frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — (Dnr 1128-1995) Av en anmälan till JO framgick att H. var förordnad att såsom förvaltare enligt 11 kap. 7 § förvalta all A:s egendom. Uppgift om förvaltarskapet hade meddelats till läns allmänna försäkringskassa, där A. var inskriven. fick H. ett meddelande från en bank att ett av honom lämnat gireringsuppdrag inte kunde regleras eftersom A. hos hade ändrat konto för pensionsutbetalning och kontot i banken saknade täckning. Det av A. nyöppnade kontot hade tömts så snart pensionen hade satts in där. yttrade sig efter remiss och anförde bl.a. att den gängse rutinen är att kontrollerar överföringsuppdrag bl.a. med avseende på om det finns en förvaltare inlagd i den försäkrades dataframställda bild som utvisar sådant förhållande. Skulle det visa sig att t.ex. förvaltare finns registrerad skall kassan underrätta denne om överföringsuppdraget. I det nu aktuella fallet har avisering till förvaltaren inte skett. Från det berörda kontorets sida är man väl medveten om att ett misstag har begåtts. Det hela får tillskrivas den mänskliga faktorn och bör betraktas som en engångsföreteelse. Misstagen har begåtts i en situation då kontoret var överhopat med överföringsuppdrag eftersom det pågick en nationell kampanj för att få försäkrade att övergå till att få sina pengar insatta på bankkonto. Det rådde alltså extrem belastning av engångskaraktär vid tillfället. Det berörda kontoret har till förhindrande av en upprepning ånyo gått igenom rutinerna med de anställda samt på visst sätt ändrat i organisationen så att fler handläggare kommer att svara för inmatning av uppgifter som berör kontoändringar. hänvisade även till ett yttrande från kontorschefen vid lokalkontoret . I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i denna fråga följande. För den som på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person, och är ur stånd att vårda sig eller sin egendom, får rätten enligt 11 kap. 7 § förordna förvaltare, såvida den enskilde inte kan få hjälp på något annat mindre ingripande sätt. Förvaltaruppdraget skall anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller viss angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde. Utan särskilt förordnande omfattar förvaltaruppdraget inte den enskildes rätt att sluta avtal om tjänst eller annat arbete och inte heller bl.a. vad den enskilde förvärvar genom sådant arbete efter det att förvaltare förordnats, se 11 kap. 8 § . Av 11 kap. 9 § följer att en förvaltare, som förordnats enligt 11 kap. , inom ramen för förvaltaruppdraget har ensam rådighet över den enskildes egendom och företräder denne i alla angelägenheter som omfattas av uppdraget. I 11 kap. 10 § stadgas att den enskilde med förvaltarens samtycke själv får företa rättshandlingar även i angelägenheter som omfattas av förvaltaruppdraget. Av förarbetena till regler om bl.a. förvaltare (prop. 1987/88:124) framgår att pensionsmedel inte räknas till arbetsinkomst, även om de till någon del avser t.ex. tilläggspension och grundas på inkomst av förvärvsarbete (s. 171). Vidare sägs att i fråga om egendom och angelägenheter som omfattas av förvaltarens uppdrag hans rådighet är utan konkurrens från huvudmannen (s. 171172). Det sagda innebär att om tingsrättens förordnande av förvaltare, såsom i det nu aktuella fallet, är generellt dvs. avser all huvudmannens egendom den sistnämndes rättshandlingar i princip är ogiltiga om de inte faller inom ramen för vad huvudmannen får göra enligt 11 kap. 8 § . I förevarande fall framgår av utredningen klart att brustit i handläggningen av ärendet och att detta lett till att förvaltaren H. inte underrättats om kontoändringen. Annat har inte kommit fram än att kände till förvaltarskapet. Såvitt framgår av kassans yttrande föreligger det inte några brister i de rutiner som kassan normalt tillämpar i det aktuella avseendet. Om rutinerna hade följts skulle H. ha aviserats om den begärda kontoändringen varvid han skulle ha kunnat avstyra den. I den korrespondens som förekommit mellan och H. med avseende på den sistnämndes skadeståndsanspråk har kassan i skrivelse gett uttryck för uppfattningen att den inte har någon juridisk möjlighet att vägra ett överföringsuppdrag samt yttrat att kassan naturligtvis "" borde ha meddelat H. om "gjord överföring". Med beaktande av vad som upplysts om ifrågavarande förvaltarskap ger de nu återgivna uttalandena anledning att befara att kunskapen om kassans normala rutiner såsom dessa beskrivits i remissvaret på sina håll brustit. Även om hög arbetsbelastning hos bidragit till eller orsakat det inträffade kan kassan inte undgå kritik för sin underlåtenhet. Eftersom kassan vidtagit åtgärder för att undvika ett upprepande av det inträffade nöjer jag mig med de uttalanden som jag nu gjort. Miljö- och hälsoskydd samt djurskydd Fråga om ett föreläggande enligt 43 § miljöskyddslagen att lämna upplysningar kan utformas som en skyldighet för företagaren att förete en viss handling (Dnr 404-1996) Vid av i antecknades i protokollet följande beträffande ett av nämndens ärenden. Ärendet angår en anmälan enligt miljöskyddsförordningen (1989:364) om tillfällig uppläggning av byggnadsavfall. Enligt anmälan skulle avfallet slutligen transporteras till ett visst renhållningsföretag. Vid prövning av anmälan beslöt nämnden (delegationsbeslut) bl.a. att ett kvitto från renhållningsföretaget, utvisande att detta mottagit avfallet, skulle lämnas in till miljökontoret efter arbetets slutförande, dock . Det angavs att detta föreläggande skedde i enlighet med 43 § miljöskyddslagen (1969:387). Iakttagelsen väcker frågan om den möjlighet att begära upplysningar från en företagare som 43 § miljöskyddslagen lämnar en tillsynsmyndighet innefattar en rätt att kräva att företagaren på något visst sätt skall bevisa att han genomfört en viss åtgärd. Från nämnden anfördes att man uppfattat 43 § på angivet sätt. JO beslöt att yttrande rörande den berörda frågeställningen skulle inhämtas från . inkom därefter med följande yttrande. 43 § miljöskyddslagen (ML) är ett betydelsefullt instrument i tillsynsarbetet enligt ML. Det är viktigt att den som svarar för en miljöfarlig verksamhet kan avkrävas upplysningar om verksamheten, närhelst tillsynsmyndigheten finner detta motiverat. Inte minst är det angeläget att miljöfarliga verksamheters avslutande blir föremål för tillsynsmyndigheternas uppmärksamhet. Vid sitt ställningstagande i det aktuella anmälningsärendet har miljönämnden funnit skäl att som skyddsåtgärd eller försiktighetsmått enligt 5 § ML ålägga vederbörande företagare att transportera bort de ifrågavarande massorna till ett avfallsbehandlingsföretag, när den provisoriska vägen inte längre behövdes. För sin bevakning av detta avslutande av det aktuella tillfälliga "avfallsupplaget" har nämnden funnit det betydelsefullt att i sinom tid få ett vederhäftigt besked om borttransportens verkställande. Nämndens åtgärd att begära ett sådant besked i form av ett kvitto på massornas mottagande vid avfallsbehandlingsföretaget bör enligt mening bedömas som väl förenlig med 43 § ML. Till "upplysningar om anläggningen" enligt lydelsen i det aktuella lagrummet bör enligt verkets mening bl.a. kunna hänföras upplysningar om hur anbefallda skyddsåtgärder och försiktighetsmått med anledning av verksamheten vid en viss anläggning har genomförts. Upplysningarna i fråga kan även syfta till besked huruvida den miljöfarliga verksamheten vid anläggningen har upphört. Upplysningar enligt 43 § ML bör kunna krävas i form av särskilt angivna handlingar. Här kan erinras om att det i liknande lagrum om upplysningsplikt i senare års lagstiftning på miljöområdet som regel har skrivits ut att tillsynsmyndigheten har rätt att få de handlingar som behövs för tillsynen. Regler med sådant innehåll finns t.ex. i 15 § lagen (1985:426) om kemiska produkter, 17 § hälsoskyddslagen (1982:1080), 22 § renhållningslagen (1979:596) och 5 § bilavgaslagen (1986:1386). Innehållet i dessa regler saknar inte intresse vid tolkningen och tillämpningen av 43 § ML. Sammanfattningsvis anser sålunda , att den möjlighet att begära upplysningar från en företagare som 43 § ML lämnar en tillsynsmyndighet bl.a. innefattar en rätt att kräva att företagaren genom att överlämna en viss handling skall visa att han har genomfört en viss åtgärd. I sitt beslut anförde JO i bedömningsdelen följande. Jag begränsar min bedömning i ärendet till att avse huruvida den skyldighet, som enligt 43 § första stycket miljöskyddslagen åvilar innehavaren av en verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig, att på begäran lämna en tillsynsmyndighet behövliga upplysningar om anläggningen, också kan anses innefatta en skyldighet att på begäran förete vissa av myndigheten bestämda handlingar. Någon vägledning i fråga om det sätt, varpå upplysningsplikten kan fullgöras, har såvitt jag kunnat finna inte lämnats i förarbetena. Det säger sig självt att en företagare måste kunna lämna begärda upplysningar i skriftlig form. Huruvida en företagare, som så önskar, skall medges att lämna upplysningar muntligt måste bedömas från fall till fall mot bakgrund av regleringen i 14 § förvaltningslagen (1986:223); något generellt uttalande om den saken torde inte vara meningsfullt. Det är i vilket fall som helst inte valet i sig mellan skriftliga och muntliga upplysningar som är föremål för bedömning i ärendet här, eftersom frågan gäller om företagaren kan åläggas att förete en viss angiven handling. Saken har inte berörts i förarbetena till miljöskyddslagen. 1969:28 s. 291 anförde departementschefen endast att paragrafen ålade innehavare av anläggning upplysningsplikt. I samband med att reglerna om undersökningsplikt infördes i andra stycket av 43 § anförde departementschefen (prop. 1973:141 s. 31) att "har rätt att få tillträde till fabriksområde m.m. och att avkräva företagare behövliga upplysningar." Då bestämmelsen om vite i fjärde stycket av paragrafen utvidgades till att omfatta också upplysningsplikten berördes omfattningen av denna (prop. 1986/87:135 s. 24): "Upplysningsskyldigheten omfattar inte bara uppgifter som behövs för den löpande tillsynen. Även uppgifter som tillsynsmyndigheterna behöver för inventering och kartläggning av olika föroreningar och störningskällor samt planeringen av det allmännas insatser omfattas av upplysningsplikten i 43 § första stycket." I dessa sammanhang antyddes inte att upplysningsplikten skulle omfatta annat än skyldighet att lämna just upplysningar. har som stöd för sin uppfattning, att ett föreläggande att tillhandahålla vissa handlingar är tillåtligt, hänvisat till att det i andra lagar på miljöområdet har föreskrivits att tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de handlingar som behövs för tillsynen. Verket har pekat på ett antal lagar med bestämmelser av detta innehåll. I dessa lagar, liksom i t.ex. livsmedelslagen (1971:511) och djurskyddslagen (1988:534) stadgas, med i huvudsak samma ordalydelse, att en tillsynsmyndighet "har rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen". I ett antal lagar på miljö- och hälsoskyddsområdet har lagstiftaren således, förutom en skyldighet att lämna upplysningar, även uttryckligen ålagt företagare en skyldighet att på begäran förete sina handlingar för tillsynsmyndigheten. För att en företagare skall kunna anses ha en sådan skyldighet torde det emellertid fordras ett uttryckligt lagstadgande därom, jfr 8 kap. 3 § regeringsformen. Jag kan därför inte hålla med i dess uppfattning, att de uttryckliga föreskrifterna om editionsplikt i andra lagar kan tas till intäkt för att även regleringen i miljöskyddslagen, vilken endast ålägger den enskilde upplysningsplikt, kan anses innefatta ett åläggande av editionsplikt. Jag finner med hänsyn till vad jag nu anfört för egen del att regleringen i 43 § första stycket miljöskyddslagen inte kan anses innefatta en skyldighet för en företagare att på begäran förete en viss handling för en tillsynsmyndighet. Vid sådant förhållande skulle en tillsynsmyndighet sakna befogenhet att förelägga en företagare att till myndigheten överlämna en viss handling som företagaren har, även om myndigheten i och för sig skulle behöva handlingen för sin tillsyn. Saken är emellertid inte uppenbar och olika meningar kan förfäktas utan att det med full säkerhet kan hävdas att någon av dem är direkt felaktig. Eftersom rättsläget således är oklart i nu förevarande hänseende finner jag anledning att tillställa en kopia av detta beslut. Vid inspektion av en länsstyrelse aktualiserade frågor rörande förprövning av djurstallar resp. tillsyn enligt 24 § djurskyddslagen (1988:534); bl.a. fråga om tillsynsuppgifternas fördelning mellan vederbörande kommunala nämnd och (Dnr 4340-1995) I en remiss anmodades i att avge yttrande till JO i enlighet med vad som anförts under punkt 3.5 i protokollet över en inspektion av (lantbruks- och veterinärenheten) . Under punkt 3.5 i inspektionsprotokollet hade antecknats följande. Formella frågor rörande ett ärende om förprövning av djurstallar Av ett beslut i ärende 371-6194-94 framgick följande. På fastigheten 1:15 hade uppförts ett lösdriftsstall som inte förprövats och godkänts. Stallet hade tagits i bruk innan det färdigställts. Med anledning härav förelade , med stöd av 27 § djurskyddsförordningen (1988:539), ägaren av stallet att omgående, dock , till inkomma med uppgifter så att en efterprövning av stallet kunde genomföras. Sedan oklarheterna i ärendets gång diskuterats beslöt JO att genom remiss inhämta yttrande rörande handläggningen. I yttrandet bör särskilt nedan angivna frågeställningar behandlas och bedömas. Kan en förprövning ersättas av en prövning i efterhand? Har övervägt möjligheten att fatta beslut om särskild avgift (se 6 a § djurskyddsförordningen med hänvisning till 3 § fjärde stycket djurskyddslagen, 1988:534)? Är tillsynsmyndighet vad gäller djurskydds- och djurhälsoförhållanden i ett stall som tagits i bruk? Vilken rättslig grund har förelegat för beslut om föreläggande? Som svar på remissen anförde i följande. Formella frågor rörande ett ärende om förprövning av djurstallar Kan en förprövning ersättas med en prövning i efterhand? En förprövning i efterhand är formellt icke möjlig. Däremot måste, om det framkommer att byggnadsåtgärder vidtagits, som inte förprövats, byggnaden granskas för att pröva om stallet kan godkännas från djurskydds- och djurhälsoskyddssynpunkt. Som underlag för denna bedömning behövs i allmänhet ritningar. kan med stöd av 27 § djurskyddslagen begära att få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. Om denna begäran inte efterkoms kan tillsynsmyndigheten meddela föreläggande och förbud som behövs för efterlevnaden av djurskyddslagen eller föreskrifter meddelade med stöd av djurskyddslagen. I detta fall efterfrågades nödvändiga upplysningar för att skulle ha möjlighet att bedöma huruvida djurförbudet även skulle gälla det nyuppförda stallet. borde ha begärt in uppgifterna med stöd av 27 § djurskyddslagen eller meddelat föreläggande om uppgifterna med stöd av 26 § djurskyddslagen. har således tillämpat fel lagrum vid föreläggandet. Har övervägt möjligheten att fatta beslut om särskild avgift (se 6 a § djurskyddsförordningen med hänvisning till 3 § fjärde stycket djurskyddslagen, 1988:534)? I aktuellt fall kan konstateras att byggnaden uppförts och tagits i anspråk innan föreskrift om särskild avgift trätt i kraft (se ikraftträdandebestämmelse i förordningen 1993:1485 om ändring i djurskyddsförordningen där). Någon retroaktiv tillämpning är inte möjlig. Är tillsynsmyndighet vad gäller djurskydds- och djurhälsoförhållanden i ett stall som tagits i bruk? Inom en kommun är det miljö- och hälsoskyddsnämnden som har det direkta tillsynsansvaret. Dock har det utvecklats en praxis i vårt län att vid mer omfattande och svårbedömbara fall sakkunskap efterfrågas. Inför ett eventuellt omhändertagande eller förbud görs inspektion ofta av den lokala inspektören tillsammans med länsveterinären. I fall där omhändertagande eller förbud är tänkbart krävs vanligen direkta iakttagelser av djuren/stallet för att en saklig bedömning skall vara möjlig. anser att 56 § djurskyddsförordningen ger stöd för en sådan medverkan. Vilken rättslig grund har förelegat för beslut om föreläggande? 26 § djurskyddslagen anger att en tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas (se prop. 1993/94:68 s. 2526). Enligt proposition 1987/88:93 till djurskyddslagen s. 66 tillkommer befogenhet att meddela förelägganden enligt 26 § samtliga tillsynsmyndigheter. Huvudregeln bör dock vara att tyngdpunkten i tillsynen i det enskilda fallet ligger hos den myndighet som utövar den omedelbara tillsynen. Med anledning av uppgiften i yttrande (punkt 1, andra stycket) om djurförbudet företogs vissa kompletterande utredningsåtgärder, vilka bl.a. ledde till att följande omständigheter noterades. hade beslutat om förbud att hålla djur i vissa delar av byggnader på fastighet Brunn 1:15 i . hade föreläggande utfärdats om förbättringar av stallet. hade genom en dom av Kammarrätten i (mål nr 884-1993) förbjudits att handha djur utom enstaka sällskapsdjur fr.o.m. . Efter överklagande hade Regeringsrätten (mål nr 4767-1993) beslutat att ej meddela prövningstillstånd. beslut innefattade, förutom det i remissärendet behandlade föreläggandet, ett förbud med stöd av 26 och 29 §§ djurskyddslagen mot djurhållning i hela ladugården. Den nyuppförda lösdriftsdelen innefattades inte i förbudet. Ett beslut av att verkställa omhändertagandet av djur enligt kammarrättens dom återkallades , sedan det framkommit att ansvaret för handhavandet av djuren överförts på en annan person. Detta hade skett genom ett dagtecknat arrendekontrakt, vilket bl.a. innefattade hyr-köp av 25 stycken mjölkkor. i meddelade att 14 stycken kor hade tagits i mät . hade uppgivit sig vara ägare till djuren. Vid en inspektion på fastigheten konstaterades att djurhållningen ej var acceptabel. I ett beslut konstaterade att den gamla ladugården måste genomgå reparation och ombyggnad samt att den nya byggnaden måste färdigställas skyndsamt. Man gjorde den bedömningen att nödvändiga reparationer skulle komma att försenas eller helt utebli bl.a. till följd av uppgiven brist på medel för nödvändiga investeringar samt noterade att var att anse som ägare av och huvudansvarig för djurbesättningen. Mot bakgrund av angivna omständigheter beslöts med stöd av 31 § djurskyddslagen att tillhöriga djur skulle omhändertas genom polismyndighetens försorg. I polisförhör i anledning av misstanke om brott mot 39 § djurskyddslagen förnekade brott och uppgav att de djur som fanns på gården tillhörde en annan person (ej den tidigare uppgivne arrendatorn), att denna person hyrde plats för djuren av till en kostnad av , samt att hon skötte djuren . De refererade omständigheterna utgjorde bakgrund till uppgifter i yttrandet till JO rörande "djurförbudet" samt till den del av beslut som innebar att all djurhållning i den gamla ladugården på fastigheten 1:15 med stöd av 26 och 29 §§ djurskyddslagen förbjöds fr.o.m. . 3.1 Förprövning av djurstallar Frågor om kontroll från djurskydds- och djurhälsosynpunkt av stallar för häst, nötkreatur, ren, svin, får, get och fjäderfä samt anläggningar för pälsdjur regleras i 5 och 6 §§ djurskyddsförordningen. Föreskrifter om sanktioner för brott mot dessa bestämmelser finns i 3, 36 och 37 §§ djurskyddslagen samt i 6 a § djurskyddsförordningen. Av 5 § djurskyddsförordningen framgår att stallar och anläggningar av nämnt slag inte får uppföras, byggas till, byggas om eller på visst sätt ändras utan att byggnaden/åtgärden på förhand har godkänts från djurskydds- och djurhälsosynpunkt. Frågan om godkännande skall enligt 6 § första stycket prövas av . Enligt andra stycket ankommer det även på att besikta stallar och anläggningar innan de tas i bruk. Enligt en straffbestämmelse i 36 § första stycket 2 djurskyddslagen skall den som av uppsåt eller oaktsamhet bryter mot en föreskrift som meddelats med stöd av djurskyddslagen (exempelvis de nämnda bestämmelserna i djurskyddsförordningen) straffas med böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall den skyldige dock ej dömas till ansvar. Av 3 § fjärde stycket djurskyddslagen i dess lydelse från framgår att regeringen får föreskriva att den som inte låter förpröva djurstall skall åläggas att betala en särskild avgift. Avgiften skall i normalfallet bestämmas till ett belopp som motsvarar fyra gånger den avgift som skulle ha betalats om förprövning skett. Enligt 6 a § djurskyddsförordningen har numera att besluta om uttag av sådan särskild avgift, om någon efter utfört en byggnadsåtgärd enligt 5 § utan godkännande på förhand av . Den som ålagts att betala särskild avgift undantas enligt 37 § andra stycket djurskyddslagen från straffbestämmelserna i 36 §. Enligt huvudregeln i 24 § andra stycket djurskyddslagen är tillsynen inom en kommun över efterlevnaden av djurskyddslagen och av föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen en uppgift för den kommunala miljö- och hälsoskyddsnämnden (motsvarande). Detta gäller under förutsättning att inte regeringen har föreskrivit att tillsynen skall utövas på något annat sätt. Det finns inga av regeringen beslutade föreskrifter av innebörd att den omedelbara tillsynen skulle utövas av någon annan myndighet än vederbörande kommunala nämnd, jfr 5659 §§ djurskyddsförordningen. utövar enligt 24 § första stycket djurskyddslagen den centrala tillsynen om inte annat är angivet samt samordnar övriga tillsynsmyndigheters verksamhet. Tillsynen i övrigt skall enligt tredje stycket utövas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer. Enligt 56 § djurskyddsförordningen och 3 § förordningen (1990:1510) med länsstyrelseinstruktion utövar den regionala tillsynen över djurskyddet. Enligt 26 § djurskyddslagen får en tillsynsmyndighet meddela de förelägganden och förbud (i förekommande fall vitessanktionerade) som behövs för att den lagen eller föreskrifter som meddelats med dess stöd skall efterlevas. har enligt 27 § andra stycket djurskyddslagen rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. Beslut av en nämnd enligt djurskyddslagen eller enligt bestämmelser som meddelats med stöd av denna lag får enligt 38 § djurskyddslagen överklagas hos . I beslut anförde stf JO följande. Förprövning enligt djurskyddsförordningen skall ske innan en byggnadsåtgärd vidtas, och ett nybyggt eller ombyggt stall får inte tas i drift innan slutbesiktning skett. Om någon vidtar en förprövningspliktig byggnadsåtgärd utan att ha fått den prövad och godkänd har enligt den gällande regleringen att besluta om särskild avgift. Sanktionen mot en sådan överträdelse var böter eller fängelse enligt straffbestämmelsen i 36 § djurskyddslagen; för sådan påföljd krävdes att åtgärderna vidtagits med uppsåt eller av oaktsamhet samt att fallet inte bedömdes som ringa. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte låter förpröva ett stall eller tar ett icke besiktat stall i bruk är alltjämt i princip underkastad straffansvar men skall inte dömas till ansvar om han ålagts att betala den särskilda avgiften. Utredningen i ärendet visar att ingen formell förprövning ägt rum. Från sida har inte påståtts att beslutet reellt innefattade en förprövning. beslut innebär dock otvivelaktigt att då behandlat frågor avseende såväl den aktuella nybyggnaden som de gamla byggnaderna. Ett djurstall som uppförts utan reguljär förprövning eller som tagits i bruk utan att ha godkänts vid slutbesiktning måste givetvis kontrolleras från djurskydds- och djurhälsosynpunkt. Detta är en tillsynsuppgift som ankommer på vederbörande kommunala miljö- och hälsoskyddsnämnd (motsvarande). Härtill kommer att som regional tillsynsmyndighet har en kontrollerande och stödjande roll.