frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — För att inte provocera genom att själv utföra åtgärderna överlät den kvinnliga tulltjänstemannen detta till en manlig, erfaren kollega helt i enlighet med tullkammarens rekommendationer. Förutsättning för kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning är "anledning anta". Enligt tullkammarens mening har tulltjänstemannen efter det selektiva urvalet gjort en förnyad prövning och då kommit fram till en starkare "misstanke". Tullkammaren har därför ingen erinran mot tulltjänstemannens bedömning. Tullkammaren kan inte se att tulltjänstemannen förfarit felaktigt i samband med urvalet, sättet att ställa frågor och den påföljande kontrollen. Tulltjänstemannen medger att hon på L:s begäran vägrat lämna ut sitt ovanliga namn på grund av att hon upplevde kontrollsituationen som otrevlig. För att uppfylla L:s begäran har tulltjänstemannen hänvisat till och lämnat ut namnet på överordnad. Utredningen har inte visat att situationen skulle varit så hotfull att det kunde försvaras att endast lämna namnet på förmannen. Tullkammaren anser därför att tjänstemannen handlat felaktigt på denna punkt. Tullkammaren har i olika sammanhang påpekat för de anställda skyldigheten att uppge sitt namn då detta efterfrågas. Tull-kammaren har påtalat det felaktiga i agerandet för den berörda tjänstemannen. har kommenterat remissvaret och bl.a. tillbakavisat tullkammarens påstående att han inte ville samarbeta vid kontrollen och att han skulle ha vägrat att svara på tulltjänstemannens frågor. Han vidhåller att hunden inte markerat när han passerade densamma och att han utsatts för integritetsnära frågor, bagagekontroll, kroppsvisitation samt kroppsbesiktning på enbart intuitiva grunder. Uttagandet av honom för kontroll var inte baserat på någon misstanke, utan möjligtvis på grund av hans klädsel eller utseende i övrigt eller så har fråga varit om ett rent slumpmässigt urval. I proposition 1994/95:34 "Den svenska tullagstiftningen vid ett EU-medlemskap" har regeringen uttalat följande av intresse i förevarande ärende (s. 111112 och 166). Den fria rörligheten inom EU bygger bl.a. på principen att det inte skall förekomma någon varukontroll vid inre gränser. Denna princip är dock inte undantagslös och innebär inte utan vidare att all kontroll vid inre gränser försvinner. Sålunda finns i , artikel 36, regler som innebär att EU-länder mellan sig kan upprättahålla in- och utförselrestriktioner som motiveras bl.a. av hänsyn till skyddet för allmän ordning och säkerhet, liv och hälsa, nationella konstskatter m.m. Därav följer att förbudens efterlevnad också får kontrolleras, låt vara att det inte klart framgår av fördragstexten vilka slag av kontroller som därvid kan anses godtagbara. Ett nytt kontrollsystem vid inre gräns kan inte vara på plats till . I avvaktan på ett nytt kontrollsystem bör givetvis tillses att nuvarande kontrollmöjligheter inte försämras. Tullens nuvarande kontrollbefogenheter bör därför behållas i den utsträckning de inte strider mot . I det anförda ligger bl.a. att lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (VSL) tills vidare bör fortsätta att gälla också i fråga om den inre gränsen. Den kan därmed tillämpas i fråga om narkotika, vapen och andra varor beträffande vilka bör behålla in- eller utförselrestriktioner också som EU-medlem. Också reglerna i den nuvarande tullagen om kontroll utan åberopande av brottsmisstanke, dvs. "stickprovskontroll", bör behållas tills vidare. De bör visserligen inte tillämpas så att objekten uttas slumpmässigt, något som inte torde vara tillåtet mellan EU-länder. Däremot ger reglerna i tullagen stöd för sådan selektiv kontroll som inte grundar sig på brottsmisstanke. Den nya tullagen skall träda i kraft då den nuvarande tullagen (1987:1065) (TL) skall upphöra att gälla. Övergångsbestämmelserna innebär vidare att tullen behåller befogenheten vid inre gräns att utföra kontroller utan åberopande av misstanke, s.k. "stickprovskontroll". Befogenheten gäller i fråga om kontroll av de in- och utförselförbud som anges i bestämmelsen, . För dessa varor behålls också anmälnings- och uppgiftsskyldigheten enligt TL (5 och 41 §§). Det innebär att VSL, vars tillämpning förutsätter att en vara förs in eller ut utan att tillkännages för vederbörlig myndighet (1§), blir tillämplig såvitt avser dessa varor vid olaga införsel från eller utförsel till ett annat EU-land. Som tullkammaren angett i sitt remissvar så gäller enligt övergångsbestämmelserna till den nya tullagen (1994:1550) fortfarande bestämmelserna om anmälnings- och uppgiftsskyldighet enligt den upphävda tullagen (1987:1065) samt 63 §, 64 § (till den del den avser skyldighet att stanna på tullmyndighets anmaning) och 65 § samma lag för vissa angivna varor, t.ex. narkotika, dopningsmedel, vapen, spritdrycker m.m. som förs in i landet från eller förs ut ur landet till ett land som är medlem i Europeiska unionen. 63 § tullagen (1987:1065) ger tullmyndigheten rätt att undersöka bl.a. transportmedel och handresgods, såsom resväskor och portföljer, handväskor och liknande som medförs av resande. Beträffande tulltjänstemäns rätt att undersöka vad resande bär i eller innanför kläder hänvisas i paragrafen till vad som föreskrivs i 19 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, där det i första meningen stadgas följande. Om det finns anledning att anta att någon, som anträffas vid en gräns- eller kustort eller ankommer till en plats, med förbindelse till utlandet, har på sig gods som enligt denna lag är underkastat beslag, får tulltjänstemän eller tjänstemän vid för att söka efter sådant gods hos honom utföra kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning samt ta urinprov. JO har tidigare i ett beslut (se JO:s ämbetsberättelse 1987/88 s. 242 f.) behandlat frågan om vilken grad av misstanke som behövs för att kroppsvisitation skall få utföras. JO uttalade därvid att en tulltjänstemans subjektiva bedömning att en resande i samband med tullkontroll "ser nervös ut" utgör tillräcklig grund för att verkställa en kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Han framhöll vidare att behovs- och proportionalitetsprinciper gäller vid tullkontroll, dvs. minsta möjliga tvångsingripande skall göras och ingripandet skall till art och varaktighet stå i rimlig proportion till det mål som myndigheterna avser att uppnå. Det bör krävas en starkare misstanke om brott när ingripandet tar formen av en ytlig kroppsbesiktning än när det gäller en kroppsvisitation där man ber den enskilde personen att tömma sina fickor. Av 64 § gamla tullagen framgår vidare att en resande är skyldig att stanna på tullmyndighets anmaning och att sådan anmaning får ges när det finns anledning anta att anmälningsskyldighet föreligger enligt lagen. Enligt 65 § samma lag skall en resande på tulltjänstemans begäran lämna de uppgifter och förete de handlingar som behövs för tullkontrollen. I förevarande fall har det i anmälan riktats kritik mot tulltjänstemännens agerande i samband med en kontroll av en resande vid passage av EU:s inre gräns. har bl.a. ifrågasatt den lagliga grunden för tullkontrollen, tullens urvalsmetoder och att någon grund för misstanke om smuggling vilket är en förutsättning för kroppsbesiktning skulle ha förelegat. Från tullens sida har man uppgett att den primära anledningen till att D.L. uttagits för kontroll varit att en tulltjänsteman uppfattat att en av tullens narkotikahundar reagerat när D.L. passerade och att han, enligt tjänstemannens bedömning, såg intressant och misstänkt ut. Den aktuella tullkontrollen av D.L. grundar sig enligt tullens uppgifter således på en kombination av den aktuella tulltjänstemannens intuition och uppfattning om att en narkotikahund reagerat. Jag har ingen anledning att ifrågasätta eller betvivla dessa uppgifter. Utredningen ger inte heller stöd för en annan ståndpunkt. Då inte annat framkommit än att fråga varit om en kontroll som baserat sig på ett selektivt urval av viss resande och således inte om något slumpmässigt urval finner jag inte att ifrågavarande tullkontroll skulle kunna anses ha företagits i strid mot gällande regler. Anledningen till den fördjupade kontrollen av D.L. i form av kroppsbesiktning har, enligt tullens uppgift, varit att han vägrat svara på frågor och att samarbeta i samband med de inledande kontrollåtgärderna, vilket medfört att den aktuella tulltjänstemannen ytterligare stärkts i sina misstankar mot honom. har å sin sida tillbakavisat tullens påståenden om att han inte samarbetat och vägrat att besvara frågor. Uppgift står således mot uppgift beträffande vad som förevarit vid den aktuella kontrollen. Ytterligare utredning från min sida i denna fråga torde inte kunna bringa klarhet i saken. För att ytlig kroppsbesiktning av en resande skall få genomföras krävs enligt ovan redovisade regler en viss form av misstanke om smuggling, men denna misstanke behöver inte vara särskilt stark eller välgrundad. Det kan, som framhållits i tidigare nämnt JO-beslut, till och med räcka att en tulltjänsteman subjektivt uppfattar att en person "ser nervös ut". Med hänsyn till de ytterligare misstankar om smuggling som uppstod mot D.L. i samband med den inledande kontrollen av honom har det, enligt min mening, funnits tillräcklig grund för att företa en närmare kontroll av honom i form av kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Vad som framkommit ger inte heller stöd för att tulltjänstemännen skulle ha brutit mot ovan nämnda regler eller åsidosatt gällande föreskrifter vid sin närmare kontroll av D.L. Att en sådan närmare kontroll som ytlig kroppsbesiktning lätt kan upplevas som kränkande av den enskilde är visserligen beklagligt men utgör inte i sig grund för kritik mot de tjänstemän som utfört kontrollen. I detta sammanhang vill jag också framhålla att kroppsvisitation och i än högre grad ytlig kroppsbesiktning måste betraktas som allvarliga ingrepp i den personliga integriteten, och användningen av dessa tvångsmedel bör därför ske med omdöme och återhållsamhet. Socialtjänstlagen (SoL) Fråga om bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen kan beviljas en sjuttonårig flicka mot vårdnadshavarens vilja klagade till JO på hur 10 i handlagt ett ärende rörande hennes 17-åriga dotter . I ärendet uppkom fråga bl.a. om vilja ägt utge visst bistånd till N. för uppehälle och babyutrustning. Efter företagen utredning anförde JO Lavin i beslut bl.a. följande. Enligt 6 § SoL har den enskilde rätt till bistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Genom biståndet skall den enskilde tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Underåriga kan, oavsett sin ålder, vara berättigade till bistånd enligt 6 § SoL. Vanligtvis tillgodoses underårigas behov på så sätt att föräldrarna svarar för underhållet (se 7 kap. 1 § FB). I förevarande fall har sociala distriktsnämnden utgett bistånd åt N. i form av ekonomisk hjälp till uppehälle och babyutrustning. Nämnden har därvid ansett att N:s behov inte kunnat tillgodoses på annat sätt, t.ex. genom moderns försorg. N., som vid det aktuella tillfället var , har enligt 56 § SoL haft rätt att själv föra sin talan i biståndsärendet. Detta har inneburit att frågan om N:s rätt till bistånd skulle ha prövats i sak oavsett om modern lämnat något medgivande till hjälpens utgivande eller inte. I fallet har framkommit att modern skulle ha motsatt sig att bistånd beviljades N. En sådan viljeyttring kan, beroende på vilken form av bistånd det är fråga om, få en viss betydelse för biståndsregelns tillämpning. Regeringsrätten har i rättsfallet RÅ 83 2:18 uttalat att socialnämnd inte utan lagstöd i strid mot FB:s grundläggande bestämmelser om vårdnaden av ett barn kan bevilja ett barn bistånd i form av familjehem när vårdnadshavaren motsätter sig sådant bistånd samt att en familjehemsplacering i sådant fall lagligen kan åstadkommas endast med tillämpning av LVU. Enligt min mening kan man av detta fall inte dra några säkra slutsatser om vad som kan anses gälla för annan form av bistånd än familjehemsplacering. Jfr dock SOU 1987:7 s.128 och Clevesköld m.fl., Handläggning inom , 2 u. 1994, s. 170 samt RÅ 83 2:14 (avseende socialhjälp enligt 13 § lagen [1956:2] om socialhjälp). Bistånd till en underårig i form av ren ekonomisk hjälp behöver inte såsom en familjehemsplacering innebära sådana inskränkningar i en vårdnadshavares bestämmanderätt över barnet enligt FB att dennes vilja skall tillmätas avgörande betydelse för den underåriges rätt till bistånd. Jag har exempelvis svårt att tänka mig att en socialnämnd med hänvisning till enbart vårdnadshavarens negativa inställning skulle ha rätt att undandra sig att enligt 6 § SoL bistå en underårig i en akut nödsituation. Jag har därför inte något att anmärka på att sociala distriktsnämnden i fallet lämnade N. bistånd till uppehälle och babyutrustning. Jag har tagit reda på att frågan om betydelsen av vårdnadshavarens samtycke för underårigs rätt till bistånd är föremål för överväganden inom ramen för dess arbete med ett förslag till ny socialtjänstlag m.m. Mot den bakgrunden är någon ytterligare åtgärd från min sida inte påkallad. Frågor om socialnämnds skyldighet att meddela beslut i ett biståndsärende och vilka krav som i förekommande fall bör ställas på utformningen av beslutet (Dnr 449-1995) I ett brev till JO klagade . på Ronna kommundelsförvaltning i kommun. Hon anförde därvid bl.a. att hon inte beviljats bistånd för bussresor . Anmälan remitterades till Ronna kommundelsförvaltning i kommun. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. JO Lavin anförde i beslut bl.a följande. I samband med ett telefonsamtal från M.K. beviljade förvaltningen henne bistånd för uppehälle. Vid samma tillfälle hemställde hon om hjälp med att köpa ett s.k. förköpshäfte för bussresor. Av journalanteckningar framgår att M.K. fick beskedet att hon skulle återkomma om förköpshäftet. Vid ett besök väckte M.K. på nytt frågan om "pengar till bussremsa". fick hon beskedet att det inte gick att bevilja sådan bussbiljett genom s.k. rekvisition. Hon uppmanades att försöka klara sig fram . När socialförvaltningen prövar frågor rörande bistånd är det naturligtvis angeläget med en så obyråkratisk och enkel handläggning som möjligt. Detta får dock inte ha till följd att de grundläggande reglerna för ärendehandläggningen vid socialnämnd sätts ur spel. Det är således självklart att en uttrycklig begäran om bistånd från en enskild skall resultera i ett beslut. I och för sig kan det uppstå situationer då en enskild i stället för ett formellt beslut kan få ett besked under hand. Är det inte helt klart att den enskilde endast önskar upplysningar skall hans begäran dock uppfattas som en framställan om bistånd och således avgöras genom ett beslut (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1987/88 s. 151 f.). I förevarande fall råder inte någon tvekan om att M.K:s förfrågan om möjligheten att erhålla bussbiljett borde ha uppfattats som en begäran om bistånd. Något beslut som hon kunnat överklaga synes dock inte ha meddelats. Förvaltningen kan inte undgå kritik för denna underlåtenhet. Vad gäller M.K:s förnyade hemställan om hjälp att inköpa bussbiljetter har förvaltningen lämnat ett svar som kan uppfattas som ett beslut innebärande ett avslag på hennes begäran med tillhörande motivering. Högst sannolikt är att förvaltningsdomstolarna skulle acceptera svaret som ett överklagbart beslut (jfr Förvaltningsrättslig tidskrift 1995 s. 143). Av denna anledning borde förvaltningen inte ha dokumenterat beslutet enbart i sina journalanteckningar utan ha formulerat ett självständigt beslut med M.K. Som det nu blivit, har förvaltningen kommit att meddela ett otydligt beslut utan någon hållbar motivering, men framför allt har förvaltningen inte lämnat någon fullföljdshänvisning enligt 21 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223). Förvaltningen kan inte heller undgå kritik för sin underlåtenhet att meddela ett fullständigt och korrekt beslut i nu berört avseende. skyldighet att verkställa en dom angående bistånd enligt 6 § SoL (Dnr 3157-1995) I en anmälan till JO klagade . på att i vägrat att rätta sig efter en dom som Länsrätten i meddelat . I domen hade länsrätten förklarat . berättigad till bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, för fortsatt vistelse på K:s behandlingshem. Av handlingarna framgick bl.a. följande. placerades enligt LVU i familjehem . Placering på K:s behandlingshem skedde . Placeringen övergick till en frivillig placering enligt 6 § SoL. Målsättning med placeringen var bl.a. att V.J. efter behandling på hemmet skulle kunna skrivas ut . Vid socialförvaltningens besök vid behandlingshemmet förklarade . att hon inte klarade av ett eget boende och att hon ville stanna kvar på behandlingshemmet ytterligare . sade stadsdelsförvaltningen upp platsen. I sin utredning fann stadsdelsförvaltningen att V.J. inte längre var i behov av vård med fortsatt placering vid K. och föreslog att hon i stället skulle vända sig till i . Vidare uppgavs att platsen vid behandlingshemmet var uppsagd . fattade beslut i enlighet med förvaltningens förslag. Efter det att V.J. överklagat beslutet uttalade länsrätten i sin dom följande. Utredningen i målet visar att V.J. haft ett påtagligt behov av behandling. har efter det att LVU-vården upphörde beviljat henne fortsatt vård med stöd av 6 § socialtjänstlagen. Nämnden har med hänvisning till H.:s uttalande att behandlingshemmet inte har ytterligare vård att erbjuda V.J. beslutat att vården skall upphöra, dock med förbehåll att hon erhåller stöd i sitt fortsatta boende. Hon anses sålunda inte heller av nämnden kapabel att på egen hand ta ansvar för sitt boende och fortsatta liv. Enligt länsrättens mening har V.J:s behov av vård ännu inte tillgodosetts. Med hänsyn härtill och då det i målet inte har påståtts att behandlingskostnaden i sig skulle vara oskälig skall överklagandet bifallas. I ett brev översände stadsdelsförvaltningen ett förslag på ny behandlingsplan till V.J. Denna innebar en fortsatt placering på K:s behandlingshem till och ett eftervårdsavtal med behandlingshemmet till och med omfattande dagliga telefonkontakter samt besök vid behandlingshemmet . uppgav vidare att man hade för avsikt att besöka behandlingshemmet . I telefonsamtal med en handläggare vid JO:s expedition uppgav advokaten . sökt hennes biträde och anförde följande. vägrar att betala kostnaderna för V.J:s vistelse på K.. Förvaltningen hänvisar till att platsen sagts upp per och att ett nytt avtal måste träffas därefter. Förvaltningen är inte villig att betala det pris för vistelsen som man tidigare gjort, , utan vill istället träffa ett nytt avtal med en dygnskostnad på . Det hela har lett till att V.J:s vistelse "hänger i luften". Hon har emellertid fått stanna på behandlingshemmet trots att stadsdelsförvaltningen inte har betalat något för tiden efter . En fortsatt vistelse är i längden inte möjlig utan betalning. Anmälan remitterades till yttrande över i första hand de uppgifter som lämnats vid telefonsamtalet med advokaten . anförde bl.a. följande. Fortsatt handläggning av ärendet Med anledning av länsrättens dom hade stadsdelsförvaltningen i två huvuduppgifter. Den ena var att tillsammans med V.J. och personalen på komma överens om en ny behandlingsplan, den andra var att sluta ett nytt avtal med K:s behandlingshem. Ett nytt avtalsförslag togs fram av . Detta avtalsförslag var förändrat jämfört med det ursprungliga avtalet som var uppsagt. Det nya förslaget var baserat på de ändrade förutsättningar som den fortsatta vistelsen på K:s behandlingshem skulle innebära för V.J. Här kan hänvisas dels till de uppgifter som föreståndaren för behandlingshemmet, H. lämnade till handläggande socialsekreteraren om att man inte kom längre i behandlingen av V.J. Avtalsförslaget förkastades av behandlingshemmet, som menade att det tidigare gällande avtalet fortfarande gällde. Förslag till ny behandlingsplan har därefter diskuterats vid besök på K:s behandlingshem av handläggande socialsekreterare och enhetschef från . En behandlingsplan finns nu uppgjord mellan V.J. och handläggande socialsekreterare och behandlingshemmet. En utslussning till eget boende har redan påbörjats. har erhållit lägenhet och hon vistas där . i har beviljat V.J. socialbidrag till hyreskostnaden. i har uppfattningen att V.J. i den uppkomna situationen använts på ett ofördelaktigt sätt av personal på behandlingshemmet. Vi menar att man måste skilja mellan en behandlingsplan, som är ett dokument utifrån överenskommelser mellan i det här fallet V.J. och handläggande socialsekreterare samt behandlingshemmet, och ett avtal om bland annat prissättning utifrån vårdinnehåll m.m., det senare ett dokument enbart utifrån överenskommelse mellan stadsdelsnämnd och behandlingshem. I den uppkomna situationen verkar det som om V.J. av personalen har delgetts allt i ärendet, vilket är beklagligt. Uppfattningen att V.J. hänger i luften avvisas från i . I avvaktan på att en överenskommelse skulle kunna ske med ett avtal som följd, betalar i enlighet med det förslag till avtal som presenterats K:s behandlingshem. K:s å sin sida har inte varit villigt att diskutera, utan enbart hävdat att det gamla avtalet skulle gälla. Det är beklagligt att V.J. har kommit att stå mitt emellan och känt sig utelämnad. i anser dock att vi i kontakterna med V.J., dels försökt att hålla henne utanför tvisten, dels lyssnat på henne och försökt tillmötesgå henne utifrån den dom som länsrätten meddelade. finns en behandlingsplan, som V.J. accepterar och hon har påbörjat utslussningen till ett eget boende. bifogade en behandlingsplan av , samt en av i upprättad tillsynsrapport enligt 69 § SoL över verksamheten vid behandlingshemmet (båda här utelämnade). yttrade sig över nämndens remissvar. Även föreståndaren för K:s behandlingshem kommenterade remissyttrandet och anförde därvid bl.a. följande. Hon tycker att det är upprörande och ytterst beklagligt att stadsdelsförvaltningen agerat som den gjort mot V.J. Vid stadsdelsförvaltningens besök hävdade handläggaren att V.J. hade varit på behandlingshemmet så länge att hon måste vara färdigbehandlad. Handläggaren förklarade också att kommunen inte hade råd att ha henne där längre. Hon försvann därefter i vredesmod då V.J. talade om för henne att hon avsåg att vända sig till massmedia. sades platsen upp av stadsdelsförvaltningen. Inte förrän kom handläggaren och hennes chef på besök, och det var då första gången man lyssnade på V.J. Om man gjort detta tidigare, hade V.J. undgått allt obehag. JO Lavin anförde i beslut följande. Jag vill inledningsvis klargöra att jag inte uttalar mig i frågan om det var rätt av stadsdelsförvaltningen att avslå V.J:s begäran om bistånd till fortsatt placering på K:s behandlingshem. Denna fråga har i fallet hänskjutits till domstols prövning och är för övrigt av den art att den inte lämpar sig för bedömning av JO. Vidare gäller att JO inte kan upphäva eller ändra ett beslut av myndighet eller ålägga en myndighet att besluta på visst sätt. När det gäller stadsdelsförvaltningens förhållande till länsrättens dom vill jag uttala följande. Länsrätten har i sitt domslut bifallit V.J:s överklagande och förklarat denna berättigad till bistånd enligt 6 § SoL för fortsatt vistelse på K:s behandlingshem. Biståndsdomar, varigenom enskilds överklagande bifalls, anses numera skola formuleras som ett åläggande för socialnämnden att utge förmånen i fråga (se NJA 1993 s. 99 samt härtill 199394 s. 563566 och Förvaltningsrättslig tidskrift 1995 s. Även om länsrätten i fallet har gett domen närmast en fastställelsekaraktär kan det inte ha rått något tvivel om att stadsdelsförvaltningen med anledning av domen varit skyldig att låta V.J. även fortsättningsvis vistas på . Av handlingarna i ärendet framgår att stadsdelsförvaltningen ansåg att den inte hade något giltigt avtal med behandlingshemmet efter och därför ansåg sig fri att sluta ett nytt avtal med nya villkor därefter. Den avtalsrättsliga situationen vill jag inte anlägga några synpunkter på.