frsrdg · GK04JO1 · 1997-01-01 00:00:00 — På särskild fråga från mig lämnade nämndsrepresentanterna det beskedet att utredningen vid utredningshemmet var avslutad och att resultatet av utredningen fanns sammanfattad i det psykologutlåtande som ingetts till rätten. Utlåtandet finns delvis redovisat i länsrättens dom. Vad som återstod var att sammanställa utredningen skriftligt, vilket skulle ta . Det bör särskilt framhållas att nämndens företrädare uppgav att familjen inte tidigare var känd av nämnden och att det av den utredning som gjorts om familjen inte framkommit något av betydelse utöver vad som anförts i nämndens utredning. Dessa uppgifter har dock inte dokumenterats i förhandlingsprotokollet. På grundval av den utredning som förelåg i målet fann länsrätten att behövlig vård av den unga flickan borde kunna genomföras på frivillig väg. Rätten hade därvid lagt stor vikt vid vad som framkommit vid den muntliga förhandlingen. Det bör i förtydligande syfte framhållas att vad länsrätten uttalat i domen om hur lämpligen den frivilliga vården bör kunna genomföras inte på något sätt är bindande för nämnden. Ansökan om vård enligt LVU kan endast bifallas eller avslås. Den skriftliga och muntliga utredningen gav inte anledning till att göra någon ytterligare utredning i målet. Att länsrätten trots detta skulle ta initiativ till att närmare utreda flickans hemförhållanden, anser jag vara ytterst diskutabelt. Ett sådant initiativ skulle dessutom kunna uppfattas som att länsrätten initierade behov av tvångsvård enligt 2 § LVU. Även om ett starkt allmänt intresse av barnets skydd och hänsyn till barnets bästa gäller för den grundläggande prövningen av den unges behov av vård, saknas i doktrin och praxis stöd för att i ett mål som det förevarande utvidga prövningsramen till en av nämnden icke åberopad grund. Sammanfattningsvis anser jag att det saknas stöd för att tillämpa officialprincipen så långtgående som B. ifrågasatt i sin anmälan. Härvid bör även vägas in de krav som både regeringsformen (1:9) och art. 6 uppställer för den dömande verksamheten. kommenterade länsrättens yttrande. JO tog del av länsrättens dom i målet Ö 4856-1995 och Kammarrättens i beslut i målet 5394-1995 samt vissa handlingar ur domstolarnas akter. Därutöver hade JO tillgång till vissa handlingar ur sociala distriktsnämndens akt rörande S. JO Lavin anförde i beslut följande. Inledningsvis bör nämnas att flickans mor och styvfar efter länsrättens avgörande anhölls och häktades såsom misstänkta för delaktighet i mord på två personer. Det är dock viktigt att understryka att detta förhållande inte påverkar bedömningen i detta ärende. Nämndens utredning och länsrättens ansvar för att eventuellt komplettera denna måste bedömas mot bakgrund av de omständigheter som förelåg då länsrätten prövade saken med bortseende från vad som senare hände. Frågan, som är föremål för min bedömning, är om länsrätten vid sin prövning av det aktuella LVU-målet kan anses ha fullgjort det utredningsansvar som åvilar en förvaltningsdomstol enligt 8 § FPL. I lagrummet föreskrivs i första stycket att rätten skall tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vidare stadgas i andra stycket att rätten vid behov anvisar hur utredningen bör kompletteras och att överflödig utredning får avvisas. Regeln i första stycket har formulerats så, att omfattningen och innebörden av en domstols utredningsansvar beror på varje enskilt måls beskaffenhet. Förfarandet i ett LVU-mål är en flerpartsprocess, i vilken parterna utgörs av socialnämnden, å ena sidan, och vårdnadshavare och den unge, å den andra. Eftersom de enskilda parterna är berättigade till offentligt biträde (39 § LVU och 41 § rättshjälpslagen 1972:429), kan parterna på ömse sidor anses jämbördiga och besitta erforderlig kompetens att utföra sin talan på ett fullgott sätt. Från domstolens synpunkt bör detta kunna medföra att vardera parten får sörja för viss bevisning och att processen kan läggas upp kontradiktoriskt för att på så sätt locka parterna till att förebringa egen utredning och argumentera för sin sak. Karaktäristiskt för LVU-målen är vidare att socialnämnden dvs. den part som anhängiggör LVU-målet hos länsrätten har ett genom lag bestämt, mycket vidsträckt ansvar för barn och ungdomar. Enligt 12 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, skall socialnämnden bl.a. verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden, i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling och en gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom, med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har visat tecken till en ogynnsam utveckling samt i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. Dessa åligganden för nämnden innefattar skyldighet att närmare utreda barns och ungdomars förhållanden. I detta avseende gäller naturligtvis också den allmänna regeln i 50 § SoL att socialnämnden utan dröjsmål skall inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Om utredningen är avsedd att skola läggas till grund för en ansökan om vård enligt LVU, måste den klarlägga vissa förhållanden för vilka skall redogöras i ansökan. Ansökan skall, enligt 4 § andra stycket LVU, nämligen innehålla en redogörelse för den unges förhållanden, de omständigheter som utgör grund för att den unge behöver beredas vård, tidigare vidtagna åtgärder och den vård som socialnämnden avser att anordna. Som framgår av det anförda har nämnden allmänt sett och särskilt som part i ett LVU-mål ett vidsträckt utredningsansvar. När såsom i LVU-mål det allmänna i egenskap av sökande har ett omfattande utredningsansvar, kan domstolen med hänsyn till "målets beskaffenhet" som regel utgå från sökandens utredning och granska denna med beaktande av vad motparten anför i målet. Domstolen har dock också ett visst eget ansvar för att utredningen blir fullständig och korrekt. Den måste således bl.a. se till att de faktiska förhållandena blir tillräckligt utredda och att de av en part påstådda förhållandena styrks. Dessa åligganden fullgör domstolen främst genom att anvisa hur en förd talan måste kompletteras. I det nu aktuella målet har länsrätten avslagit sociala distriktsnämndens ansökan av den anledningen att behövlig vård av den unga flickan borde kunna genomföras på frivillig väg. Länsrätten menade att kvalificerad psykologisk hjälp genom försorg borde erbjudas henne i samarbete med hemmet innan tvångsvård tillgreps. Denna tanke bygger på den förutsättningen att flickans hemförhållanden möjliggjorde ett dylikt samarbete. utredning saknade emellertid i stort sett uppgifter om föräldrarna och hemförhållandena, vilket för övrigt i såsom tillsynsmyndighet för i ett beslut (dnr 502-10240/95) har kritiserat . Av länsrättens remissyttrande till JO torde framgå att även rätten funnit utredningen ofullständig i detta avseende och att rätten därför infordrat komplettering vid den muntliga förhandlingen. Nämndens företrädare skulle då ha uppgett att familjen inte tidigare var känd av nämnden och att det av den utredning som gjorts om familjen inte framkommit något av betydelse utöver vad som anförts i nämndens utredning. Länsrätten har inte infordrat någon skriftlig komplettering i det nu aktuella avseendet. Eftersom den muntliga förhandlingen i princip ingår som en del av utredningen i mål vid allmän förvaltningsdomstol, har det stått länsrätten fritt att i stället inhämta erforderliga kompletteringar under förhandlingen. Så långt har jag inget att anmärka på vad gäller länsrättens handläggning av målet. Vid muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol förs protokoll (17 § FPL och förordning 1979:575 om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna). Enligt 17 § FPL skall protokollet, förutom anteckningar om yrkanden, medgivanden, bestridanden, invändningar och vitsordanden, innehålla redogörelse för förhandlingens gång och för den utredning som förebringas vid förhandlingen. De uppgifter om flickans familj som nämndens företrädare lämnade vid förhandlingen har inte protokollförts. Uppgifterna utgjorde dock så väsentliga tillskott till utredningen att de enligt min mening otvivelaktigt skulle ha upptagits i protokollet. Som det nu blivit, har de för målets utgång kanske viktigaste sakuppgifterna inte kommit att dokumenteras skriftligen. Länsrätten kan inte undgå kritik härför. Jag noterar att de ifrågavarande uppgifterna inte heller uttryckligen åberopats i länsrättens domskäl. Detta hindrar naturligtvis inte att länsrätten ändock låtit uppgifterna ligga till grund för sin uppfattning att ett samarbete mellan och hemmet i första hand borde kunna lösa flickans problem. På JO:s initiativ upptagen fråga om mål vid länsrätt om utdömande av vite skall handläggas med förtur (Dnr 2101-1995) I ett beslut anförde JO följande. I ett ärende rörande en anmälan mot i distrikt (JO:s dnr 1866-1995) inhämtades från Länsrätten i kopia av dagboksbladen i två mål (mål nr Ö335-93 och Ö336-93) om utdömande av vite. Med anledning av innehållet i dessa dagboksblad infordrades från länsrätten ett yttrande över tiden mellan skriftväxlingens avslutande och målens avgörande. Rotelinnehavaren, rådmannen , anförde i en till yttrandet fogad redogörelse följande: ansökningar om utdömande av vite i de aktuella målen kom in till länsrätten . [Motparterna] fick respektive del av förelägganden att inkomma med yttranden över ansökningarna. Några svar inkom emellertid inte till länsrätten inom den tidsfrist som avgavs i föreläggandena. Muntliga kontakter med parterna angående anstånd eller andra handläggningsfrågor förekom inte i målen. Det innebär således att målen i princip var klara för avgörande . Målen föredrogs av rotelns handläggare vid sammanträde . i målen meddelades . Enligt länsrättens arbetsordning utgör mål om utdömande av vite förtursmål. Det gäller även för en rad andra målgrupper som länsrätten handlägger. Beträffande vissa av ifrågavarande målgrupper finns i lagen särskilt angivna tidsfrister för målens avgörande. Här kan nämnas mål enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), mål enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) samt mål rörande psykiatrisk tvångsvård (LPT) och rättspsykiatrisk vård (LRV). Inom gruppen förtursmål finns även andra typer av mål som har akut betydelse för den enskildes livssituation, t.ex. körkortsmål, mål enligt socialtjänstlagen och vissa mål rörande socialförsäkring. Det ligger därför i sakens natur att man ofta är tvungen att göra en prioritering vid handläggningen av de mål som ingår i gruppen förtursmål. som de nu aktuella vitesmålen hänför sig till var arbetssituationen på länsrätten i sin helhet ansträngd och efter sommarsemestrarna förekom ett betydande antal mål av förturskaraktär. Beträffande min egen rotel kan särskilt nämnas ett omfattande och i massmedia mycket uppmärksammat mål om vård enligt LVU av tre barn, som vuxit upp hos en religiös sekt. Utdragna muntliga förhandlingar hölls i samband med det omedelbara omhändertagandet och när målet avgjordes slutligt. Dom i målet meddelades . Först därefter ansåg jag att det fanns utrymme att avgöra ifrågavarande vitesmål. Det var således fråga om en medveten prioritering inom den grupp av mål som enligt länsrättens arbetsordning handläggs som förtursmål. För att få ytterligare ett perspektiv i frågan om nödvändigheten av prioritering inom gruppen förtursmål kan nämnas att jag bland annat avgjorde sammanlagt 33 mål enligt LPT och LRV, varav 31 efter muntlig förhandling. Det kan också nämnas att antalet mål på roteln uppgick till 369 vid ingång och till 263 vid årets utgång. innevarande år beräknas antalet mål på roteln inte komma att överstiga 130. De aktuella vitesmålen var av vidlyftig karaktär. Målen krävde rättsutredning och närmare överväganden beträffande de formella förutsättningarna för utdömande av vite. Med hänsyn till beloppens storlek fanns det också anledning att närmare överväga frågan om jämkning av vite, trots att motparterna inte inkommit med yttranden över ansökningar. Under alla förhållanden ansåg jag inte att skälen för ett tidigare avgörande av målen var så starka att det fanns anledning att ta upp frågan om omlottning till en annan rotel. Mot bakgrund av det som sagts ovan beträffande länsrättens arbetssituation, förhållandena på roteln, nödvändigheten av prioritering inom gruppen förtursmål och de aktuella vitesmålens karaktär anser jag att handläggningstiden måste betraktas som rimlig. Länsrätten (lagmannen ) anförde i yttrandet följande (bilagorna här uteslutna): Vitesmål utgör enligt länsrättens arbetsordning förtursmål. Till gruppen förtursmål hänfördes därutöver bl.a. ett antal målgrupper inom skatteområdet, folkbokföringsmål, körkortsmål, mål enligt socialtjänstlagen, mål enligt LVU- respektive LVM-lagstiftningen, verkställighetsmål enligt , vissa målgrupper inom socialförsäkringsområdet samt mål rörande psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. fick länsrätten in 2 775 mål, varav cirka 1 800 kan hänföras till de nämnda förtursgrupperna. I första rummet kommer naturligtvis mål, som skall handläggas inom i lagen fastställda tider. Hit hör målen enligt LVU-, LVM- och psykiatrilagstiftningen. fick länsrätten in 69 mål enligt LVU och LVM samt 505 mål enligt psykiatrilagarna. Körkortsmålen var 745 till antalet och målen enligt socialtjänstlagen var 392. Övriga förtursmål kan uppskattas till cirka 100, varav 35 var vitesmål. Av övriga inkommande mål var 280 hänförliga till skattemål, 263 till fastighetstaxering och 442 till socialförsäkringsmål. Länsrätten avgjorde 3 001 mål. Länsrätten var organiserad på fem rotlar, en lagmansrotel, tre rådmansrotlar och en fiskalsrotel. Psykiatrimålen lottades enbart på de ordinarie domarnas rotlar. Enligt den tillgängliga statistiken var medelvärdet för avgjorda körkortsmål , för mål enligt socialtjänstlagen , för psykiatrimål 0,2 månader och för andra mål än skattemål, fastighetstaxeringsmål och socialförsäkringsmål . Medelvärdet för samtliga avgjorda mål var 7,0 månader. En övervägande del av de inkomna målen var sålunda förtursmål och det är ofrånkomligt att rotelinnehavarna till och från måste göra prioriteringar inom gruppen förtursmål med hänsyn till bl.a. antalet tvångsmål som kan finnas öppna inom roteln. Av arbetsordningen följer att en rotelinnehavare skall tillse att målen avgörs inom skälig tid. Enligt arbetsordningen skall lagmannen hålla sig underrättad om arbetsläget på rotlarna bl.a. genom att minst en gång varje kvartal gå igenom rotlarnas målbalans. Lagmannen skall vidare omfördela mål mellan rotlarna när det behövs och lagmannen skall verka för att målen avgörs inom skälig tid. Statistikuppgifterna utvisar att vid utgången av 1993 var 41 öppna körkortsmål äldre än . Det är sannolikt att de flesta av dessa mål inte kunde avgöras slutligt därför att lagakraftvunnen dom från allmän domstol saknades. Av de öppna socialtjänstmålen var fem äldre än och av övriga mål, förutom skattemål, fastighetstaxeringsmål och socialförsäkringsmål, var ett äldre än . Som jämförelse kan nämnas att motsvarande siffror var 48, ett och fem. Det är min uppfattning att de genomsnittliga omloppstiderna i förtursmålen knappast kan sänkas ytterligare. Problemet är i stället att trots den stora mängden förtursmål hitta utrymme för att avgöra skattemål och socialförsäkringsmål inom rimliga tider. Upplysningsvis kan i sammanhanget nämnas att medelvärdet för de balanserade skattemålen sänktes från 1993 1994, medan motsvarande siffror för socialförsäkringsmålen var respektive . Som ytterligare information bilägger jag länsrättens verksamhetsberättelse . Mot bakgrund av de nu lämnade uppgifterna har jag vid genomgång med rotelinnehavarna av arbetsläget inte funnit anledning ifrågasätta en omfördelning av mål för att målen skall kunna avgöras inom skälig tid. Det är enligt min mening inte anmärkningsvärt att ett enstaka färdigkommunicerat förtursmål av den art som är ifråga till följd av arbetsläget på roteln eller målets komplexitet kan komma att avgöras cirka efter det att det var klart för avgörande. I de nu aktuella fallen var såsom framgår av rotelinnehavarens redogörelse arbetskrävande LVU-mål anhängiga på roteln. Därtill kommer att yrkesinspektionens ansökan om utdömande av vite grundade sig på omfattande förelägganden, som krävde mer arbete än normalt för ett vitesmål. Länsrätten hade dessutom i andra liknande vitesmål, där yrkesinspektionen ansökt om utdömande av vite, i något fall bifallit ansökningen och i något annat fall avslagit ansökan på grund av att föreläggandet inte varit tillräckligt preciserat. Jag anser därför att det finns godtagbara förklaringar till att tiden mellan skriftväxlingens avslutande och målens avgörande i de nu aktuella vitesmålen, trots att någon skriftväxling inte förekom, uppgått och att tidsrymden i sig inte är sådan att en omlottning av målen borde ha skett. Enligt 18 § förordningen (1979:573) med länsrättsinstruktion skall ett mål avgöras så snart det kan ske. Ett mål eller en fråga som har kommit upp i ett mål skall handläggas med förtur, om målet eller frågan av någon särskild anledning bör avgöras skyndsamt. Vilka mål som är förtursmål bestäms i arbetsordningen. Ett förtursmål skall, som framgått, avgöras skyndsamt. Det skall därför enligt min mening sättas upp så snart skriftväxlingen är avslutad och målet är klart för avgörande. Det skall därefter skyndsamt föredras för avgörande. Skall nämndemän delta i avgörandet bör målet föredras vid nästkommande sammanträde. Förtursmål som kan avgöras av en lagfaren domare ensam bör kunna avgöras ännu snabbare. Det är inte acceptabelt att förtursmål tillåts bli liggande i färdigutrett skick , än mindre månader, innan de avgörs. I många länsrätter har till följd av arbetssituationen tillämpats en ordning enligt vilken förtursmål handläggs med skyndsamhet, medan mål av "förturskaraktär" (t.ex. biståndsmål och körkortsmål) avgörs så snart det kan ske och resterande mål (bl.a. flertalet taxeringsmål) "balanseras" och avgörs i tur och ordning när arbetssituationen så tillåter. Länsrätten i har i sin arbetsordning som förtursmål upptagit även sådana målgrupper som hos andra länsrätter räknas till mål av "förturskaraktär". Sammantaget omfattar förtursmålen därför långt mer än hälften av alla inkomna mål, och länsrätten tvingas prioritera även bland förtursmålen. Efter vilka principer en sådan prioritering görs framgår inte av remissvaret. Vitesmålen har enligt de arbetsordningar jag granskat i samband med inspektioner av olika länsrätter i samtliga fall varit förtursmål. Även enligt min uppfattning bör vitesmålen vara förtursmål, både av hänsyn till det allmänna samhällsintresset av ett effektivt vitesinstitut och till de ofta angelägna åtgärder som ett vitesföreläggande syftar till att genomdriva eller oönskade åtgärder som ett med vite förenat förbud avser att förhindra. Någon anledning att avstå från att prioritera vitesmålen på den grunden att de inte har "akut betydelse för den enskildes livssituation" föreligger inte enligt min mening. har som förklaring till att målen inte avgjordes före sommarsemestrarna anfört att de var av "vidlyftig karaktär". Det framgår inte om han härmed avser att mängden handlingar i målen var omfattande och krävde att särskild tid kunde avsättas för genomgång av handlingarna eller om han avser att målen var svåra och krävde betänketid. Då emellertid målen inte synes ha varit av mer "vidlyftig karaktär" än att de kunde föredras och avgöras vid sammanträde som enligt redogörelsen meddelade dom i ett annat mål och därför fick "utrymme att avgöra ifrågavarande vitesmål" borde de enligt min uppfattning ha kunnat avgöras än som skedde. Vad som anförts i remissvaret om förhållandena saknar därför enligt min mening betydelse. Uttalande angående statlig myndighets skyldighet att skyndsamt expediera beslut (Dnr 4822-1995) I ett beslut anförde JO Lavin med anledning av att expedierat två beslut angående uppehållstillstånd, efter det att de meddelades följande. Enligt förvaltningslagen (1986:223) 21 § första stycket första meningen skall en part underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Paragrafen innehåller i övrigt regler om när underrättelse kan underlåtas, vad underrättelsen skall innehålla utöver beslutet som sådant och på vilka sätt underrättelse kan ske. Däremot reglerar förvaltningslagen inte frågan när ett beslut senast skall ha sänts över till en part. I förordningen (1980:900) om statliga myndigheters serviceskyldighet m.m. finns regler om myndigheters skyldighet att bl.a. tillhandahålla beslut och översända handlingar. Av 3 § framgår att skriftliga beslut i allmänhet skall hållas tillgängliga , och i 7 § föreskrivs att beslut som skall lämnas ut bör sändas med posten, om inte något annat begärts eller är särskilt föreskrivet. En part skall skyndsamt underrättas om ett beslut så att han eller ett eventuellt ombud eller biträde kan inrätta sitt handlande efter beslutet och undvika att vidtaga onödiga rättsliga åtgärder. har expedierat beslutet dagen efter och de båda besluten . Vad gäller de sistnämnda besluten är dock att märka att inföll respektive med den följd att besluten i själva verket expedierades på den andra arbetsdagen efter det att besluten meddelades. En expediering som sker dagen efter det att beslutet meddelades får anses uppfylla det skyndsamhetskrav som gäller. Däremot anser jag det vara ett gränsfall när expedieringen får anstå till andra arbetsdagen efter dagen för beslutets meddelande. Jag menar dock att i detta fall lämpligen hade bort expediera besluten med tanke på beslutens mycket ingripande art för enskild och det mellankommande veckoslutet. Omständigheterna är emellertid inte sådana att jag finner tillräckliga skäl att kritisera nämnden. Fråga om universitet ägt vägra att i enlighet med enskild persons önskemål interndistribuera reklampost. Tillika frågor om haft rätt att ta ut en avgift vid de tillfällen en sådan intern distribution skett samt om rätt att återsända handlingar (Dnr 413-1994) I en anmälan till JO uppgav följande. Som författare av läromedel avsedda bl a för universitet och högskolor rekvirerade jag en adressförteckning från informationssekretariatet till Lunds Universitets olika institutioner. skickade jag ut information till institutionerna med adresser tagna ur den erhållna adressförteckningen "Person- och adress katalog" för 1991-92. För att förenkla postgången samlade jag material till institutioner med samma "Box" och "Postnummer" i ett gemensamt ytterkuvert. Varje försändelse var dock noggrant adresserad. Döm om min förvåning när jag får hela materialet i retur från med kommentaren "Vi kan ej sortera dessa då flertalet har ofullständig el felaktig adress" samt "Vi kan ej sortera upp dessa på institution och avdelning". Efter kontakt med informationssekretariatet får jag bekräftat att den adress katalog jag använt är den senaste och aktuella. Efter brevkontakt med får jag återigen bekräftat att min post inte kommer att interndistribueras inom universitet så vida jag inte betalar för distributionen eller köper adressetiketter från . vägrar alltså att interndistribuera ankommande post till universitet såvida avsändaren inte betalar. Detta torde vara synnerligen reglementsvidrigt och en sak för att titta på. Till anmälan hade fogats en skrivelse från till och en svarsskrivelse från till honom. Anmälan med bilagor remitterades till rektorn för . I sitt yttrande hänvisade rektorn inledningsvis till en skrivelse från serviceenheten vid . I den skrivelsen uppgavs följande (bilagorna är här utelämnade). har under firmanamnet BEROS vid minst fyra tillfällen skickat broschyrer till .