frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — I 91 § fordonskungörelsen (1972:595) FK anges bl.a. att flygande inspektion sker för kontroll av beskaffenhet och utrustning av motordrivet fordon som anträffas på väg. Vidare framgår av bestämmelsen att bl.a. polisman efter förordnande av kan utföra flygande inspektion. Den polisman vid i , som genomförde nu aktuell inspektion, har ett sådant förordnande. Ett fordon som i enlighet med yrkestrafiklagen (1988:263) används i taxitrafik skall enligt 13 a § FK vara försett med en taxameter av godkänd typ. Genom 102 § FK har bemyndigats att besluta om de ytterligare föreskrifter som behövs om fordons beskaffenhet och utrustning enligt FK och om kontroll av fordon. I punkt 8.2.1.8 () föreskrivs att bilens ägare eller förare på anmodan skall överlämna utskrift av taxameterns registrerade data under minst till bilinspektör eller polisman. Enligt 106 § 10 FK döms den som hindrar eller försvårar flygande inspektion till penningböter. När det gäller den formella hanteringen av omhändertagande av den i föreskriften åsyftade utskriften en s.k. mellanrapport råder, som framgår av vissa till remissen fogade handlingar, i praxis viss tveksamhet med hänsyn till bestämmelserna om beslag i 27 kap. . Den uppfattning som redovisas i yttrande från i bygger på att den aktuella åtgärden, som således sker med stöd av ovannämnda föreskrift, skulle anses vara ett led i den normala övervakningen och kontrollen av taxiverksamheten. Det skulle enligt detta synsätt inte vara fråga om att ta en handling i beslag och något beslagsprotokoll skulle följaktligen inte behöva upprättas. En naturlig utgångspunkt när det gäller polisens möjligheter att inom ramen för brottsutredning ta hand om egendom är att detta endast kan ske med tillämpning av reglerna om beslag. Beslag kan ske av bl.a. skriftlig handling som kan antas ha betydelse för utredning om brott. Även om en handling inte har en direkt betydelse som bevisning kan förutsättningen för beslag ändå vara uppfylld, t.ex. när handlingen kan vara av värde som utgångspunkt för förundersökningens bedrivande, jfr m.fl. I, s 27:6. Den aktuella situationen är mot den angivna bakgrunden i sig därför sådan att det skulle kunna hävdas att polismannens åtgärd att ta hand om mellanrapporten bör betraktas som beslag. Det skulle då sakna betydelse om handlingen lämnats över frivilligt eller inte. Vid den fortsatta bedömningen bör enligt styrelsens mening dock även beaktas syftet med den aktuella åtgärden och den speciella lagstiftning som det här är fråga om. Det bör då till en början framhållas att flygande inspektioner ingår som rutinmässiga inslag i polisens trafikövervakning. En sådan inspektion behöver således inte vara föranledd av en konkret misstanke om fel eller brist i de hänseenden som avses med inspektionen. Av bestämmelserna i och föreskrifter följer att en polisman vid en flygande inspektion har befogenhet att begära att få ta del av en mellanrapport. Stor betydelse bör även tillmätas straffbestämmelsen i 106 § 10 FK, som anger att den som hindrar eller försvårar en flygande inspektion kan dömas till böter. Det förhållandet att den berörde taxiföraren enligt denna speciella reglering vid straffansvar är skyldig att lämna ut mellanrapporten till en polisman torde nämligen, enligt styrelsens mening, medföra att de allmänna reglerna om beslag inte är avsedda att tillämpas när det gäller mellanrapporten. gör således i sak samma bedömning som polismyndigheten. När det sedan gäller frågan om dokumentation av åtgärden konstateras att hos de flesta polismyndigheter, som utför kontroll av taxifordon, sker dokumentation av omhändertagande av mellanrapport först då polismannen finner brister på taxametern. Åtgärden dokumenteras, såsom skett i nu aktuellt ärende, på bevis om flygande inspektion. Enligt uppfattning är denna dokumentation tillräcklig. Riksåklagaren, biträdande riksåklagaren , anförde följande. Enligt föreskrift i denna del skall bilens ägare eller förare på anmodan överlämna utskrift av taxameterns registrerade data under minst till bilinspektör eller polisman, en s.k. mellanrapport (VVS:1994:5). Den som hindrar eller försvårar en flygande inspektion exv genom att inte överlämna en mellanrapport kan enligt 106 § 10 FK dömas till penningböter. Om en flygande inspektion leder till att körförbud utfärdas eller till att föraren föreläggs att avhjälpa brister, skall efter inspektionen ett bevis med besked om förbudet eller föreläggandet överlämnas till bilföraren (se 94 § FK). Den mellanrapport som överlämnats för kontroll har polisen tagit del av. Den skall därefter återlämnas till föraren. Uppkommer vid inspektionen misstanke om förseelse av något slag aktualiseras bestämmelserna om förundersökning. Gör polisen den bedömningen att mellanrapporten kan antas ha betydelse för utredningen, bör reglerna om beslag i 27 kap. tillämpas. Mellanrapporten skall således tas i beslag. Det finns inte något undantag från den regeln. föreskrift om skyldighet för förare att överlämna en mellanrapport förändrar inte den bedömningen. Beslag är ett tvångsmedel och måste dokumenteras. Enligt 27 kap. 13 § skall det ske genom att ett protokoll upprättas över beslaget. Enligt min mening finns det vad gäller beslag av mellanrapporter inte någon annan möjlighet. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. I punkt 8.2.1.8 i 1994:5 föreskrivs att bilens ägare eller förare på anmodan skall överlämna en utskrift av taxameterns registrerade data under minst till bilinspektör eller polisman. I den mån granskningen av en sådan utskrift i samband med en flygande inspektion inte föranleder någon brottsmisstanke skall mellanrapporten, som Riksåklagaren anfört, återlämnas till föraren. I det här aktuella fallet har polismannen emellertid behållit utskriften av taxameterns registrerade data som bilaga till primärrapporten och protokollet över den flygande inspektionen. Han måste således ha gjort den bedömningen att uppgifterna i mellanrapporten hade betydelse för utredningen av de brott han angivit i primärrapporten. Ett föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen om brott eller vara någon avhänt genom brott eller kan komma att förverkas på grund av brott får enligt 27 kap. 1 § RB tas i beslag. Beslagsprotokoll skall då upprättas enligt 27 kap. 13 § RB. Något rättsligt stöd för att omhänderta handlingar eller föremål från en misstänkt för det i 27 kap. 1 § angivna ändamålet vid sidan av reglerna om beslag finns inte. En 15-årig elev har av uniformerad polispersonal hämtats i skolan för förhör i en brottsutredning (Dnr 202-1995) I en anmälan till JO framfördes kritik mot en polismyndighet bl.a. med anledning av att ett hämtningsbeslut beträffande en 15-årig elev vid en skola verkställts i skolan av uniformerad polispersonal. Yttrande inhämtades från om lämpligheten av att ett beslut om hämtning till förhör verkställs av uniformerad polispersonal. , chefsjuristen , kom in med följande yttrande. Enligt 23 kap 4 § bör en förundersökning bedrivas så att ingen onödigt utsätts för misstanke eller får kännas vid olägenhet. I 5 § förundersökningskungörelsen (1947:948) anges vidare att ett förhör skall hållas på tid och plats som antas medföra minsta olägenhet för den som ska höras. Den uppfattning som varit rådande är att uppdrag i exempelvis bostadsområden utförda av uniformerad polispersonal medför olägenhet för den som är föremål för åtgärden och att den uppmärksamhet som kan följa med ett sådant uppdrag är ofördelaktig för densamme. Jfr t ex JO 1971 s 93, 1983/84 s 101 samt 1990/91 s 84. Även den aktuella anmälningen ger uttryck för bl a ett sådant synsätt. Statsmakterna har slagit fast att polisarbetet skall vara mer inriktat på brottsförebyggande insatser med närpolisverksamhet som bas. Den skall bedrivas vid små lokalt anknutna enheter där uppgiften i första hand är att bekämpa vardagsbrottsligheten och skapa trygghet i närsamhället. Särskild uppmärksamhet skall ägnas åt ungdomar som är i riskzonen för att dras in i kriminalitet. Polisens synlighet ska därvid öka, bl a genom ett ökat inslag av fotpatrullering. 1992/93, bilaga 3, s 75 f och prop. 1994/95:100, bilaga 3, s 7 f. Polisens närvaro behöver således inte med nödvändighet ses som någonting negativt utan tvärtom utgöra ett naturligt inslag i samhället, inte minst på skolområden. För att nå framgång med ett sådant synsätt måste insatser ytterligare inriktas på allmänhetens attityd gentemot polisen. anser att det nu beskrivna arbetssättet, särskilt kravet på ökad synlighet, måste leda till att polisen i olika situationer som huvudregel skall bära uniform. En ambition är således att polispersonal i större utsträckning än tidigare skall vara uniformsklädd såväl under arbetstid som i samband med resor till och från arbetet. I linje med detta ligger också att begreppet polisman i 1 kap 2 § polisförordningen (1984:730) har utvidgats. Se SFS 1994:1255. Att närvaron på skolan i förevarande fall initierats av att ett beslut om hämtning till förhör utan föregående kallelse skulle verkställas påverkar inte detta synsätt. Det ankommer dock givetvis ytterst på den enskilde polismannen att agera på ett sådant sätt att den berörde inte onödigtvis utsätts för misstanke eller annan olägenhet. I ett beslut anförde chefsJO följande. Som har nämnts inledningsvis gäller anmälan formerna för verkställigheten av ett beslut om hämtning till förhör av en 15-årig elev som varit misstänkt för brott. Anmälaren har därvid bl.a. riktat kritik mot att eleven i fråga hämtades i skolan av polismän i uniform. Jag har inte funnit anledning att närmare gå in på omständigheterna i det särskilda fallet. Utredningen i ärendet har i stället inriktats på den principiella frågan om användningen av uniformerad polispersonal i situationer av det aktuella slaget. framhåller i sitt yttrande att det krav på ökad synlighet som ställs på polisorganisationen i samband med att denna inriktas på brottsförebyggande verksamhet med närpolisverksamheten som bas måste leda till att polisen som huvudregel skall bära uniform i sin verksamhet. I yttrandet hänvisas särskilt till polisens uppgift att skapa trygghet i samhället. Jag vill för egen del erinra om att uniformen också har andra viktiga funktioner. Den tillkännager exempelvis att bäraren är utrustad med särskilda befogenheter och åtnjuter ett särskilt straffrättsligt skydd i sin verksamhet. Det finns således goda skäl för att polismän skall uppträda i uniform i sin tjänsteutövning. Det förekommer emellertid situationer där hänsynen till den som blir föremål för en åtgärd från polisens sida talar för att åtgärden i fråga skall vidtas av en civilklädd polisman. JO har exempelvis tidigare uttalat sig i frågan om användningen av uniformerad polispersonal i polismålade fordon för delgivningsuppdrag (JO 1972 s. 77 och 1977/78 s. 137). JO:s ståndpunkt var att det i syfte att undvika att delgivningen väckte onödigt uppseende var lämpligast att denna verkställdes av en civilklädd polisman i en civil bil men att vissa förhållanden såsom tidsnöd eller uniformsplikt för all tillgänglig polispersonal kunde medföra undantag från denna princip. Det finns enligt min mening anledning att anlägga ett liknande synsätt också i fråga om vissa fall av polishandräckning enligt t.ex. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Vad gäller polisens brottsutredande verksamhet kan hänvisas till bestämmelsen i 23 kap. 4 § första stycket andra meningen att en förundersökning skall bedrivas på sådant sätt att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. För att den hänsynsprincip som kommer till uttryck på detta sätt skall kunna efterlevas i enlighet med vad lagstiftaren har tänkt sig krävs uppenbarligen i vissa fall att polismän uppträder civilklädda i sin tjänsteutövning. Den straffprocessuella hänsynsprincipen gör sig i särskilt hög grad gällande när det är fråga om åtgärder som vidtas mot barn. I 17 § förundersökningskungörelsen (1947:948) föreskrivs exempelvis att förhör med den som är skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som hörs tar skada samt att det noga bör tillses att uppmärksamhet inte väcks kring förhöret. Av intresse i det här aktuella sammanhanget är vidare ett uttalande i förarbetena till lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare om hämtning till förhör av barn . Departementschefen framhåller där (prop. 1983/84:187 s. 22) att tillämpningen av hämtningsinstitutet när det gäller barn bör ske med hänsynstagande till barnets ålder och mognad och således med stor restriktivitet. Hämtning till förhör bör så långt möjligt undvikas. Måste en sådan åtgärd vidtas, är det enligt departementschefen viktigt att det sker på ett diskret sätt och med all den hänsyn som förhållandena påkallar. Endast i undantagsfall bör hämtning utföras av uniformerad polis eller på något ställe där uppmärksamhet kan väckas. Att varken hämtning eller förhör sker i skolan annat än när mycket speciella skäl föreligger sägs vara av särskild vikt. Det framstår som främmande att man i det här diskuterade hänseendet skulle tillämpa ett visst synsätt beträffande en fjortonåring och ett helt annat beträffande t.ex. någon som just har fyllt . Enligt min mening bör de här återgivna uttalandena därför vara vägledande också när det uppkommer fråga om att hämta någon som är till förhör. Vad som har sagts i det föregående om innebörden av hänsynsprincipen i fråga om barn och ungdomar skall numera ses också mot bakgrund av åtaganden enligt FN:s konvention om barnens rättigheter. Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, skall enligt artikel 3.1 i konventionen barnets bästa komma i främsta rummet. Enligt huvudregeln, som är tillämplig för del, avses i konventionen med barn varje människa under . Med anledning av vad har uttalat om att polisens närvaro bör ses som ett naturligt inslag inte minst i skolan vill jag, till undvikande av missförstånd, framhålla att det självfallet är av värde bl.a. för att hos barn och ungdomar skapa en förtroendefull syn på polisen och dess verksamhet att uniformerade polismän deltar t.ex. i undervisningen i lag och rätt. Det finns däremot anledning att förmoda att tvångsingripanden mot skolelever vidtagna i skolan av uniformerad polis inte har en motsvarande positiv effekt. Laglig grund föreligger inte för polisen att anvisa marschväg för en demonstration för vilken tillstånd inte sökts (Dnr 4400-1994) I en anmälan till JO framförde . kritik mot befattningshavare vid i med anledning av att de hade upplöst en demonstration i . I anmälan anförde . sammanfattningsvis följande. Demonstrationen, som under mycket kraftig polisbevakning lämnade Triangeln ungefär , stoppades av polisen på . Inget besked om skälet till detta lämnades till demonstranterna. beordrade polisen sedan de demonstranter som var från att lämna demonstrationen åt ett håll och de demonstranter som var från att gå åt ett annat håll. Detta innebar att demonstrationen upplöstes. Under hela den aktuella tiden förekom inga oroligheter i demonstrationen. Det förelåg inte någon fara för allmänheten, och inte heller förekom skadegörelse, ohörsamhet mot ordningsmakten, våld mot tjänsteman, upplopp eller våldsamt upplopp. Insatsprotokoll, minnesanteckningar och andra handlingar från polismyndigheten avseende den aktuella händelsen granskades och muntliga upplysningar inhämtades. Sammanfattningsvis framkom följande bild av det inträffade. Demonstranterna var svenska och danska s.k. antifascister. De hade inte ansökt om tillstånd att genomföra en demonstration och de upplyste inte heller polisen om vart de var på väg. Demonstranterna, som var iförda rånarluvor, bar inga plakat. De skrek däremot slagord som "svarta och vita mot dom rika". Demonstrationen stoppades på . Polisen vet av erfarenhet att dessa demonstranter gör s.k. rusningar, dvs. man spränger tåget genom att gruppvis rusa åt olika håll. Sådana rusningar förekom tåget stoppades. Demonstrationståget stoppades genom att polisen bildade kedja framför och bakom demonstranterna. Någon motdemonstration fanns inte. Syftet med "insäckningen" på och med att polisen förhandlade fram en upplösning av demonstrationen var att man ville förhindra att demonstranterna kom in i de centrala delarna av på grund av risken för skadegörelse. som demonstrationen ägde rum hade polisen fått uppgifter om att ett av målen för denna var ett område som heter Erikslust, ett av Malmös mera exklusiva områden. Polisområdeschefen hade därför bestämt att demonstranterna inte skulle tillåtas gå ut mot Erikslust. Ärendet remitterades till i för utredning och yttrande över vad . hade anfört i sin anmälan till JO. Yttrandet skulle särskilt avse den rättsliga grunden för att upplösa demonstrationen och polismyndighetens beslut att inte tillåta demonstranterna att gå in i området vid Erikslust. i (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från polisområdeschefen i , polisöverintendenten . Under en rad av år har den sk 30:e novemberföreningens demonstration med fackeltåg i för att högtidlighålla minnet av dödsdag mötts av våldsamma motdemonstrationer, där våldet och aggressiviteten har trappats upp år . I samband med högtidlighållandet anlände ett stort antal bussar till med s.k. BZ-anhängare och sympatisörer, de flesta från men också en del från . Tidigare års erfarenheter samt kunskapen om att BZ-anhängarna deltagit i våldsamma upplopp i med stenkastning mot polisen och grov skadegörelse som följd, medförde att polisen hade samlat en stor och välutrustad polisstyrka i . Polisinsatsen detta år ledde till att ca 400 aktivister greps som misstänkta för våldsamt upplopp eller ohörsamhet mot ordningsmakten. Inför novemberföreningens manifestation fanns det en välgrundad anledning att befara att det skulle förekomma våldsamma motdemonstrationer i klart syfte att förhindra 30:e novemberföreningens högtidlighållande. planerade för olika åtgärder att möta den befarade ordningsstörningen, bl.a. innefattande stora polisförstärkningar till länet och upprättande av en underrättelseorganisation. påträffades flygblad i av vilka det framgick att de s.k. BZ-anhängarna, vilka nu kallade sig AntiFascistisk Aktion ansåg sig ha nått sitt mål att stoppa de rasistiska inslagen i 30:e novemberföreningens fackeltåg i och att man istället skulle tillsammans med svenska antifascister rikta sina aktiviteter mot det som man uppfattade som det verkliga problemet, nämligen det kapitalistiska systemet. Av flygbladet framgick också att man tillsammans med svenska antifascistiska anhängare avsåg att demonstrera i med samling på Triangeln under parollen . Demonstrationen skulle dessutom föregås av en veckas aktiviteter i till vilken de danska aktivisterna var inbjudna. avslutades med "d.30.november EN FET JÄVLA FACKELDEMO". Kontakter med danska polisen bekräftade att de tidigare BZ-anhängarna numera kallade sig och att man planerade att medverka i demonstrationen i . Budskapet "Svarta och vita mot de rika" och att det skulle ske en demonstration på Triangeln i spreds också via affischer i . På affischerna fanns tre maskerade personer med vad man kunde uppfatta som vapen i händerna. Med utgångspunkt från vad som var känt sköts tyngdpunkten i planeringen av polisinsatserna till och det beslöts att det skulle upprättas en inre stab i för övergripande operativ ledning. Till chef för polisinsatsen utsågs poliskommissarien . inkom till underrättelseroteln uppgifter om att 100-200 danska BZ-anhängare förväntades resa till och att inresan skulle ske i smågrupper . Skyddsutrustning i form av benskydd och luvor för maskering skulle medföras. Slagverktyg och eventuellt också slangbomber m.m. fanns redan tillverkade i . Samlingen skulle ske på Triangeln för att därefter tåga till . En lastbil med högtalare skulle köra i täten. Det förekom också uppgifter om att man avsåg att slå till mot rikemanskvarteren i utkanten av som ett uttryck för slaget mot kapitalismen. Svenskar skulle leda demonstrationen. Från danska polisen inkom i huvudsak identiska uppgifter. Genom underrättelseverksamhet och förspaning kunde det vidare konstateras att en person med nära anknytning till de svenska antifascistgrupperna hade hyrt en lastbil . Bilen kontrollerades och befanns innehålla 100 facklor samt 10 rundstavar i trä . Samme person hade också inför föregående år hyrt en lastbil som vid husrannsakan visade sig innehålla 200 s.k. rånarluvor, 50 färdiga slangbomber samt 30 träpåkar. Med utgångspunkt från kännedomen om de svenska och danska antifascisternas agerande vid tidigare demonstrationer i och och från de underrättelser som inkommit beträffande de danska AFA-anhängarna fanns det en grundad anledning att befara oroligheter vid demonstrationen i form av angrepp mot byggnader och andra objekt som av antifascisterna uppfattas som symboler för ett kapitalistiskt system men också mot polisen. Kommenderingsledningen beslöt att demonstranterna med hänsyn till allmän ordning och säkerhet och till framkomligheten inte fick samlas på den del av Triangeln som var vid tillfället upplåten för en julmarknad med bodar och försäljningsstånd m.m. Demonstranterna skulle ej heller av samma anledning tillåtas marschera in på den del av som är gågata från Triangeln och norrut. Vidare beslöts med hänsyn till uppgifterna om att demonstranterna planerade att slå till mot rikemanskvarter att demonstrationståget inte fick tillåtas att komma in i området vid /Erikslust. Arrangörerna hade inte ansökt om tillstånd till demonstrationen. Det var därför obekant vilken väg man avsåg att ta. Försök gjordes på Triangeln att få tillstånd till en dialog med någon ansvarig i syfte att om möjligt få klarhet i marschväg och plats för avslutningen av tåget. Dessa ansträngningar misslyckades. Eftersom det inte kan anses rimligt att deltagarna i en icke tillståndsgiven demonstration skall ha bättre rätt att själva välja marschväg än deltagarna i en demonstration med tillstånd i vilket marschvägen är fastställd, beslöt kommenderingsledningen att anvisa demonstranterna väg med beaktande av beslutet att demonstrationen inte fick tillåtas komma in i centrum eller att nå fram till Fridhems-Erikslustområdena vilka kan anses vara några av mera exklusiva områden med höginkomsttagare och därför möjliga mål för demonstrationen. hade ett hundratal demonstranter samlats på den nordvästra delen av i mynningen till . Av dessa var ett antal danskar. Efterhand anslöt sig ytterligare ett 60-tal danskar. kom antalet demonstranter att uppgå till omkring 200. avtågade demonstranterna spontant och blev eskorterade av poliser. En del av deltagarna var maskerade med luvor eller kapuschonger för ansiktet. Man ropade slagord såsom "Svarta och vita mot de rika". Några plakat eller banderoller fanns inte med i tåget. Demonstrationståget fortsatte utan incidenter norrut, västerut samt norrut mot efter anvisningar av polispersonal. När tåget nådde korsningen med och anvisades att fortsätta denna västerut mot Turbinen, uppstod villrådighet hos demonstranterna och tåget stannade upp spontant. I nära anslutning till stoppet uppstod s.k. rusningar av grupper in mot centrum. Sådana rusningar innebär erfarenhetsmässigt ofta att resten av demonstranterna följer efter okontrollerat med påtagliga risker för omfattande skadegörelser bl.a. mot skyltfönster i banker och affärer. Situationen blev nu kritisk särskilt som det på på andra sidan kanalen fanns en grupp danskar som genom rop hetsade deltagarna i demonstrationen. För att återta kontrollen inringades demonstranterna tillfälligt under av den eskorterande polisstyrkan varvid demonstranternas rörelsefrihet begränsades temporärt. Situationen var emellertid sådan att det inte förelåg några förutsättningar för en upplösning av demonstrationen och något beslut om en sådan fattades inte.