frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Det har därvid ankommit på länsrätten att avgöra hur det målet skulle handläggas. Fråga om patients rätt att fritt disponera egna medel på patientkonto (Dnr 723-1995) I en anmälan till JO anförde P.H. att han av kuratorn på nekades förfoga över pengar han hade insatta på sjukhusets patientkonto. Efter utredning uttalade JO i beslut följande. Den som är intagen för rättspsykiatrisk vård är inte på grund härav betagen sin rätt att själv förfoga över sina tillgångar. För den som är myndig men som på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållanden behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person och som är ur stånd att vårda sig eller sin egendom kan enligt bestämmelserna i 11 kap. 7 § förvaltare förordnas. I sådant fall har förvaltaren vidsträckta befogenheter att sköta personens ekonomi. Det har i detta ärende inte gjorts gällande att P.H. inte själv ägde förfoga över sina tillgångar. Inskränkningar i rätten att själv förfoga över sina tillgångar kan emellertid även göras av bl.a. ordningsskäl. I 21 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård jämförd med 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård framgår att patient som är intagen på en rättspsykiatrisk sjukvårdsinrättning utöver narkotika och liknande heller inte får inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på avdelningen. Det kan vara vanskligt att dra för långtgående slutsatser av lagrummet. Jämförelse kan emellertid göras med motsvarande regelsystem för den som är intagen inom kriminalvården. Av 24 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt framgår att rätten för intagen att inneha penningmedel regleras i särskild ordning. Skälen att inskränka rätten att inneha pengar är bl.a. att förhindra narkotikaaffärer och spel om pengar mellan de intagna. Frånvaron av uttrycklig reglering vad gäller den psykiatriska tvångslagstiftningen kan visserligen tolkas så att lagstiftaren, som inte berört saken i förarbetena, ej avsett att inskränka patienternas rätt att fritt förfoga över penningmedel på sjukhuset. Å andra sidan är det ovedersägligt att de skäl som föranlett lagstiftningen på kriminalvårdssidan med samma kraft gör sig gällande även inom den rättspsykiatriska vården. Det får anses uppenbart att i kontanter bland patienterna kan menligt påverka både vården och ordningen på vårdinrättningen. Mot den bakgrunden framstår det rimligt att tolka begreppet annan egendom så att det även innefattar pengar. Jag anser därför inte att det kan riktas någon kritik mot kuratorn för att hon nekade P.H. att få ut summan kontant utan i stället försökte få P.H. att föra över pengarna till ett bankkonto. Däremot borde hon ha kontaktat chefsöverläkaren i saken. fick merparten av beloppet överfört i enlighet med sina önskemål och då prövat handläggningen, föranleder inte anmälan något vidare uttalande eller annan åtgärd från min sida än att jag för kännedom överlämnar en kopia av beslutet till den parlamentariska kommitté regeringen tillsatt för att utvärdera den psykiatriska tvångslagstiftningen. Fråga huruvida vissa åtgärder som vidtagits av sjukvårdspersonal utgjort otillåten telefonavlyssning samt censurering av en patients post (Dnr 1090-1995) I ett brev till JO gjorde S.W. gällande att personalen på dels censurerade viss post som hon adresserade till en person som hon av åklagaren hade ålagts förbud att ta kontakt med, dels avlyssnade de telefonsamtal hon ringde. Hon anförde att avlyssnandet av telefonsamtalen hängde samman med att man ville kontrollera att hon inte ringde till den person hon inte fick kontakta. Anmälan remitterades till styrelsen för sjukhusgruppen i för utredning och yttrande. I remissvar anfördes följande. Rubr pat har vårdats på Säters sjukhus vid sex tillfällen sedan 91 06 11. Senast intagen 93 05 15 för vård enl LRV. Det rör sig om en 44-årig kvinna född i och uppvuxen i första hand i . Har haft missbruksproblem och allvarliga psykiska problem sedan fostermodern dog, då pat var . intagen på barn- och ungdomspsyk klin i . Under vuxen ålder vårdad antingen frivilligt eller under tvång, bl a på psyk klin i , Mellringeklinikerna, Furunäsets sjukhus i , i och som ovan beskrivits Säters sjukhus. Under tidiga år drabbades pat av depressioner. har pat utvecklat en paranoid psykos. Vid rättspsykiatrisk undersökning blev hon bedömd ha en paranoid schizofreni. Pats paranoida symtom har framför allt riktats mot en person, avdelningsföreståndare i , målsäganden. Har vid två skilda tillfällen mot 92 06 14 utanför målsägandens bostad i hotat denna till livet genom att medföra en yxa, uttalat att hon skulle göra slut på målsäganden med sitt vapen (yxan) resp senare förklara att "nu är det kört" och "jag kommer tillbaka". Pats sjukdomstillstånd har varit ganska behandlingsresistent. Behandling med neuroleptika har inte kunnat ta bort pats symtom. Det finns ett ganska uttalat paranoidt system, då pat upplever att hon styrs av andar och spioner som är utsända av målsäganden. Har ofta förgiftningsidéer om att personal skall döda henne, eftersom vi är styrda av målsäganden. Har i flera brev hotat målsäganden. det som en utväg att hjälpa målsäganden genom att döda henne, så hon kan uppgå i sin gudomliga gestalt. Kan inte se att hon på något vis skadar målsäganden genom att ta livet av henne, utan målsäganden kommer att byta gestalt. Har varit mycket klar och precis i samtalen, men det är inte gott att rubba pats vanföreställningar. har beslutat om fortsatt besöksförbud för pat. Senast förlängt i perioden 94 . Besöksförbudet innebär förbud mot att besöka eller på annat sätt ta kontakt med eller följa efter målsäganden. Enl åklagarmyndigheten är det risk för att pat kommer att begå brott, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera målsäganden. Överläkare beslutar 93 10 14, efter att pat hade brutit mot besöksförbudet, att försända försändelser till målsäganden skulle stoppas. Undertecknad tillträdde som chefsöverläkare vid regionvårdsenheten på Säters sjukhus 94 05 01. Beslutade att ovanstående arrangemang skulle fortgå. 95 02 22 berättade pat för personal att hon hade tagit reda på målsägandens telefonnummer till arbetet. Ville ringa på ojämnt datum för att framföra budskap av liknande karaktär som beskrivits ovan. Vidare framkommer det något paradoxalt att när telefonhytten lämnades olåst kom pat till personalen och påtalade detta, då hon annars i motsatt fall ville kontakta målsäganden. Bedömning och övervägande: De av oss beslutade rutinerna skall ses som ett sätt att skydda både pat och målsäganden. Då pats vårdtid av allt att döma kommer att bli långvarig får man se till att det finns så humana ramar kring pat som möjligt. Det får poängteras att dessa åtgärder ej är beslutade med stöd i LRV utan är ett upprätthållande av besöksförbud fattat av åklagarmyndigheten. Det får vidare poängteras att det förekommer varken brev- eller telefoncensur på kliniken. får fritt ringa beställda telefonsamtal, får fritt sända brev frånsett till målsäganden. Pats primära reservation är dock "varför har undanhållit sanningen att personalen lyssnar på mina samtal under kontorstid?" Jag får här göra ett förtydligande. Telefonrestriktioner förekommer enbart under kontorstid, d v s målsägandens arbetstid. har fått telefonnumret till målsägandens arbete. Hemtelefonnumret är hemligt. Personal avlyssnar inte samtalen. Vi har självklart inget intresse av innehållet i samtalen. får under icke kontorstid fritt ringa samtal. Under kontorstid kan pat antingen ringa telefonsamtal från expeditionen, då personal är närvarande för att säkerställa att hon ej ringer till målsäganden. Kan vidare ta emot telefonsamtal i telefonhytt. Personal är där närvarande utanför dörren för att även där säkerställa att pat ej kontaktar målsäganden för att framföra nya hot. beskriver att hon uppfattar att samtalen avlyssnas. Jag får kraftigt bestrida att så är fallet. Personalen försöker enbart se till att det av åklagarmyndighet beslutade besöksförbudet inte överträds. Att pat å andra sidan kan få uppfattningen att samtal avlyssnas kan jag dock ha en viss förståelse för. Av utredningen framgick vidare att det för S.W:s anmälan förelåg ett beslut av allmän åklagare om besöksförbud för S.W. omfattande tiden den 3 augusti 1994den . I beslut anförde JO Lavin följande. I regeringsformen (RF) 2 kap. 6 § stadgas att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och mot bl.a. hemlig avlyssning av telefonsamtal. Av RF 2 kap. 12 § följer att de fri- och rättigheter som avses i bl. 6 § får begränsas genom lag. Sådana begränsningar har införts i bl.a. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk tvångsvård (LRV). Enligt LPT 22 § får försändelser till patienten undersökas för kontroll av att försändelsen inte innehåller egendom som patienten enligt 21 § inte får inneha. Granskningen får dock inte avse det skriftliga innehållet i försändelsen. Motsvarande gäller enligt LRV 8 § första stycket för patienter som vårdas med stöd av den lagen. Restriktioner med avseende på försändelser från patienten och på telefonsamtal finns såvitt avser den psykiatriska lagstiftningen endast i LRV 8 § andra och tredje styckena och avser dels patienter som är anhållna, häktade eller intagna i kriminalvårdsanstalt eller som skall förpassas till sådan anstalt, dels patienter som omfattas av restriktioner som beslutats av regeringen i särskilda fall. Enligt lagen (1988:688) om besöksförbud 1 § får förbud meddelas för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person (besöksförbud). Av 24 § samma lag framgår att den som bryter mot ett besöksförbud döms för överträdelse av besöksförbud till böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar. Det nu aktuella fallet avser en patient som vårdas med stöd av LRV. När det gäller användningen av telefon har två olika frågor aktualiserats, nämligen dels om ett otillåtet avlyssnande av patientens samtal förekommit, dels om det förekommit olagliga inskränkningar med avseende på patientens användande av telefon, i detta fall ett förbud att ringa viss person. I remissvaret sägs att S.W. kan ringa fritt än kontorstid. Under kontorstid gäller den begränsningen att S.W. får ringa ut under medverkan av personal. I remissvaret har detta uttryckts så, att patienten kan ringa från expeditionen där personal finns närvarande och dessutom ta emot telefonsamtal i telefonhytt varvid personal är närvarande utanför dörren "för att även där säkerställa att pat ej kontaktar målsäganden för att framföra nya hot". Även om personalen således under kontorstid förefaller "vara med" för att kunna höra vem S.W. ringer till, utgår jag från att innehållet i samtalen inte avlyssnas. Sammantaget finner jag inte att sjukhusets åtgärder, såsom dessa beskrivits i yttrandet, innefattat något lagstridigt avlyssnande av patientens telefonsamtal. När det gäller frågan om förbud för patienten att ringa till viss person skall det först slås fast att sjukhuset i ett fall som det nu aktuella, dvs. där LRV 8 § andra och tredje styckena inte är tillämpliga, inte haft stöd i någon regel i LRV för att meddela ett sådant beslut2 . Det måste dock även undersökas om förbudet kunnat grundas på annan lagstiftning. Jag får i denna fråga hänvisa till vad som nedan sägs om bestämmelser om envars rätt att ingripa vid brott. Vidare måste ett sjukhus av ordningsskäl kunna styra tillgången på telefoner. Sålunda kan begränsningar godtas om det är nödvändigt för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. Jag kan inte heller se att det finns någon ovillkorlig rätt för patienter att nyttja telefon som är avsedd att användas av sjukhusets personal. I detta fall har sjukhuset tillhandahållit S.W. telefon, dock under kontorstid på det villkoret att hon inte ringer upp målsäganden, dvs. den person som hon enligt det av åklagaren beslutade besöksförbudet inte får ringa till. Eftersom LRV 8 § andra och tredje styckena inte är tillämpliga i förevarande fall kan det ifrågasättas om de av sjukhuset vidtagna åtgärderna med avseende på S.W:s möjligheter att telefonera är förenliga med LRV. Av en journalanteckning framgår att en läkare på S.W:s avdelning beslutade att låsa telefonhytten och att S.W. då endast fick ringa i personalens närvaro. Beslutet föranleddes av att S.W. hade uppgivit att hon tagit reda på målsägandens telefonnummer till arbetet. Med ledning av remissyttrandet finner jag mig dock kunna utgå från att händelsen var en engångsföreteelse. Härtill kommer de överväganden som görs nedan angående sjukhusets möjligheter i övrigt att agera i dylika situationer. Jag utgår sålunda från att S.W. såsom anförts i sjukhusets yttrande kan ringa fritt än kontorstid och finner vid en samlad bedömning inte att sjukhuset handlat fel med avseende på den nu diskuterade frågan. Jag har då även beaktat den omständigheten att de begränsningar som ändå gällt inte avsett S.W:s möjligheter att telefonledes kontakta utomstående i allmänhet, utan endast den målsägande till vars förmån besöksförbud gällde vid den aktuella tidpunkten. Beträffande brevcensur och kvarhållande av brev anförde departementschefen i proposition 1990/91:58 följande (bil. 1 s. 147). Jag anser liksom socialberedningen att reglerna om kontroll och kvarhållande av försändelser bör utformas enbart med inriktning på att skydda patienternas hälsa och nå framgång med behandlingen. Eftersom strävan bör vara att ge tvångsvård under så öppna former som möjligt kan nödvändigheten av att behålla nuvarande möjlighet att granska innehållet i försändelser från en patient ifrågasättas. Brevcensur bör, framför allt av hänsyn till patientens integritet, inte vara tillåten i en ny lagstiftning. Jag vill också peka på att frivilligt vårdade patienter, som kan ha lika allvarliga störningar som tvångsvårdade patienter, själva får ta ansvar för innehållet i sina försändelser. En patient som ges tvångsvård bör sålunda enligt min mening få sända försändelser utan kontroll. Denna ståndpunkt stämmer överens med vad som förordas i den förut nämnda Europarådsrekommendationen. Om en patient genom att skicka en försändelse begår en brottslig handling, får detta bedömas enligt de regler som gäller beträffande en sådan handling och åtgärder vidtas därefter. Frågan om brevcensur i ett fall som det föreliggande regleras som tidigare angivits i LRV 8 §. Såsom redan nämnts medger lagrummet att brev från en patient endast omhändertas i vissa särskilt angivna situationer. Någon sådan situation har inte förelegat i det nu aktuella fallet. Med hänsyn till det ovan anförda har sjukhuset något som de ansvariga att döma av remissvaret också varit medvetna om saknat stöd i LRV för åtgärden att omhänderta vissa brev. Emellertid har i detta fall sjukhuset omhändertagit de aktuella breven för att upprätthålla det av åklagaren med stöd av lagen om besöksförbud utfärdade förbudet för S.W. att kontakta målsäganden. Det är tydligen samma skäl som motiverat den av sjukhuset införda, ovan behandlade begränsningen av S.W:s nyttjande av telefon. Med besöksförbud avses inte bara ett förbud att besöka en viss person utan även att ta kontakt med denna på annat sätt, t.ex. per brev eller telefon. Sjukhusets åtgärd har således fått till följd att vad som skulle kunna vara en brottslig handling förhindrats. I (RB) finns bestämmelser om rätt för envar att ingripa mot den som begått brott samt att därvid ta föremål som påträffas i beslag, se 24 kap. 7 § andra stycket och 27 kap. 4 § första stycket. Enligt dessa stadganden föreligger dock alltid en skyldighet att skyndsamt överlämna den gripne till närmaste polisman och att anmäla verkställt beslag till undersökningsledaren eller åklagaren. Självfallet kan det inte krävas att den ingripande gör någon fullständig straffrättslig bedömning; det är det yttre skeendet som den ingripande har att bedöma. Visserligen förhåller det sig så att fängelse kan följa på brottet överträdelse av besöksförbud, se lagen om besöksförbud 24 §, varför ovannämnda stadganden i RB i och för sig kan vara tillämpliga vid dylika överträdelser. Såsom framgått ovan förutsätter dessa stadganden emellertid att brott har begåtts i vart fall i en objektiv bemärkelse. Med hänsyn härtill och då sjukhuspersonalens ingripanden i förevarande fall har gjorts för att förebygga brott torde över huvud taget inte vara aktuella här. Någon anmälan till polis eller åklagare har inte heller gjorts. Härtill kommer den principiella synpunkten att en tillämpning av de nu berörda bestämmelserna i i många fall torde framstå som föga realistisk eller i vart fall mindre ändamålsenlig när det gäller arbetet inom den psykiatriska vården. Av tidigare erfarenheter känner jag också till att polisanmälningar från sjukhusens sida mot patienter uppfattas som stridande mot sjukvårdens primära mål, dvs. en framgångsrik behandling, varför sådana anmälningar inte kommer till stånd. Jag konstaterar att ansvarig personal vid sjukhuset handlat fel genom att förfara med breven från S.W. på sätt som skett. Jag anser emellertid att den nuvarande lagstiftningen inom den psykiatriska tvångsvården företer en brist i det avseendet att det i ett fall som det förevarande inte lämnas utrymme för ingripanden som kanske framstår som fullt motiverade och t.o.m. angelägna och som dessutom under vissa förutsättningar skulle kunna grundas på bestämmelser i . Regeringen har beslutat att tillkalla en parlamentarisk kommitté för att utvärdera LPT och LRV (S 1995:11). Enligt direktiven (dir. 1995:140) skall kommittén i första hand behandla frågan om det grundläggande syftet med lagstiftningen har nåtts, dvs. om användningen av tvångsvård, tvångsåtgärder och s.k. konvertering har minskat i avsedd utsträckning och om patientens rättssäkerhet har stärkts. Behovet av andra tvångsåtgärder än dem som regleras i LPT och LRV skall också utredas och analyseras. I samband härmed skall kommittén bl.a. analysera de svårigheter som tillgången till telefon kan ge upphov till när det gäller maniska patienter. Kommittén skall slutredovisa sitt uppdrag . Jag sänder en kopia av detta beslut till för kännedom. Med den kritik som innefattas i det ovanstående avslutar jag ärendet. Handläggningen av ett tillsynsärende. Fråga om skyldighet att utreda och kommunicera ett ärende innan anmälan sker till () (Dnr 2263-1995) till den vid för att bedöma det psykiska tillståndet hos en vid kliniken inneliggande patient, , och för att som utomstående läkare ta ställning till behovet av att bereda Ö.B., vård enligt bestämmelserna i lagen (1991:1129) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). fann att de formella förutsättningarna för att utfärda vårdintyg inte var för handen. lämnade därefter på egen begäran den . tog han sitt liv. Den inträffade händelsen anmäldes till . konstaterade efter utredning att A.Ö. underlåtit att undersöka patienten och anmälde honom därför till med yrkande om disciplinär påföljd. I beslut lämnade anmälan utan åtgärd. Beslutet har vunnit laga kraft. I en anmälan till JO riktade A.Ö. kritik mot för att styrelsen utan att utreda saken ordentligt anmält honom till . anförde vidare klagomål mot för att han inte kallats till ett möte, varför han betagits möjligheten att reda ut oklarheter. skulle, om han fått delta, haft möjligheter att dra andra slutsatser. Slutligen hade A.Ö. inte fått se eller yttra sig över utlåtanden från den vilka fogat vid sin anmälan till . Anmälan remitterades till för utredning och yttrande. I remissvar anförde (genom generaldirektören ) följande. A.Ö., som själv initierade ärendet via den medicinske rådgivaren, anser att utredning bedrivits på ett dåligt och felaktigt sätt och att den ej varit opartisk. Kritik riktas mot både den psykiatriska och juridiska bedömningen. beaktade endast den ena partens möjlighet att lämna muntliga synpunkter. Ärendet överlämnades sedan till utan att A.Ö. gavs tillfälle inkomma med yttrande. Skälet till detta var att ytterligare utredning inte erfordrades för ett ställningstagande av styrelsen. Kopia av styrelsens beslut att överlämna ärendet till tillställdes den medicinske rådgivaren som anmält ärendet och till chefsöverläkaren för primärvården. Av misstag kom beslutet inte att tillställas A.Ö. Under utredning av ett ärende i intar den eller de yrkesutövare som utredningen avser ställning som part. Handläggningen skall därmed ses som myndighetsutövning mot den enskilde yrkesutövaren. Detta innebär att skall iaktta bestämmelserna i förvaltningslagen om rätt för den enskilde att ta del av materialet (16 § FL) och att styrelsen innan ärendet avgörs i princip har skyldighet att kommunicera materialet med den enskilde (17 § FL). Enligt ett av JO avgjort ärende råder inte själv över saken när ett ärende anmäls till , utan ärendet avgörs slutligen av . och berörd yrkesutövare intar där ställning av part. Detta innebär att styrelsen där får möjlighet att styrka sin talan och den berörda att bemöta anmälan. Någon kommuniceringsskyldighet föreligger således enligt JO:s mening inte för i anmälningsärenden till . bör dock alltid underrätta den till anmälda yrkesutövaren om styrelsens ställningstagande. Frågorna om enskild yrkesutövares ställning som part och i vilken utsträckning förvaltningslagen är tillämplig vid handläggningen i har tidigare tagits upp internt inom styrelsen. Dessa frågor kommer även att tas upp i det pågående arbetet inom styrelsen med utformningen av enhetlig praxis. tar i detta sammanhang inte upp frågan huruvida A.Ö. inlett eller möjligen borde eller inte kunnat inleda utredning för vårdintyg beträffande den aktuelle patienten. Den frågan kan anses slutligt avgjord genom beslut. I ett av regionala tillsynsenhet i i anledning av JO:s remiss upprättat yttrande till T-staben vid , anförde direktören följande. A.Ö.s klagomål avser huvudsakligen Örebroenhetens handläggning av ett anmälningsärende, vilket av enheten överlämnats till med yrkande om disciplinpåföljd för A.Ö. Han anser att enhetens utredning skett på ett dåligt och felaktigt sätt och att den ej bedrivits opartiskt. Han riktar även kritik mot den psykiatriska och juridiska bedömning som enhetens tjänstemän gjorde i ärendet. Vi finner inte skäl att närmare yttra oss i sakfrågan då redan prövat denna och beslutet i ärendet vunnit laga kraft. Örebroenhetens handläggning av ärendet har, mot bakgrund av tidigare framförd kritik från A.Ö., delvis kommenterats i styrelsens yttrande till av enligt följande. hade, genom sin skrivelse av till medicinske rådgivaren , själv initierat ärendet. Han hade därvid noga redogjort för sina åtgärder och bedömningar. Skrivelsen överlämnades till styrelsen, som senare även inhämtade kompletterande uppgifter från A.Ö. Vidare underrättades A.Ö. om styrelsens planerade besök och syftet med detta. Att han då inte fann anledning att delta eller ens framställa förfrågan om ev deltagande förefaller, bl a mot bakgrund av hans initiala intresse i saken, egendomligt. Inte heller efter styrelsens besök har A.Ö. framställt några förfrågningar i ärendet. Styrelsen har inte funnit någon anledning att åter inhämta uppgifter från honom då han redan utförligt redogjort för sina åtgärder och ställningstaganden. Den kommunikationsskyldighet som föreligger i det anhängiggjorda ansvarsärendet har fullgjorts genom att A.Ö., genom försorg, delgivits styrelsens anmälan och övriga handlingar i ärendet." I klagomålen till JO uppehåller sig A.Ö. till stor del vid omständigheterna kring det besök som styrelsen genomförde vid den psykiatriska basenheten i . Han är bl a kritisk mot att han ej formellt kallades till detta möte och att övriga i ärendet berörda psykiatriker därvid gavs tillfälle att "påverka utredningen".