendet här relevanta, ytterligare bestämmelser om undantag från beteskravet som verket givits möjlighet till. Det förelåg alltså en på djurskyddsförordningen grundad rättslig möjlighet för miljö- och hälsoskyddsnämnden att medge dispens från beteskravet om särskilda skäl förelåg. Frågan om det i ett visst fall av detta slag föreligger särskilda skäl eller inte lämpar sig inte för ett ställningstagande av JO. Jag tar därför inte ställning till miljö- och hälsoskyddsnämndens bedömning av om det i och för sig förelåg sakliga förutsättningar för dispens. Min granskning av ärendet omfattar således enbart det förhållandet att dispens meddelades för tid som redan förflutit då ansökan prövades. Av den rättsliga regleringen kan inte utläsas något bestämt ställningstagande från lagstiftarens sida till möjligheten att ge dispens i efterhand. Någon praxis som innebär att sådan dispens lämnas finns enligt inte. Frågan får därmed bedömas med utgångspunkt i allmänna rättsprinciper. Man är vid en sådan prövning hänvisad till att i varje särskilt fall söka göra klart för sig vad det är som förvaltningsorganen kan eller inte kan besluta (jfr härtill och till det följande , Förvaltningsrättsliga plikter, 1949, s. 615 f.). I många fall hänför sig förvaltningsbeslut inte enbart till framtiden, utan även till det förflutna. Exempel på att förvaltningsakter får en retroaktiv verkan är att en byggnad, som uppförts utan bygglov, får bibehållas därför att bygglov meddelas i efterhand, liksom att någon befrias från en redan förfallen penningskuld. I de flesta fall torde det emellertid vara tydligt att någon retroaktiv verkan av ett förvaltningsbeslut inte förekommer. Då myndigheter enligt författningsföreskrifter återkallar förbud eller meddelar tillstånd, sker det regelmässigt för framtiden. Om någon enskild s.a.s. går händelserna i förväg har han att bära de påföljder som kan ifrågakomma. Mot bakgrund av detta resonemang får jag uttala att jag delar den bedömning som och nämnden gett uttryck åt. Kravet på betesgång är av sådan karaktär att det enligt min mening inte är möjligt att i efterhand lämna dispens till den lantbrukare som eftersatt kravet. Nämnden borde sålunda inte ha fattat beslut om dispens för tiden före nämndens beslut. Lika med miljö- och hälsoskyddsnämnden anser jag vidare att nämndens inställning, i dess egenskap av tillsynsmyndighet enligt djurskyddslagstiftningen, till vad som förekommit uttryckligen bort framgå. Jag finner däremot inte anledning att kommentera vad nämnden anfört om slutdatum för dispensen. Då jag inte finner anledning till någon ytterligare åtgärd eller uttalande avslutar jag ärendet här. Åtal mot en lärare för misshandel samt kritik mot skolledning och skolförvaltning för uteblivna stödinsatser m.m. (Dnr 3810-1994) anmälde skolledningen och läraren vid samt i . Av anmälan framgick bl.a. följande. U.D:s son J. började i Snöstorpsskolan. Han började i andra klass och fick som lärare fick diagnosen DAMP/MBD. B.H. fick ta del av vad J:s problem bestod i. tyckte J. att B.H. började vara stygg mot honom. Hon hade också talat om för barnen i klassen att de hade tystnadsplikt. De skulle alltså inte berätta hemma vad som hände i skolan. I klassrummet placerades J:s bänk intill lärarens kateder. Detta var ett sätt att peka ut J. inför klasskamraterna, även om själva placeringen i sig inte hade avsikten att peka ut honom. tog upp med dåvarande rektorn att hon hade vissa samarbetsproblem med B.H. och att B.H. hade svårigheter att bemöta J. på ett bra sätt. Rektorn föreslog då att J. skulle flytta till parallellklassen men U.D. ville i detta skede inte pressa J. till ett nytt klassbyte. Personal på J:s fritidshem berättade att B.H. satte tejp över munnen på barn så att de skulle vara tysta. frågade . om B.H. hade satt tejp över hans mun sa han att det hade hänt. ringde upp B.H. förnekade hon först att tejpning hade skett. Sedan bekräftade hon det, men sa att det var på skämt. J. upplevde inte tejpningen som ett skämt. Skolpsykologen kontaktade sedan U.D. och upplyste henne om att han hade för avsikt att underrätta rektorn. Rektorn hörde aldrig av sig i denna fråga till U.D. I samband med ett föräldramöte framkom det att barn i klassen blivit slagna av B.H. Efter föräldramötet sjukskrev sig B.H. i årskurs fyra märkte U.D. att det inte fungerade bra på skolan. J. var väldigt ofta i bråk. En av lärarna kontaktade henne och sa att J. mådde dåligt och att han borde få gå i specialklass. En psykolog från barnhabiliteringen, som var närvarande vid en elevvårdskonferens , tyckte inte att J:s handikapp befogade specialklass och då det inte heller fanns någon ledig plats i sådan klass så föll denna diskussion. Skolpsykologen fick i stället i uppdrag att leta reda på lämplig skola, klass och lärare. Det lyckades, varefter U.D. bestämde sig för att börja förbereda J. på att byta klass. Efter ett bråk på skolan där J. fick en utskällning av rektorn nämnde rektorn att hans mamma skulle ge honom ett förslag som han inte skulle tacka nej till. Det var inte på detta sätt som U.D. hade tänkt förbereda J. på ett skolbyte. När J. kom till skolan nästa gång hade rektorn bestämt att han inte fick vara i klassrummet. Skolpsykologen meddelade U.D. detta per telefon. Han berättade även att J. fått en speciallärare och underade om det inte var bäst om U.D. Härefter hölls ett möte med den pedagogiske ledaren och skolpsykologen. Veckan därpå uppgav rektorn att det var för att skydda klassen som J. inte fått vara med i klassrummet. Andra elevers föräldrar hade klagat. Detta förfarande innebar att J. fick stanna hemma från undervisningen och att han inte fick någon möjlighet att själv besluta sig för att byta skola. Han fick inte heller möjlighet att smälta och bearbeta skolbytet. J. började i den nya skolan . Utredning och yttrande inhämtades från i . Rektorn vid , , anförde i huvudsak följande. Läraren : riktar kritik mot läraren behandling av elever och son i synnerhet 92-94. Kommentar: Vissa "disciplinära" händelser har anledning att protestera mot. Från skolan vill vi poängtera detta. Omfattningen torde dock ligga på en avsevärt lägre nivå än den i beskrivning. Skolledningen har naturligtvis diskuterat detta med B.H., som tvärt emot uppfattning varit inne i aktuella klassen och bett om ursäkt för ett "tejpningstillfälle" och ett "örfilstillfälle". anklagelser mot B.H. bygger i mångt och mycket på hörsägner från bl a en liten grupp föräldrar, som talade sig samman och initierade ett HoS-styrelsemöte. deltog ej föräldrar från "andra sidan", vilket de gjorde i ett påföljande klassmöte. Många av dem har senare hört av sig och beklagat att de inte tydligt stödde B.H. vid detta klassmöte. Tvärt emot uppfattning deklarerade skolledningen vid klassmötet att de två nämnda händelserna beklagades och att en ursäkt till föräldrarna och eleverna var på sin plats. Vi deklarerade mycket klart att vi från skolans sida var villiga att lösa det uppkomna relationsproblemet i klassen på bästa sätt. återkom efter hel sjukskrivning på deltjänst . Dock fick hon en tjänstgöring utan kontakter med den aktuella klassen. är B.H. deltidspensionär och ingår i ett lärarlag fortfarande utanför den aktuella klassen. Ingen kritik hörs numera från föräldrahåll vad gäller läraren . Det råder ett avspänt och lugnt förhållande mellan skolans personal och styrelsen för HoS. J:s skolsituation: tolkningar av vad skolans personal sagt och gjort betraktar jag till stora delar som ovederhäftiga och subjektiva. Lärarfrågan i åk 4 tycker vi att vi löst på ett mycket bra sätt, bl a genom att den lärare som "krävt" som klassföreståndare har hälften av klassföreståndaransvaret i J:s klass. Denna lärare har haft många kontakter med om J:s ökande skolsociala problem. Från skolans sida hävdar vi, att vi gjort allt vi kunnat för att hjälpa J. till en god situation. Om detta vittnar bl a ett stort antal protokoll från elevvårdskonferenser, i vilka även medverkat. J. har på Snöstorpsskolan varit föremål för olika former av stödinsatser, undervisningsmässigt och socialt. J:s beteende i klassrum och mot kamrater har åtskilliga gånger diskuterats med skolpyskolog. Rektor har varit i klassen och pratat med J. och klassen om problemen. 94 har våldsamheterna i J:s beteende trappats upp i sådan omfattning att ett föräldrapar behöll sitt barn hemma eftersom "skolan inte tycktes kunna garantera barnens säkerhet". Skolans personal och hade redan då pratat om att undersöka möjligheterna att låta J. som en första akuta åtgärd byta miljö, dvs komma till andra kamrater i annan skola (elevvårdsprotokoll 21/9). Rektor kontaktade skolpsykologen, som kom överens med om ett omgående byte till en närbelägen skola, där man förberett mottagandet i en liten klass. Den första rapporten från den nya skolan tyder på att åtgärden varit positiv för J. hemställde att JO inte måtte vidta ytterligare åtgärder i ärendet. Av yttrandet framgick även att förvaltningschefen varit informerad i ärendet och att han till fullo instämde med rektorns yttrande. tog del av remissvaret och vidhöll därvid vad hon anfört i sin anmälan. Hon inkom även med visst skriftligt material, däribland en skrivelse från en psykolog vid barnhabiliteringen på i . Psykologen redogjorde inledningsvis för sina kontakter med J. och för hans diagnos. Hon anförde därefter följande. -92 träffade jag J:s klasslärare + speciallärare i årskurs 2 på Snöstorpsskolan, när familjen flyttat till . De menade då att J. hade gjort enorma framsteg och att han inordnat sig, om än med viss möda, i klassens rutiner och regler. De tyckte också då att J. var på god väg att prestera i nivå med sin goda begåvning. B.H. har aldrig själv kontaktat mig för råd och stöd angående J. Jag har följt hans skolgång via samtal med U.D. och via deltagande i elevvårdskonferenser 25/1, 10/5, 30/11 -93 samt 9/5, 6/6 och 21/9 -94. Vid elevvårdskonferenser VT -93 diskuterades bl a J:s stora igångsättnings- och koncentrationssvårigheter. Jag betonade att J. ändå arbetar mer än många andra barn eftersom det kostar honom mycket psykisk och fysisk energi att sitta på sin stol, hålla ordning på sin kropp, att lyssna, att försöka bortse från störande ljud och synintryck etc. B.H. ville då inte se hans svårigheter som ett handikapp, hon tyckte att han var lat. Det var således svårt att hos henne möta förståelse för J:s DAMP-diagnos. Lärarna önskade ge J. mer specialundervisning, eftersom de ansåg att han hade begåvningsmässiga förutsättningar. Jag tyckte att skoldagen var nog krävande och arbetsam som den var och förordade mer vuxenstöd i klassen för att hjälpa J. att komma igång och hålla fast vid sitt arbete. Läsåret -93/94 uttryckte J:s lärare att han hade svårigheter i klassrums- och inlärningssituationen enligt ovan, aldrig att han var aggressiv eller hade kamratproblem eller att han var ett orosmoment på rasterna. J. själv tyckte dock att han hade stora kamratproblem. -94 utvecklade J. psykosomatiska symtom som huvudvärk och magkatarr, med största sannolikhet beroende på de händelser i klassen som beskrivs av U.D. i hennes anmälan. Från habiliteringen framhölls vikten av att övergången till mellanstadiet planerades ordentligt och att man valde en klasslärare som var införstådd med DAMP-problematik. Vi önskade också mycket vuxenhjälp i klassrummet, helst i form av assistenttimmar. J. har diagnos DAMP med lindriga till måttliga symtom. Han är en känslig och välbegåvad pojke, medveten om sina svårigheter vad det gäller läsning, koncentration och social förmåga. Det är viktigt att särskilt värna om sådana barn, att ge dem struktur och stöd, vara tydlig och klar i uppfostran och undervisning och framför allt visa dem att deras svårigheter kan övervinnas. Jag anser att den behandling J. var utsatt för under årskurs 2 och HT årskurs 3 klart förvärrade hans symtom och problem i form av ökad oro, psykosomatiska symtom, större koncentrationssvårigheter, minskad självkänsla samt aggressivitet, vilket han inte tidigare uppvisat. Skolans fortsatta hanterande av situationen visade också brister bl a i underlåtenhet att på ett professionellt sätt bearbeta det som hänt, att ta J:s symtom på allvar och att man inte lyssnat tillräckligt till U.D. och försökt att med en positiv dialog komma tillrätta med problemen. J. var i dåligt psykiskt skick när han bytte skola och det kommer att ta avsevärd tid innan han kan se positivt på sig själv och sin skolgång. Mot bakgrund av vad som framkommit om att B.H. utdelat örfilar togs telefonkontakt med U.D., som därvid uppgav att hon erfarit att "örfilarna" hade utdelats , då eleverna gick Riksmarschen för Cancerfonden. Eftersom det på grund av vad som framkommit fanns anledning anta att B.H. gjort sig skyldig till misshandel, beslutade JO att inleda förundersökning angående sådant brott. B.H. delgavs misstanke om misshandel. Under förundersökningen berättade att då Riksmarschen pågått hörde hon tumult bakom sig. Hon vände sig om och fick se en elev knuffa en annan så att han föll på andra elever. Då hon fick se eleven knuffa den andre "brast det för henne" och hon gav eleven en örfil med den högra handens insida. Härefter kom en annan elev fram till B.H. och talade om att det inte var bara den förste eleven som knuffade, utan det var även han själv. B.H. frågade då vad hon skulle göra åt det, varpå elev nummer två sade att han också borde ha en örfil, vilket han också fick efter begäran. Med hänsyn till vad som framkom under förundersökningen beslutade JO att åtal skulle väckas mot B.H. för misshandel enligt 3 kap. 5 § enligt följande gärningsbeskrivning. Under en skolutflykt , som B.H. genomförde med den klass i årskurs tre vid i för vilken hon var klassföreståndare, tilldelade B.H. med öppen hand eleverna . var sitt slag i ansiktet. Slagen förorsakade smärta. B.H. har härigenom gjort sig skyldig till misshandel. dömdes B.H. av enligt gärningsbeskrivningen för misshandel, som inte bedömdes som ringa, till villkorlig dom och dagsböter. Domen vann laga kraft. U.D:s anmälan återremitterades härefter till barn- och ungdomsnämnden, som förelades att inkomma med en fullständig redogörelse för de stödåtgärder som hade vidtagits beträffande J. Samtliga handlingar i elevvårdsärendet skulle bifogas yttrandet. Mot bakgrund av att läraren i den rättsliga processen anfört att hon hade begärt hjälp hos skolledningen utan att erhålla sådan skulle i yttrandet också lämnas en redogörelse över vilka åtgärder skolledningen och skolförvaltningen vidtagit för att hjälpa och stötta B.H. i hennes undervisning. anförde följande (bilagorna här utelämnade). Vid besök på Snöstorpsskolan inför J:s överflyttning till skolan från och med konstaterades att J. hade läs- och skrivsvårigheter. Som första åtgärd inför skolstarten erbjöd den dåvarande skolledningen J. "sommarläsning". Detta genomfördes under ledning av speciallärare med relativt gott resultat. Vid höstterminens start fick J. specialundervisning fyra lektioner för sina lässvårigheter. J. var orolig och hade svårt att koncentrera sig. Enligt åtgärdsprogram (bilaga 1) sattes även specialundervisning i idrott in för att komma tillrätta med J:s motoriska problem. Specialundervisningen omfattade rörelseträning. Här bör framhållas skolledningens och personalens dokumenterade vilja till samförstånd med mamman beträffande planerade åtgärder. Åtgärdsprogrammet gjordes upp i samråd med mamman. En utredning av huruvida J. led av s k DAMP-besvär pågick . Utredningen var klar . I utredningen kom man fram till att J. hade lindriga till måttliga DAMP-besvär. Den långa utredningstiden berodde enligt habiliteringen vid på att "åsikter om hur J. fungerar gick isär från olika tillfrågade instanser. J:s oro ökade ytterligare även under de lektioner J. erhöll specialundervisning. Mamman begärde att specialundervisningen skulle avbrytas. Så skedde emellertid inte . Även på J:s fritidshem konstaterades att J. inte trivdes. Mamman begärde att J. skulle överflyttas till ett annat fritidshem. Så skedde , då J. erhöll plats på Högestens fritidshem. hölls en elevvårdskonferens (bilagorna 2 och 3). Vid denna beslöt man att sätta in extra stödundervisning utanför den schemalagda undervisningen. Omkring inleddes denna och genomfördes före skolstart. Stödundervisningen omfattade i huvudsak läxövningar. tjänstgjorde en på skolan placerad beredskapsarbetare i klassen c 10 lektioner för att ge stöd och hjälp åt J. Vid en elevvårdskonferens (bilaga 4) diskuterades bland annat J:s konstaterade DAMP-diagnos. Morgonträningen avbröts på mammans begäran, eftersom hon ansåg att J. blev utpekad. Man beslöt också att ansöka om assistenthjälp åt J. Det bör här nämnas att de enskilda rektorsområdena inte förfogar över medel för personliga assistenter, utan sådana får sökas hos en särskild enhet inom barn- och ungdomsförvaltningen, som handhar kommunens samlade resurs av personliga assistenter. Vid en elevvårdskonferens (bilaga 5) planerades uppläggningen av J:s skolgång inför nästa läsår. Härvid beslöts att J. under samtliga lektioner i matematik och svenska skulle gå i en liten klass bestående av mellanstadiebarn med behov av särskilt stöd. Undervisningen i specialidrott skulle fortsätta. inträffade den händelse då två barn erhöll var sin örfil. Efter denna händelse sjukskrev sig läraren helt och en ny lärare sattes in i klassen. En ny ansökan om personlig assistent från och med inlämnades (bilaga 6). J. följde under vissa lektioner undervisningen i den lilla klassen i enlighet med elevvårdskonferensens beslut . Så skedde fram till en elevvårdskonferens (bilaga 7) då insatsen avbröts med viss tveksamhet från skolledningens sida. Mamman ansåg emellertid att J. blev utpekad och upplevde att hon var missnöjd med att J. under vissa lektioner undervisades tillsammans med några barn ur årskurserna fem och sex. I omedelbar anslutning till denna konferens insattes i stället viss assistenthjälp och ytterligare undervisningsresurs i klassen. Ansökan om personlig assistent för J. avslogs. Vid elevvårdskonferens (bilaga 8) erhöll J. en veckotimme specialundervisning enskilt utöver den ordinarie specialundervisningen. diskuterades också J:s ökande problem med kamratrelationerna. Det beslöts också att skolläkare och skolsköterska skulle undersöka J. En ny ansökan om personlig assistent åt J. inför /95 inlämnades (bilaga 9). Denna avslogs emellertid. Med anledning av rektor pensionering tillsattes en vikarierande rektor vid . Den nye rektorn hade återkommande kontakter med mamman . Inför /95 ställde mamman krav på att vissa elever inte skulle gå i J:s klass och att en viss lärare skulle bli klassföreståndare. Dessa krav kunde delvis tillgodoses. Blivande mellanstadielärare fick information om J:s DAMP-besvär av skolhälsovården, psykolog från habiliteringen samt mamman. Problemen för J. i den nya klassen ökade. Detta gällde särskilt relationerna med kamraterna. De nya lärarna i klassen uttryckte oro för J:s situation. kontaktades skolpsykolog och hölls en elevvårdskonferens (bilaga 10). Det konstaterades att situationen blev mer och mer ohållbar. Skolpsykologen fick i uppdrag att undersöka förutsättningar för en överflyttning av J. till en annan skola. kom besked om lämplig skola med förutsättningar att ta hand om J. J. flyttade till denna skola . Åtgärden resulterade i att J:s skolsituation förbättrades. efter den händelse då örfilarna utdelades vilket alltså skedde fick förvaltningsledningen kännedom om det inträffade. Med anledning av det inträffade deltog barn- och ungdomschefen och personalansvarig därefter i möten med föräldrarna i klassen, personal, personalföreträdare och representanter för Hem och vid skolan. Skilda uppfattningar redovisades om anledningen till och lämpliga åtgärder som följd av det inträffade. För att tillgodose önskemål från vissa föräldrar samt möjliggöra en successiv återgång i tjänst för B.H. efter sjukskrivningstiden insattes vissa centrala medel för att skapa en för henne särskilt avpassad tjänst som lärare vid . Denna tjänst har B.H. innehaft till och med . Hon bifogade bl.a. en skriftlig uppgift från specialläraren angående "sommarläsningen". I denna sades att sommarläsningen inte var en insats från skolledningen utan en överenskommelse mellan U.D. fick ingen lön från skolan. I beslut anförde stf JO följande. Handlingarna i ärendet utvisar att U.D:s son är ett barn som har särskilda behov. I 4 kap. 1 § andra stycket skollagen (1985:1100) föreskrivs att särskilt stöd skall ges till elever som har svårigheter i skolarbetet. I 5 kap. grundskoleförordningen (1988:655), som var tillämplig vid den aktuella tiden, fanns angivet särskilda stödinsatser för elever i . Extra tid för vissa ämnen, stödundervisning och specialundervisning i särskild undervisningsgrupp är exempel på åtgärder som kunde vidtas. har anfört att J. han var elev på skolan () erhöll specialundervisning i läsning och i idrott, stödundervisning i form av hjälp med läxläsning , samt varit placerad i "liten klass" i ämnena svenska och matematik under större delen av . Vidare tjänstgjorde en beredskapsarbetare tio lektioner i J:s klass som stöd för J. och för läraren och sattes viss assistenthjälp och undervisningsresurs in i klassen. Vissa insatser har avbrutits på U.D:s begäran. Huruvida vidtagna insatser varit tillräckliga eller om andra åtgärder borde ha vidtagits är sådana frågor som normalt sett mindre väl lämpar sig för ett ställningstagande av JO. Jag anser trots detta att omständigheterna i detta fall framstår som sådana att det starkt kan ifrågasättas om vidtagna stödåtgärder varit tillräckliga. Nämnden har själv uppgivit att situationen blev mer och mer ohållbar. har obestritt anfört att J:s skolgång i Snöstorpsskolan fick ett hastigt slut genom att rektorn beslutade att J. inte fick vara med i klassrummet. Först kunde J. börja på den nya skolan. Den sammantagna bilden måste bli att skolan inte förmått fullgöra sin uppgift att ta om hand J. på det sätt som skolförfattningarna förutsätter. J. har fått undervisning i "liten klass". Enligt 5 kap. 15 § grundskoleförordningen (1988:655), vilken som ovan nämnts var tillämplig vid den ifrågavarande tiden, skulle styrelsen efter samråd med eleven och elevens vårdnadshavare besluta i fråga om elevens uttagning till särskild undervisningsgrupp. Ett beslut att en elev skulle undervisas i särskild undervisningsgrupp fick överklagas hos (7 kap. 1 § grundskoleförordningen). Motsvarande bestämmelser återfinns i 5 kap. 15 § och 8 kap. 1 § i nu gällande grundskoleförordning (1994:1194). Rätten att fatta beslut av detta slag kan med stöd av 6 kap. 33 § kommunallagen (1991:900) delegeras till bl.a. en anställd inom kommunen, t.ex. rektor. Beslutet att placera J. i "liten klass" har enligt vad som framgår av nämndens yttrande fattats vid en elevvårdskonferens. I ett protokoll från en elevvårdskonferens sägs följande. "Beslut: ... Placeras ev tillsammans med åk 4 elever i lilla klassen lå 93-94 ...". En elevvårdskonferens kan inte ens genom delegation göras behörig att fatta sådana beslut. Enligt 6 kap. 33 § kommunallagen gäller nämligen att delegation får ske, förutom till nämndutskott, endast till en ledamot eller ersättare eller till en anställd hos kommunen.