frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — Jag anser att det finns anledning att fästa uppmärksamhet på saken genom att överlämna ett exemplar av detta beslut för kännedom. möjlighet att ompröva ett av myndigheten fattat beslut i ett parkeringsärende (Dnr 800-1995) I en anmälan till JO framförde Per K. klagomål mot i handläggning av ett parkeringsärende. Av utredningen framgick bl.a. att polismyndigheten i ett beslut lämnat Per K:s anmälan om bestridande av betalningsansvar utan bifall, att Per K. hade överklagat polismyndighetens beslut, att befattningshavare vid polismyndigheten hade besiktigat den aktuella uppställningsplatsen samt att polismyndigheten i ett beslut hade undanröjt betalningsansvaret för parkeringsanmärkningen. Yttrande inhämtades från polismyndigheten. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Om fordonets ägare bestrider betalningsansvar för en parkeringsanmärkning skall polismyndigheten enligt 9 § andra stycket lagen (1976:206) om felparkeringsavgift verkställa den utredning som behövs. Därefter meddelar polismyndigheten beslut med anledning av bestridandet. Om ägaren inte är nöjd med detta beslut kan han överklaga till tingsrätt. Föreskrifter om handläggningen av överklaganden av beslut i förvaltningsärenden finns i förvaltningslagen (1986:223). Allmänt gäller om myndigheternas handläggning av förvaltningsärenden att varje ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts (7 §). En skrivelse med överklagande skall ha kommit in till beslutsmyndigheten från den dag då klaganden fick del av beslutet (23 §). prövar om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid, s.k. rättidsprövning (24 §). Om skrivelsen inte avvisas på den grunden att den har kommit in , skall beslutsmyndigheten överlämna denna och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som skall pröva överklagandet (25 §). Någon tidsgräns för överlämnandet är inte föreskriven. Det ligger emellertid i sakens natur att överlämnandet sker utan onödigt dröjsmål (jfr 7 §; se även , Nya förvaltningslagen med kommentarer, fjärde upplagan s. 320). Om en myndighet finner att ett beslut som den har meddelat som första instans är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, skall myndigheten ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part (27 §). Denna omprövningsskyldighet gäller även om beslutet överklagas, såvida inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte skall gälla. Skyldigheten gäller inte heller om myndigheten har överlämnat handlingarna i ärendet till en högre instans eller om det i annat fall finns särskilda skäl mot att myndigheten ändrar beslutet. Den i 27 § angivna förutsättningen att beslutet är uppenbart oriktigt innebär att omprövningsskyldigheten gäller bara i sådana fall där det är lätt för myndigheten att konstatera att beslutet är oriktigt. Av kravet på att omprövningen skall kunna ske snabbt och enkelt följer att omprövningsskyldigheten normalt inte gäller när det krävs ytterligare utredning i ärendet. Det torde i allmänhet räcka att myndigheten läser igenom skrivelsen med överklagandet och det överklagade beslutet. Bara om denna genomläsning ger vid handen att utgången sannolikt bör vara en annan behöver myndigheten i allmänhet granska ärendet närmare. Det är inte avsikten att beslutsmyndigheten skall göra någon grundlig ny prövning av varje ärende som överklagas. Skälet härtill är att det av hänsyn till intresset av rättssäkerhet och effektivitet måste undvikas att överklagade ärenden blir liggande hos beslutsmyndigheten i väntan på omprövning (prop. 1985/86:80 s. 42 och 78). Föreskrifterna i 27 § är en minimireglering som inte är avsedd att inskränka myndigheternas i praxis utbildade befogenheter att ompröva sina beslut. Även i fråga om utövandet av dessa befogenheter gäller emellertid att omprövning skall ersätta prövning i högre instans endast i de fall där oriktiga beslut på så sätt kan rättas enklare, snabbare och billigare utan att säkerheten eftersätts. Om en klagande har lämnat nya uppgifter som, om de är riktiga, kan föranleda omprövning utanför ramen för 27 §, kan det godtas att beslutsmyndigheten behåller ett överklagat ärende för att kontrollera uppgifternas riktighet. Försiktighet bör givetvis iakttas vid ett sådant förfarande, så att beslutsmyndigheten inte inkräktar på den högre instansens rätt att själv sörja för behövlig utredning i ärendet (a.a. s. 342 f.). Regeln i 25 § om överlämnande av ett överklagande till högre instans skall inte tillämpas om överklagandet förfaller till följd av att myndigheten själv ändrar beslutet så som klaganden begär (28 § första stycket). Härmed avses såväl ändringar med stöd av 27 § förvaltningslagen som ändringar i samband med omprövning i kraft av de befogenheter som har utbildats i praxis (a.a. s. 348). Om beslutsmyndigheten ändrar beslutet på något annan sätt än klaganden har begärt, t.ex. så att den bara delvis går denne till mötes, medför detta däremot inte att överklagandet förfaller (se JO 1989/90 s. 291). Av vad som har sagts i det föregående framgår att ett överklagande till tingsrätt av ett beslut om felparkeringsavgift som regel inte skall föranleda några egentliga utredningsåtgärder från polismyndighetens sida. Den utredning som kan föranledas av fordonsägarens bestridande av betalningsansvar skall i stället, i enlighet med vad som föreskrivs i 9 § andra stycket lagen om felparkeringsavgift, göras redan när bestridandet har gjorts. I det här aktuella fallet fick emellertid den utredning som ledde till att betalningsansvaret undanröjdes i stället vänta till dess att fordonsägaren hade överklagat polismyndighetens beslut till tingsrätten. Tiden från det att överklagandet kom in till polismyndigheten till dess att denna efter verkställd utredning hade avgjort ärendet genom ett omprövningsbeslut uppgick . Man kan redan av detta förhållande dra den slutsatsen att omprövningen inte kan ha ägt rum med tillämpning av bestämmelsen om omprövningsskyldighet i 27 § förvaltningslagen, som ju förutsätter att ändringen kan ske snabbt och enkelt. Det kan vidare konstateras att polismyndighetens handläggning inte heller har uppfyllt det krav på skyndsamhet som får anses gälla för en sådan omprövning som får göras med stöd av allmänna förvaltningsrättsliga principer. Skrivelsen med överklagandet och övriga handlingar i ärendet skulle därför rätteligen ha överlämnats till tingsrätten. Eftersom polismyndighetens beslut i det aktuella fallet innebar att betalningsansvaret undanröjdes, kom myndighetens sätt att handlägga överklagandet visserligen inte att leda till att klaganden kom senare till sin rätt än vad som skulle ha varit fallet om överklagandet hade överlämnats till tingsrätten. Situationen hade emellertid varit en annan om myndigheten hade kommit fram till att beslutet inte skulle ändras. Under förutsättning att polismyndigheterna på ett korrekt sätt fullgör sin utredningsskyldighet enligt 9 § andra stycket lagen om felparkeringsavgift blir i praktiken utrymmet för omprövningsutredningar i samband med överklaganden av beslut om betalningsansvar synnerligen begränsat. Ett sådant förfarande kommer då knappast att aktualiseras annat än när man direkt när överklagandet har kommit in till polismyndigheten gör den bedömningen att det har tillkommit någon ny omständighet, eller att något för ärendets avgörande väsentligt förhållande har förbisetts under den tidigare handläggningen, samt att det till följd härav framstår som i hög grad sannolikt att det ursprungliga beslutet skall ändras så som klaganden begär. Om detta inte är fallet eller om det kan förutses att det krävs mera omfattande utredningsåtgärder för att kontrollera riktigheten av de uppgifter som klaganden har lämnat, skall överklagandet således överlämnas till tingsrätten. Kritik mot en polismans åtgärder vid ett ingripande mot en fordonsförare som förnekade hastighetsöverträdelse (Dnr 2194-1994) anordnade i (numera i ) en hastighetsövervakning. Enligt en primärrapport uppmättes hastigheten på en personbil /h på ett vägavsnitt där den tillåtna hastigheten var /h. Föraren av fordonet var köpmannen ., en engelsk medborgare med hemvist i . . förnekade enligt primärrapporten att han kört fortare än /h. I en anmälan till JO anförde . kritik mot en polisinspektör för dennes agerande i samband med den påstådda hastighetsöverträdelsen. Han menade bl.a. att polisinspektören försökte förmå honom att erkänna eller betala ett bötesbelopp för en hastighetsöverträdelse som han förnekade att han gjort sig skyldig till. . berättade vidare bl.a. att han, på grund av att han inte erkände gärningen, blev tvungen att följa med till polisstationen i . Efter remiss inkom i med ett svar till vilket hade fogats ett yttrande från i och viss utredning i ärendet. Av utredningen framgick följande om händelseförloppet. . stoppades strax efter som misstänkt för hastighetsöverträdelse. ., vars bil var danskregistrerad, uppvisade ett pass, ett danskt körkort samt uppgav en bostadsadress i . Sedan . förnekat den påstådda förseelsen sökte polisinspektören utan framgång kontakt med åklagare per mobiltelefon "för beslut om åtgärd". Polisinspektören har berättat att skälet till att han ville komma i kontakt med en åklagare var att . var engelsk medborgare. Polisen förklarade för . att om denne förnekade hastighetsöverträdelsen måste han följa med till polisstationen. Något annat val gavs inte ., som svarade att han inte hade något emot att följa med in till eftersom han ändå skulle övernatta där. Han fick sedan vänta på kontrollplatsen medan radarkontrollen avslutades. Därefter färdades han i sin egen bil efter polisinspektörens polisbil i till polisstationen i . På stationen försökte polisinspektören åter komma i kontakt med åklagare som han talade om för . att denne kunde åka vidare om han skrev på en fullmakt och deponerade det fastställda bötesbeloppet. . gavs inte heller i detta skede något annat val. Eftersom . inte hade några kontanter anmodades han att gå till banken. Klockan hade då hunnit bli ca 15.30. återkom . med pengar, men vägrade då att deponera något belopp, eftersom han i ett fullmaktsformulär läst att depositionen var frivillig. Polisinspektören fortsatte att söka en åklagare som kunde sätta sig in i ärendet. Sedan polisinspektören återigen misslyckats med detta kontrollerade han uppgift om hemvist i . Polisinspektören har berättat att kravet på deposition av böter därefter inte längre var aktuellt. Såvitt framkommit fick . först i detta skede besked om att han inte var frihetsberövad. lämnade han stationen, men han skulle enligt överenskommelse infinna sig igen . Polisinspektörens syfte med överenskommelsen var att om möjligt kunna delge . en stämning. Dagen efter infann sig . på polisstationen . Polisinspektören föredrog strax därefter ärendet för en åklagare. . lämnade polisstationen ca . I ett beslut uttalade chefsJO följande. Av polismyndighetens remissvar framgår att dennas uppfattning är att . inte varit berövad friheten. har över huvud taget inte berört frågan. Enligt min mening beskriver emellertid den ovan redovisade utredningsbilden en sådan begränsning i rörelsefrihet, att frågan om det funnits laga grund för ett frihetsberövande är den som i första hand aktualiseras i ärendet. En grundläggande förutsättning för att häktning skall kunna ske är enligt 24 kap. 1 § första stycket (RB) att den misstänkte på sannolika skäl är misstänkt för brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får emellertid enligt fjärde stycket häktning inte ske. Undantag från dessa regler finns i 24 kap. 2 § RB som har följande lydelse. Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 1. om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 2. om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (24 kap. 6 § RB). Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut (24 kap. 7 § första stycket RB). Mellan de nordiska länderna finns en överenskommelse om inbördes rättshjälp genom bl.a. delgivning. (Överenskommelsen finns, med vissa ändringar som inte är aktuella i detta ärende, återgiven i cirkulär [1995:419] om inbördes rättshjälp mellan , , , och genom delgivning och bevisupptagning.) Enligt artikel 1 i överenskommelsen sker framställning om delgivning genom direkt skriftväxling mellan berörda statliga myndigheter i de fördragsslutande staterna. En i meddelad dom är enligt den nordiska verkställighetslagen (1963:193) verkställbar i de nordiska länderna. Vidare finns mellan de högsta åklagarmyndigheterna i , , , och ett träffat samarbetsavtal som möjliggör lagföring i annat nordiskt land än det där brottet har förövats (se RÅ C 65). I förhållande till och gäller lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott samt tillämpningsförordningen (1978:108) till samma lag. I fråga om förfarandet tillämpas samarbetsavtalet även i förhållande till och i den mån det inte strider mot bestämmelserna i lagen (se FAP 061-1). Om en person med hemvist i ett nordiskt grannland misstänks för en hastighetsöverträdelse i , finns det med hänsyn till de nordiska reglerna inte någon risk för att den misstänkte endast genom att återvända hem undandrar sig lagföring eller straff. I ett sådant fall saknas därför redan av denna anledning grund för häktning enligt 24 kap. 2 § 2 RB liksom för varje annat tvångsmedel till säkerställande av lagföring eller straff (jfr JO 1972 s. 64). Vid så enkla saksammanhang som en fortkörning lämnar den misstänkte regelmässigt de uppgifter som utredningen kräver redan vid kontrollplatsen. I dessa fall saknas även förutsättningar för att ta med den misstänkte till förhör på polisstationen enligt 23 kap. 8 § RB. Huvudregeln enligt 2 § första stycket bötesverkställighetslagen (1979:189) är att uppbörd av böter sker så snart dom, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har meddelats. Av 2 § andra stycket nämnda lag framgår att en misstänkt person, utan hinder av att en dom eller ett föreläggande inte har meddelats, får betala förskott på böter som kan komma att åläggas honom. Förskottsbetalning bygger på frivillig medverkan och kan aldrig tvångsvis åläggas en misstänkt, oavsett dennes medborgarskap. Självfallet får inte ett frihetsberövande ske för att förmå den misstänkte att göra en sådan betalning. Om det hade kunnat antas att uppgifter om namn och hemvist var osanna eller om det funnits risk för att . genom att lämna landet skulle undandra sig lagföring eller straff, kunde bestämmelsen i 24 kap. 2 § RB formellt ha varit tillämplig. Av utredningen framgår emellertid att ingenting talade för att de uppgifter om namn och hemvist som lämnades av ., och som framgick av hans körkort och pass, skulle vara oriktiga. var bosatt i fanns, med hänsyn till vad som sagts om de nordiska ländernas överenskommelser rörande delgivning och verkställighet av straff m.m., inte heller någon risk för att han genom att återvända dit skulle undandra sig lagföring eller straff. Några rättsliga förutsättningar för att gripa honom förelåg således inte. Eftersom . redan vid kontrollplatsen lämnade alla de uppgifter som rimligen kunde krävas av honom fanns det inte heller någon grund för att med stöd av 23 kap. 8 § RB anmoda honom att följa med till polisstationen för förhör. Det fanns inte heller i övrigt någon grund för tvångsåtgärder mot ., vare sig med stöd av eller någon annan lagstiftning. Sedan identitet fastställts och han förnekat hastighetsöverträdelsen borde han således ha tillåtits att fortsätta färden. Polisinspektörens åtgärder att anmoda honom att följa med till stationen och att stanna kvar där i avvaktan på att man fick kontakt med en åklagare har därför enligt min mening i sak inneburit en rättsstridig inskränkning av rörelsefrihet. Det finns skäl att se allvarligt på polisinspektörens åtgärder med anledning av den misstänkta hastighetsöverträdelsen. I ärendet är emellertid upplyst att han numera är pensionerad. Följaktligen saknas formella förutsättningar att förordna om disciplinpåföljd för hans del. Jag finner därför inte anledning att närmare pröva om hans åtgärder varit sådana att disciplinpåföljd bort följa. Kritik mot en begränsningar av möjligheter till studier för intagna som skall utvisas efter avtjänat straff (Dnr 4588-1994) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. har anfört bl.a. att anstalten inte medger att intagna som skall utvisas efter avtjänat straff deltar i anstaltens utbildningsprogram annat än i kurser i svenska för invandrare. Enligt honom motiverar anstalten detta med att det svenska undervisningssystemet inte är gångbart utomlands och att de som skall stanna i i första hand måste få del av skolans begränsade resurser. Han har uppgett att för hans del innebär anstaltens inställning att han inte får delta i undervisning i datakunskap. Till anmälan har han fogat ett beslut från anstalten . I det beslutet har anstalten avslagit en begäran från Y.L. om att få delta i en matlagningskurs och i en kurs om bild och form. Efter remiss har anstalten tf. inspektören inkommit med yttrande enligt bl.a. följande. Anstalten omprövade sitt beslut rörande Y.L:s studier och biföll därvid hans begäran om deltagande i en matlagningskurs men avslog hans begäran att delta i den andra kursen på grund av platsbrist. För varje intagen görs en individuell bedömning rörande hans behov av och förmåga att tillgodogöra sig studier som kan bedrivas i anstalten. Utbudet av studier är dock begränsat av ekonomiska skäl. Om det föreligger behov av studier som inte kan tillhandahållas genom undervisning i anstalten försöker anstalten att medverka till att behovet tillgodoses genom distansundervisning. har beretts tillfälle till studier i den omfattning det kunnat ske med hänsyn till hans förutsättningar. Anstalten har bifogat omprövningsbeslutet. Efter en ny remiss rörande Y.L:s påstående att anstalten tillämpar en generell regel innebärande att intagna som skall utvisas efter avtjänat straff inte bereds tillfälle till annan utbildning än svenska för invandrare har anstalten anfört bl.a. följande. Som framgår av det tidigare avgivna yttrandet har Y.L. bifallits andra studier än svenska för invandrare. Därav framgår att anstalten inte tillämpar en sådan generell regel som Y.L. Vid varje ställningstagande till en ansökan om studier görs en individuell bedömning av den intagnes behov av studier och förmåga att tillgodogöra sig de studier som ansökan avser. Det förekommer att intagna har så dåliga kunskaper i svenska att de inte bedöms kunna tillgodogöra sig andra studier än studier i svenska för invandrare och att ansökningar om studier i andra ämnen avslås av det skälet. har kommenterat remissvaret och därvid vidhållit de uppgifter som han lämnat i sin anmälan rörande anstaltens regler om studier för intagna som skall utvisas. Han har bifogat ett protokoll från ett sammanträde i en samtalsgrupp kallad "Kulturmötet" . Av detta framgår att de intagna framfört synpunkter på att anstalten inte tillåter intagna som skall utvisas delta i andra studier än svenska för invandrare. har också bifogat ett omprövningsbeslut meddelat av rörande en begäran från Y.L. om att få inneha datadisketter. I beslutet har anfört bl.a. att Y.L. på grund av utvisning inte får ta del av annan utbildning än svenska för invandrare på anstaltens studieavdelning. Mot denna bakgrund har ärendet remitterats på nytt till anstalten. Anstalten har inkommit med yttrande enligt följande. Med anledning av den diskussion som fördes företrädesvis i kulturgruppen omprövade anstalten sin hållning rörande studiemöjligheter för intagna som skall utvisas. Dessa intagna har samma möjligheter till studier som andra intagna. har beretts tillfälle att kommentera även detta remissvar. I 4 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt KvaL anges följande. Kriminalvården i anstalt skall utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. I den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersätts bör verksamheten från början inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Frigivning skall förberedas . Studier i anstalten utgör ett led i arbetet med att motverka skadliga följder av frihetsberövandet och att förbereda den intagne för tillvaron utanför anstalten. I 10 § andra stycket KvaL anges att om intagen har behov av undervisning, utbildning eller någon annan sysselsättning skall sådan beredas honom under arbetstid, om det kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar. Den intagne har således inte någon ovillkorlig rätt att bedriva de studier som han önskar. I varje enskilt fall måste den intagnes behov av studier bedömas, liksom hans förutsättningar att tillgodogöra sig studier. Självfallet måste anstaltens resurser också beaktas. Det får dock inte förekomma generella begränsningar i studiemöjligheterna för en viss grupp intagna. Utredningen i ärendet ger vid handen att det förekommit generella begränsningar i möjligheterna till studier för intagna i Kriminalvårdsanstalten , som skall utvisas efter avtjänat straff. Mot bakgrund av det som jag anfört är jag kritisk till detta. Det framstår dessutom som ytterst anmärkningsvärt att anstalten i sina två första remissvar inte velat vidgå att det har förhållit sig på det sättet. Med hänsyn till att anstalten nu har omprövat sin inställning i detta avseende finner jag emellertid inte skäl att vidta någon ytterligare åtgärd. Kritik mot en avtal med intagna om narkotikafri anstalt (Dnr 3794-1994) I ett beslut anförde JO Pennlöv bl.a. följande. R.R., M.G. har ifrågasatt anstaltsdirektören rätt att i samband med en överenskommelse med de intagna om en narkotikafri anstalt göra utfästelser i strid mot gällande författningar. De har anfört att först utlovat möjlighet till besökspermission trots att sådana inte är tillåtna på slutna riksanstalter, att han därefter ansökt om dispens från denna regel och att lämnat hans ansökan utan bifall. Ärendet har remitterats till , som anmodats att yttra sig över anmälan samt lämna synpunkter på överenskommelser av aktuellt slag. Styrelsen, som inhämtat upplysningar och synpunkter från chefen för och ledningen för i , har genom generaldirektören anfört bl.a. följande. I ett dokument daterat har förutskickat vissa s k förmåner för de intagna vid Kriminalvårdsanstalten mot att dessa gemensamt förbinder sig att ansvara för att narkotika inte förs in och brukas i anstalten. Bland de förmåner som de intagna förutsätts kunna kom-ma i åtnjutande av finns ett löfte om s k besökspermission. Denna utfästelse strider emellertid mot de av utfärdade anstaltsföre-skrifterna, KVVFS 1994:2. Enligt dessa, § 83, kan besökspermission endast komma i fråga på öppna anstalter eller lokalanstalter. Ur denna aspekt är det därför inte relevant att, såsom gör gällande, hänvisa till att belöningssystem av åsyftat slag kan eller har effekt i förhållande till upp-ställda mål. tillämpningsföreskrifter är otvetydigt bindande för underlydande myndigheter. Styrelsen kan därför inte finna annat än att anstaltsledningens vid Kriminalvårdsanstalten utlovande om besökspermission är felaktigt. Emellertid har, vad styrelsen erfarit, ingen besökspermission som här diskuterats beviljats någon intagen.