frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — anförde följande i sitt yttrande. Vilka möjligheter har i haft att agera med anledning av det olagliga häktningsbeslutet? Någon av de inblandade åklagarna hade formellt sett naturligtvis själv kunnat häva det olagliga häktningsbeslutet (RB 24:20 andra stycket). Detta hade emellertid krävt att åklagaren för det första själv insett att beslutet var olagligt och för det andra haft den styrkan att öppet gå emot domstolens beslut. Situationen var ovanlig. Det är knappast rutin att en domstol av eget initiativ beslutar att häkta en person. Det är därför enligt min mening förståeligt att distriktsåklagaren vid förhandlingstillfället inte insåg att tingsrätten handlade felaktigt. Det är däremot mer betänkligt att såväl Sand som chefsåklagaren då Sand gick igenom den uppkomna situationen inte uppmärksammade det felaktiga i tingsrättens beslut. En genomläsning av den aktuella lagbestämmelsen (RB 24:17) ger det beskedet. Om felet uppmärksammats då hade åklagaren genast kunnat häva häktningsbeslutet eller själv anföra besvär mot detta. Att så inte skedde berodde naturligtvis på att felet inte uppmärksammades. Jag anser att det kan vara förståeligt att åklagaren inte har som utgångspunkt att tingsrätten förfarit olagligt då tingsrättens beslut noteras. Synpunkter på åklagarmyndighetens bestridande av O:s yrkande att bli försatt på fri fot. Av till mig remitterade handlingar framgår att O:s besvär kommit åklagaren till handa och att yttrande skulle vara hovrätten till handa . I besvären anförde försvararen bl.a. att förutsättningar saknats för tingsrätten att ex officio ta upp frågan om häktning på grund av misstanken om övergrepp i rättssak. Detta klara påstående från försvararens sida borde enligt min mening ha föranlett åklagaren () att kontrollera de lagliga förutsättningarna för det överklagade beslutet. Om så hade skett borde åklagaren ha insett att det försvararen anförde var riktigt. Detta borde i sin tur ha medfört att åklagaren på den grunden medgivit frifotsyrkandet. Åklagaren har uppenbarligen inte insett det felaktiga i tingsrättens beslut. Detta kan knappast förklaras på annat sätt än att åklagaren inte penetrerat denna rättsfråga. Vad detta i sin tur beror på är oklart. En tänkbar orsak är tidspress. Det är dock inte någon ovanlig situation för en åklagare att tvingas hantera svåra rättsfrågor under tidspress. Det är därför enligt min mening betänkligt att yrkandet om att bli försatt på fri fot bestreds från åklagarens sida. I ett beslut anförde chefsJO följande. Utredningen visar att varken eller uppmärksammade att tingsrättens häktningsbeslut inte var lagligen grundat, vilket naturligtvis är bakgrunden till att de inte agerade på något av de sätt som stod dem till buds. Som har angett kunde häktningsbeslutet hävas av åklagaren eller överklagas av denne till förmån för . En fråga är vilka krav som mer allmänt kan ställas på en åklagare när det sker fel i domstolens handläggning. Om åklagaren upptäcker ett fel som har haft betydelse för utgången åligger det enligt min mening honom att se till att detta på något sätt rättas till om han har rättsliga möjligheter till det. Åklagaren bör således i en sådan situation vara skyldig att t.ex. överklaga ett beslut eller en dom till den tilltalades förmån. Detta synsätt är också det som lärs ut under åklagarutbildningen. Riksåklagaren har i ett beslut berört vilket ansvar en åklagare efter ett häktningsbeslut har för att frihetsberövandet inte är ogrundat (ÅD 43-93). Bakgrunden var att en åklagare hade begärt en man häktad för en stöld av en plånbok. Enligt en notering på den aktuella anmälan hade emellertid målsäganden återtagit anmälan eftersom plånboken hittats och alltså aldrig blivit stulen. Häktningsframställningen grundades på en muntlig föredragning för åklagaren där denna uppgift inte nämndes. Inför häktningsförhandlingen hade åklagaren emellertid tillgång till bl.a. den skriftliga anmälan. Åklagaren kritiserades för att han inte i tillräcklig utsträckning hade granskat det material som utgjorde underlag för häktningsyrkandet och som en följd av detta vidhållit ett ogrundat häktningsyrkande. Riksåklagaren uttalade vidare att åklagaren i mål där åtal ännu inte är väckt är skyldig att häva ett häktningsbeslut som är felaktigt och att åklagaren således även efter rättens beslut har ett visst ansvar för att frihetsberövandet inte är ogrundat. Även i detta avseende hade åklagaren visat oaktsamhet. Detta gällde, enligt Riksåklagaren, också åklagarens vidhållande av sin inställning i häktningsfrågan inför hovrätten dit frågan hade förts. Det står således klart att en åklagare som upptäcker att ett häktningsbeslut saknar laglig grund är skyldig att agera på något sätt. Detta innebär å andra sidan inte att åklagaren har en mer allmän skyldighet att kritiskt granska domstolens beslut ur laglighetssynpunkt. Det normala är att åklagaren, liksom andra parter, måste respektera de beslut som domstolen fattar och att han får utnyttja de möjligheter till överklagande som kan finnas. Åklagarens skyldighet att agera om felet inte kan anses bero på honom själv uppkommer i de situationer då någon mera påtaglig omständighet talar för att domstolens beslut är olagligt. Det får bedömas från fall till fall om det framstår som rimligt att åklagaren borde ha uppmärksammat felet. Jag har i detta fall gjort den bedömningen att det inte kunde krävas av att hon vid förhandlingen skulle ha förstått att tingsrätten gick utöver sina befogenheter när häktades. Det är, som framhållit, mer betänkligt att och inte uppmärksammade saken när de dagen efter gick igenom vad som hade hänt under förhandlingen. Den omständigheten att hade semester denna dag och endast var på åklagarmyndigheten för att vidta de åtgärder som var nödvändiga inför ledigheten, kan ha inneburit att det inte blev tid till eftertanke på samma sätt som om det varit en vanlig arbetsdag. Mot denna bakgrund anser jag att man inte kan kritisera åklagarna för att de inte i detta läge observerade att häktningsbeslutet var felaktigt. Situationen var emellertid helt annorlunda när skulle yttra sig till hovrätten. Det fanns då ett uttryckligt påstående från försvararens sida att det inte fanns lagliga förutsättningar för tingsrättens beslut. Det framstår som självklart att borde ha rett ut om det låg något i detta påstående så att han kunde bemöta det i sitt yttrande. Som framgår av åtalsbeslutet mot tingsrättens ordförande anser jag att bestämmelsen i 24 kap. 17 § inte kan missförstås vid en normalt omsorgsfull genomläsning. kan därför inte undgå kritik med anledning av att han bestred ändringsyrkandet i stället för att medge det. Kritik mot en åklagare som upprätthållit restriktioner avseende en häktad persons kontakter med omvärlden efter det att den muntliga bevisningen tagits upp vid huvudförhandlingen i tingsrätten (Dnr 2663-1995) I en anmälan till JO framförde advokaten , i egenskap av ombud för kritik mot distriktsåklagaren , i , för att hon inte hävt restriktionerna för som var häktad i ett mål om grovt sexuellt utnyttjande av underårig. Vid huvudförhandlingen i tingsrätten hade sambo . hörts som vittne. I anmälan anfördes vidare bl.a. följande. När målet var genomgånget i sak återstod personalia och pläderingar. Inför detta moment tog rätten en paus. Under pausen begärde jag av åklagaren att restriktionerna skulle hävas så att skulle få tillfälle att tala med ., något som den medföljande häktespersonalen inte hade något att invända mot. Åklagaren gick dock inte på detta. Något skäl nämndes inte. Därefter följde personalia och pläderingar. För del yrkade jag att restriktionerna skulle hävas . Vid detta laget var klockan omkring 19.00 . . hade stannat kvar enkom för att få tillfälle att tala med för den händelse inte skulle bli försatt på fri fot. För hade det varit synnerligen påfrestande att vara isolerad som blivit fallet. Inför den paus som följde inför beslut alternativt dom frågade häktespersonalen mig om restriktionerna hade hävts, varpå jag svarade att åklagaren nu med säkerhet skulle gå med på detta men att häktespersonalen måste fråga åklagaren. återkom häktespersonalen och talade om att åklagaren uppgett att hon inte gick med på att häva restriktionerna. För del fick detta till följd att han och . inte fick tillfälle att tala med varandra under den ganska långa paus som uppstod inför tingsrättens beslut. Då det drog ut var . tvungen att åka hem till sina barn. Hon kunde alltså inte avvakta tingsrättens beslut i restriktionsdelen. tingsrätts protokoll från huvudförhandlingen och dom , DB 153, i mål B 103/95 begärdes in och granskades. Anmälan remitterades till i för upplysningar och yttrande. i , distriktsåklagaren , kom in med ett yttrande. Chefsåklagaren förklarade att han inte hade något att tillägga. Restriktionerna upprätthölls eftersom risk förelåg att S. genom att undanröja bevis eller på annat sätt skulle kunna försvåra sakens utredning. Flera personer skulle höras, både i familj och i målsägandens familj ävensom grannar, daghemspersonal etc. Vissa skulle även höras vid huvudförhandlingen. Jag bedömde det angeläget med hänsyn till målets karaktär, att upprätthålla restriktionerna tills hela huvudförhandlingen var avslutad. I ett beslut anförde chefsJO följande. Rätten skall om den beslutar att häkta någon eller förordnar att någon skall kvarbli i häkte på begäran av åklagaren pröva om den häktades kontakter med omvärlden skall få inskränkas. Tillstånd till inskränkningar får meddelas endast om det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning (24 kap. 5 a § första stycket , RB). Den som är häktad får enligt 1 § lag (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) inte underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än vad som påkallas av ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet. Häktad skall behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Enligt 16 § första stycket samma lag ankommer det på undersökningsledaren eller åklagaren att avgöra om en häktad skall underkastas restriktioner när det gäller bl.a. besök och telefonsamtal (11 §). Ett beslut enligt första stycket som innebär hinder för medgivande eller på annat sätt inskränker en häktads rätt får meddelas endast om den häktade får underkastas restriktioner enligt 24 kap. 5 a § RB. Sådana beslut skall omprövas så ofta det finns skäl till detta. Riksåklagaren har i cirkulär RÅC I:120 lämnat närmare föreskrifter om tillämpningen av restriktioner och bl.a. framhållit att det är av stor vikt att åklagaren är uppmärksam på i vad mån ändrade förhållanden under utredningen bör föranleda att meddelade restriktioner upphävs och tillser att de inte fortgår längre än nödvändigt. I fråga om besök anges att starka skäl måste kunna åberopas för att hindra en häktad att träffa sin familj mot bakgrund av möjligheten till bevakade besök (s. 7 och 8). har i sitt yttrande uppgett att hon bedömde att målets karaktär var sådant att det var nödvändigt att upprätthålla restriktionerna tills hela huvudförhandlingen var avslutad. Det ligger i sakens natur att det ofta kan föreligga kollusionsfara i ett mål av det aktuella slaget. Emellertid torde kollusionsfaran normalt sett vara mest påtaglig under förundersökningens inledande skede för att därefter avklinga. Endast i undantagsfall torde kollusionsfara föreligga efter det att tingsrätten upptagit den muntliga bevisningen i målet. Det är därför av stor vikt att åklagaren fortlöpande är uppmärksam på att ändrade förhållanden kan medföra att restriktionerna upphävs eller att man i vart fall medger lättnader i form av t.ex. ett bevakat besök eller avlyssnat telefonsamtal. I den mån en åklagare avslår en begäran om upphävande av restriktioner, eller om en lättnad i dessa, ligger det i sakens natur att åklagaren gör klart för sig på vilket sätt utredningen skulle kunna försvåras vid ett bifall av samma skäl som han vid häktningsförhandlingen måste kunna ange vari kollusionsfaran består. hade i och för sig rättens tillstånd att upprätthålla restriktionerna när hon ombads att häva dessa. Av utredningen framgår att . då hade hörts av rätten. I målet återstod endast personalia och pläderingar. medgav inte ens att i närvaro av häktespersonalen kunde få samtala med . har i sitt yttrande inte närmare angett på vilket sätt i detta läge skulle ha kunnat försvåra utredningen. Jag kan inte finna annat än att hon borde ha tillåtit samtalet. Sedan parterna hade slutfört sin talan i målet ombads för att häva restriktionerna. har inte heller här angett på vilket sätt ett hävande av restriktionerna eller en lättnad i dessa skulle kunna försvåra utredningen. Hennes beslut att inte tillåta åtminstone ett bevakat samtal mellan och . framstår som helt obefogat. kan inte undgå kritik för det inträffade. Underrättelse enligt 23 kap. 18 § , s.k. slutdelgivning; dokumentation och åklagarens kontroll av att underrättelse delgetts den misstänkte (Dnr 3258-1994) I en anmälan till JO framförde . kritik mot distriktsåklagaren , i , med anledning av att denne hade återupptagit en nedlagd förundersökning om hot mot tjänsteman utan att meddela honom. akt i ärendet C 2-612-93 samt vissa handlingar i tingsrätts mål B 194/94:II granskades. Muntliga upplysningar inhämtades från i , Polismästardistrikt (tidigare i ). Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande över sättet att delge . underrättelse enligt 23 kap. 18 § (RB). Till remissvaret som hade avgetts av biträdande länspolismästaren var fogat ett yttrande av kriminalkommissarien , Polismästardistrikt . Ärendet remitterades därefter till i för upplysningar och yttrande över vilka överväganden åklagaren hade gjort vid åtalsbesluten beträffande frågan om slutdelgivning med . hade skett eller inte. Av yttrandet skulle framgå åklagarmyndighetens syn på vilka kontrollåtgärder åklagaren normalt borde göra i detta hänseende. Till remisssvaret från chefsåklagaren var fogat ett yttrande av . Mot bakgrund av vad som hade kommit fram under utredningen begärdes slutligen yttranden från och Riksåklagaren i följande hänseenden. Hur och i vilken omfattning skall uppgifter om slutdelgivning dokumenteras i ett förundersökningsprotokoll? Bör de förtryckta blanketterna för förundersökningsprotokoll ändras för att göras mer ändamålsenliga mot bakgrund av bl.a. de ändringar som har gjorts i 12 a § förundersökningskungörelsen? Vilken kontroll bör åklagaren göra av att slutdelgivning har skett på ett författningsenligt sätt? kom in med ett yttrande avgivet av biträdande chefsjuristen och med ett yttrande av biträdande riksåklagaren . Endast delar av Riksåklagarens yttrande återges i detta referat. De aktuella förundersökningarna och hur slutdelgivning skett Genom innehållet i handlingarna och remissvaren utreddes följande om handläggningen av de två aktuella förundersökningarna. i kommun gjorde en polisanmälan vid i . Anmälan, som fick diarienummer K 5061-93, riktades mot . och avsåg hot mot tjänsteman. Förhör hölls med ., som underrättades om misstanke om hot mot tjänsteman, och med ett vittne. beslöt att lägga ned förundersökningen med motiveringen att brott inte kunde styrkas. Sedan företrädare för socialförvaltningen hade begärt omprövning av beslutet att lägga ned förundersökningen, beslutade att återuppta den. Grunden för beslutet var att "målsägande och vittnen inte hörts i den ursprungliga utredningen". hemställde om biträde med förundersökningen och begärde att polismyndigheten skulle hålla förhör med vissa uppräknade personer. Han begärde även att ett nytt förhör därefter skulle hållas med . som misstänkt. Kriminalinspektören höll den 11 och förhör med alla de uppräknade personerna utom en. Något förhör med . hölls inte. översände därefter ärendet till åklagarmyndigheten för åtalsprövning. beslutade att förundersökningsprotokoll skulle upprättas efter det att . hade delgetts handlingarna enligt 23 kap. 18 § RB. Förundersökningsprotokollet upprättades och en underrättelse om slutförd förundersökning, daterad , sändes till . på hans bostadsadress. I underrättelsen, som skickades i lösbrev, angavs att han hade att komma in med ett eventuellt yttrande . har uppgett att han ringde till . innan han skickade underrättelsen och protokollet. Vad som närmare förekom är inte klarlagt. Det kan emellertid konstateras att på förundersökningsprotokollets första sida, fält 19 "Underrättelse om utredningen enligt RB 23:18" är antecknat "940607" samt att ett kryss finns i rutan för "Ej erinran". väckte åtal mot . för hot mot tjänsteman vid . Två tjänstemän vid socialförvaltningen anmälde . för hot mot tjänsteman . Anmälningarna fick diarienummer K 2283-94 respektive K 2284-94. Ärendena lottades på inspektören . Chefsåklagaren fattade beslut om att anhålla . i hans frånvaro. Vid ett förhör med honom framkom att han inte, förrän han mottog en stämningsansökan, fick klart för sig att den nedlagda förundersökningen hade tagits upp igen och att detta var anledningen till att han kontaktade socialförvaltningen dagen därpå. begärde att . skulle häktas som på sannolika skäl misstänkt för hot mot tjänsteman och . förordnade advokaten att vara offentlig försvarare för . Vid häktningsförhandling beslutade tingsrätten att ogilla häktningsyrkandet och att försätta . på fri fot. Förundersökningsprotokoll avseende de sist gjorda anmälningarna upprättades . Underrättelse om slutförd förundersökning daterad ställdes till "för delgivning med . . hade enligt underrättelsen att komma in med ett eventuellt yttrande . åkte själv till advokatkontoret och överlämnade såväl underrättelsen som ett exemplar av protokollet till . På förundersökningsprotokollets första sida, fält 19 "Underrättelse om utredningen enligt RB 23:18" är antecknat "940630" och ett kryss finns i rutan "Ej erinran". Åklagaren yrkade i en tilläggsansökan om stämning, daterad , ansvar på . för hot mot tjänsteman i två fall . Bestämmelserna har tillkommit i den misstänktes intresse. Det är emellertid inte erforderligt att den misstänkte och hans försvarare verkligen tagit del av den verkställda utredningen, utan det är tillräckligt att tillfälle lämnas dem. De skall alltså ha erhållit underrättelse om möjligheten att ta del av utredningen. Denna underrättelse kan ske såväl muntligen som skriftligen. Anteckningen om slutdelgivning bör präglas av noggrannhet och klarhet. Det är med hänsyn till bestämmelsens syfte av stor vikt att inga oklarheter finns om att en korrekt slutdelgivning verkligen skett. Ett grundläggande krav är att det av anteckningen framgår när och på vilket sätt delgivning skett. I vissa fall kan det vara lämpligt med en kort redogörelse av förfarandet. Det bör också enligt min mening framgå hur långt rådrum som givits den misstänkte och dennes försvarare. I de fall den som underrättats har haft synpunkter på förundersökningen eller begärt komplettering skall detta klart framgå. Det bör även i samband med förenklad delgivning finnas en notering om när och i vilket sammanhang den misstänkte informerats om att förenklad delgivning kan komma att användas samt till vilken adress underrättelsen sänts. Vidare bör antecknas tidpunkten för meddelande om att handlingen sänts. Finns skriftligt mottagningsbevis så bör en kopia av detta bifogas utredningen. I de fall där underrättelsen inte sker direkt till berörd person måste givetvis en noggrann tjänsteanteckning göras av den överenskommelse som träffats. På den förtryckta blanketten för förundersökningsprotokollets första sida finns ett utrymme i fält 14 och 19 för anteckning angående slutdelgivning av såväl den misstänkte som, i förekommande fall, av dennes försvarare. Detta utrymme är begränsat och medger endast en kortfattad anteckning om tidpunkten för underrättelsen. Om erinran gjorts eller inte eller om personen ej avhörts kan anteckning ske genom en kryssmarkering. Förfarandet ger inte någon närmare information om hur delgivning skett. För detta krävs att anteckning även görs på annan plats i protokollet. Blankettens utformning har inte heller ändrats trots att möjlighet att använda s.k. förenklad delgivning infördes . Detta är inte tillfredsställande. Det är enligt min mening viktigt att anteckningen om slutdelgivning återfinns på en central och lättillgänglig plats i förundersökningsprotokollet. Den nuvarande placeringen uppfyller i och för sig detta krav. Blanketten för förundersökningsprotokollet bör emellertid omarbetas så att uppgifterna om slutdelgivning kan dokumenteras på ett mer utförligt sätt. pågår ett projekt hos och Riksåklagaren för utveckling av en datoriserad utredningsrutin med tvångsmedels- och ingripandedokumentation samt förundersökningsregistrering vid grova brottmål (DUR Två). Inom ramen för detta projekt kommer även utseende och bearbetning av förundersökningsprotokollet att behandlas. Detta avsnitt kommer att närmare ses över eller början av 1997. Hela projektet skall vara avslutat . Vidare har överåklagaren vid i , , fått Riksåklagarens uppdrag att leda en arbetsgrupp i syfte att företa en översyn av den brottsutredande verksamheten inom närpolisen samt att i anslutning till detta särskilt överväga vissa frågor rörande förundersökningsprotokollets utformning. Slutdelgivning av förundersökningsprotokollet är en viktig garanti för att den misstänktes rättigheter i utredningen tillvaratas. Rutinerna för anteckning om slutdelgivning bör därför ses över . Jag avser att överlämna frågan om lämplig utformning av förundersökningsprotokollet också vad gäller slutdelgivning åt den av ledda arbetsgruppen. Det åligger åklagaren att försäkra sig om att delgivning skett jämlikt 23 kap. 18 § RB innan åtal väcks. Om en tydlig anteckning finns om sättet för delgivning samt när detta skett bör åklagaren, enligt min mening, kunna godta detta utan någon närmare undersökning. Åklagaren bör emellertid vara uppmärksam på om ytterligare utredningsåtgärder gjorts efter delgivningsdatum eller om andra omständigheter gör att anteckningens riktighet kan ifrågasättas. I dessa fall bör efterforskning göras samt, i förekommande fall, kompletterande slutdelgivning ske. I ett beslut anförde chefsJO följande. När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet, skall han underrättas om misstanken när han hörs. Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande ta del av vad som har förekommit vid undersökningen i den mån det kan ske utan men för utredningen. De har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. En underrättelse om detta skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem, s.k. slutdelgivning. Åtal får inte beslutas innan detta har skett (23 kap. 18 § första stycket RB). Om underrättelsen till den misstänkte och hans försvarare enligt 23 kap. 18 § första stycket fjärde meningen RB har lämnats muntligen, skall det genom en tjänsteanteckning av den som har lämnat underrättelsen eller på annat sätt framgå att mottagaren har fått del av underrättelsen (12 a § första stycket förundersökningskungörelsen [1947:948], FuK). En underrättelse som lämnas skriftligen får sändas med posten, om det inte av särskilda skäl kan antas att adressaten inte skulle få underrättelsen därigenom. En underrättelse till den misstänkte skall emellertid delges denne, om det för brottet är föreskrivet svårare straff än fängelse . Delgivningen får ske enligt reglerna i 3 § förstafjärde styckena och 3 a § delgivningslagen (1979:428) (12 a § andra stycket FuK i dess lydelse fr.o.m. .) I förundersökningsprotokollet skall antecknas bl.a. underrättelser till den misstänkte och hans försvarare enligt 23 kap. 18 § första stycket fjärde meningen RB med angivande även av om de har krävt någon ytterligare utredning eller i övrigt velat anföra något (20 § andra stycket FuK).