bet · GK01LU19 · 1997-04-17 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet proposition 1996/97:102 om löneskyddet vidkonkurs vari föreslås vissa ändringar i förmånsrättslagen ochlönegarantilagen. Syftet med lagändringarna är att uppnå en bättreöverensstämmelse mellan de svenska reglerna om löneskyddet vid konkurs ochrådets direktiv /987/EEG om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarensinsolvens. Propositionen har inte föranlett något motionsyrkande.Vidare behandlas i betänkandet sex motioner från den allmänna motionstiden1996 som berör frågor om arbetstagarnas löneskydd vid konkurs.Motionsspörsmålen gäller bl.a. en höjning av maximibeloppet för lönegarantinoch införande av en konkursförsäkring i stället för det nuvarandelönegarantisystemet.På lagutskottets begäran har arbetsmarknadsutskottet avgivit yttrande iärendet. Yttrandet har fogats till betänkandet som bilaga 2.Utskottet tillstyrker propositionen. Motionerna avstyrks med hänvisning tillpågående utredningsarbete.Till betänkandet har fogats en reservation. I proposition 1996/97:102 föreslår regeringen () -efter hörande av Lagrådet - att antar de i propositionen framlagdaförslagen till1. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),2. lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497).Lagförslagen har intagits som bilaga 1 till betänkandet. 1996/97:L303 av () vari yrkas att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en översyn avlönegarantilagen.1996/97:L305 av och () vari yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet avatt höja maximibeloppet för statlig lönegaranti.1996/97:L306 av och () vari yrkas attriksdagen hos regeringen begär en översyn av gällande regler för arbetstagaresförmånsrätt vid konkurs samt lönegaranti.1996/97:L307 av och () vari yrkas attriksdagen hos regeringen begär en utredning om vad i motionen anförts omlöntagarnas utsatta ställning vid konkurser.1996/97:L313 av m.fl. (m) vari yrkas att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av attinföra en konkursförsäkring.1996/97:L315 av () vari yrkas att som sin meningger regeringen till känna vad i motionen har anförts om att tillsätta enutredning för att se över lagstiftningen i syfte att förbättra villkoren föranställda vid konkurser. InledningI betänkandet behandlar utskottet under två skilda rubriker dels proposition1996/97:102 om löneskyddet vid konkurs, dels sex motioner från den allmännamotionstiden som berör frågor om arbetstagares löneskydd vid konkurs.I propositionen föreslås vissa ändringar i förmånsrättslagen (1970:979) ochlönegarantilagen (1992:497). Syftet med de i propositionen föreslagnalagändringarna är att uppnå en bättre överensstämmelse mellan de svenskareglerna om löneskydd vid konkurs och rådets direktiv /987/EEG om skydd förarbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens. Propositionen har inte föranlettnågot motionsyrkande.Motionsspörsmålen gäller en höjning av maximibeloppet för lönegarantin,semesterlön, tidsgränsen för lönefordringar, lönefordringarnas placering iförmånsrätten samt införande av en konkursförsäkring i stället för detnuvarande lönegarantisystemet.Ändringar föranledda av EG-direktivetFör att tillförsäkra att arbetstagare alltid skall få någon betalning för sinfordran mot en arbetsgivare som försätts i konkurs infördes för förstagången lagstiftning om statlig lönegaranti vid konkurs. Regelsystemetreformerades varigenom en ny lönegarantilag tillkom. Den nya lagenträdde i kraft (prop. 1991/92:139, bet. LU37, rskr. 318).Lönegarantilagen kan allmänt sägas innebära att staten garanterarprioriterade lönefordringar enligt 12 eller 13 § förmånsrättslagen, dvs.fordringar på lön och aktuell pension respektive framtida pension, samt attstaten övertar fordringarna - med motsvarande förmånsrätt - och inträder ikonkursen som borgenär. Att arbetsgivaren är försatt i konkurs är såledeshuvudförutsättningen för att lönegarantin skall träda i tillämpning.Lönegarantisystemet är därför intimt sammankopplat med bestämmelserna omkonkurs och förmånsrättsordningen vid konkurs.När det gäller delägares förmånsrätt för löne- och pensionsfordringar re-gleras förmånsrättens omfattning av bestämmelser i 12 § förmånsrättslagen.Före gällde att endast fordringar som tillkom sådanaarbetstagare som hade ägt en väsentlig andel i företaget och haft ettväsentligt inflytande över dess verksamhet uteslöts från förmånsrätt. Avregeln framgick inte att det var tillräckligt att andelen hade ägts av ennärstående till arbetstagaren, något som ändå ansågs gälla enligt förarbetenoch praxis.EG-direktivet om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd förarbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (80/987/EEG) från år 1980innehåller regler till skydd för arbetstagarnas fordringar när arbetsgivarenär på obestånd. Direktivet hör till de rättsakter som åtog sig attinförliva redan genom avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, . Artikel 1.2 ger medlemsstaterna rätt att utesluta fordringar frånvissa kategorier av arbetstagare från direktivets tillämpningsområde, bl.a. pågrund av den speciella arten av deras anställningsavtal elleranställningsförhållanden. Av samma artikel framgår att de kategorier avarbetstagare som avses är upptagna i en bilaga till direktivet.I gjordes en anpassning till de dåvarande svenska reglerna omlöneförmånsrätt genom att i avsnitt I i bilagan till direktivet undanta denkategori av arbetstagare med ägarandel och inflytande i företaget, varsfordringar var uteslutna från förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (prop.1991/92:170 bil. 14 s. 643, bet. 1992/93:EU1, rskr. 1992/93:18). I proposition1991/92:170, bil 9 s. 30, om godkännande av EES-avtaletkonstaterade regeringen att direktivets innehåll i reglerades avbestämmelserna om lönegaranti och förmånsrätt samt att dessa regler väl täckteinnehållet i direktivet. Uttalandet föranledde inte några erinringar vidriksdagsbehandlingen av propositionen (bet. 1992/93:EU1 del I s. 122, rskr.18).En anpassning till de svenska reglerna om löneförmånsrätt motsvarande densom vidtogs i samband med gjordes också i den s.k.anslutningsakten om anslutning till de fördrag som ligger till grundför Europeiska unionen (prop. 1994/95:19, del 1 s. 227, bet. KU17, rskr. 64).Anpassningen innebar, liksom enligt , att det under avsnitt I ibilagan till direktivet förts in en begränsning av direktivetstillämpningsområde i . Begränsningen, som i princip är likalydande medden i , framgår av SFS 1994:1501 s. 5391 och har följande lydelse:?En anställd, eller en anställds efterlevande, som ensam eller tillsammans mednära anförvanter ägde en väsentlig del av arbetsgivarens företag ellerverksamhet och som hade ett betydande inflytande över verksamheten. Dettaskall gälla även om arbetsgivaren är en juridisk person utan företag ellerverksamhet.? Anpassningen är en del av direktivet.Våren 1994 beslutades vissa ändringar i reglerna om lönegaranti ochförmånsrätt (prop. 1993/94:208, bet. Ändringarna, som träddei kraft , innebar bl.a. en ändrad reglering av delägareslöneskydd i 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen av innebörd att enarbetstagare som själv eller tillsammans med närstående senare än sex månaderföre konkursansökningen ägt minst en femtedel av ett företag, eller hansefterlevande, inte har förmånsrätt för löne- och pensionsfordringar. Sammaregler infördes för det fallet att andelen ägts av en närstående tillarbetstagaren.Skillnaderna mellan direktivanpassningens ordalydelse och den nuvarandesvenska lagtexten i 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen har påtalats i enmängd olika sammanhang. Det har därvid gjorts gällande att den ordalydelse,som anpassningen kommit att få, synes utesluta från direktivets skydd endastden som själv eller tillsammans med närstående ägt en väsentlig andel ikonkursföretaget och som haft ett betydande inflytande över dess verksamhet.Justitiekanslern () har i egenskap av representant för staten berörts av etthundratal skadeståndsanspråk . En del av dessa harförekommit som mål i domstol, där staten instämts såsom part i rättegången, iandra fall har de berörda vänt sig direkt till JK. Det helt övervägandeantalet fall har avsett skadestånd på den grund att anpassningen inteutesluter från direktivets skydd en sådan arbetstagare som själv inte ägernågon andel i företaget, även om hans närstående äger en väsentlig del. JK harregelmässigt medgett käromålen när det framgått att arbetstagaren inte haftnågot väsentligt inflytande över företagets verksamhet. Vidare harRiksskatteverket i ett meddelande till kronofogdemyndigheter ochtillsynsmyndigheter i konkurs förordat vissa tolkningar av 12 § sjätte stycketförmånsrättslagen som bl.a. innebär att bestämmelsen om att redan ennärståendes ägande kan diskvalificera från förmånsrätt, bör lämnas utanavseende. Verket har vidare i en skrivelse till regeringen hemställt omändring av 12 § förmånsrättslagen.Ändringarna i lönegarantilagen innebar också nya regler i syfteatt bekämpa missbruk av lönegarantin. Genom den s.k. karensregeln (9 a §)infördes en bestämmelse om att lönegaranti kan lämnas endast en gång under entidsperiod för lönefordringar som har uppstått i huvudsakligen sammaverksamhet såvida inte arbetstagaren anvisats anställningen av den offentligaarbetsförmedlingen.Våren 1995 beslutades om ett ytterligare undantag i karensregeln, som träddei kraft (prop. 1994/95:180, bet. LU30, rskr. Dennainnebär att lönegarantin gäller om det finns särskilda skäl för det. Härigenomär det vid karensregelns tillämpning möjligt att ta större hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet.I en dom lämnade ett rådgivande yttrandetill en svensk domstol att direktivet måste tolkas så att det hindrar att, somen åtgärd mot missbruk, en bestämmelse i nationell lag tillämpas enligt vilkenen arbetstagare inte har rätt till ersättning om han förekonkursbeslutet har beviljats ersättning genom garantin för en fordran som haruppstått i huvudsakligen samma verksamhet.Mot denna bakgrund utarbetades inom enpromemoria (Ds 1996:63) Löneskyddet vid konkurs - förslag till vissaförändringar i anledning av dir. 80/987/EEG, m.m. Promemorian harremissbehandlats och ligger till grund för förslagen i förevarandeproposition.I propositionen konstaterar regeringen att den anpassning av direktivet omskydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens som gäller för ärutformad med den lydelse av 12 § förmånsrättslagen som gällde före den 1 juli1994 för ögonen. Enligt den ordalydelse som anpassningen kommit att få synesfrån direktivets skydd uteslutas endast den som själv eller tillsammans mednära anförvanter ägt en väsentlig del i konkursföretaget och som haft ettbetydande inflytande över dess verksamhet. Anpassningen synes enligtregeringen inte avse fall då andelen helt ägts av en närstående tillarbetstagaren.Enligt regeringen är det angeläget att arbetstagarna åtnjuter det löneskyddsom direktivet föreskriver. De regeländringar som krävs för att detta skalluppnås bör därför göras . Vid övervägande av vilkaändringar av 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen som sålunda bör vidtasskall enligt regeringen utgångspunkten vara att de svenska reglerna fullt utskall garantera samma skydd som följer av direktivet.I enlighet härmed föreslår regeringen att bestämmelsen om löneförmånsrätt i12 § sjätte stycket förmånsrättslagen ändras så att det svenska löneskyddetmed säkerhet stämmer överens med vad som följer av EG-direktivet samt denanpassning av direktivet som gäller för och som tagits in i Sverigesanslutningsakt till EU. I fortsättningen skall det krävas att en arbetstagaresjälv äger andel i företaget och har ett betydande inflytande över dessverksamhet för att hans eller hennes lönefordringar skall kunna uteslutas frånförmånsrätt. Den ägda andelen måste vara väsentlig. Vid bedömningen häravskall medräknas andel som ägs av arbetstagarens nära anförvanter. Härigenomåterfår bestämmelsen i huvuddrag samma innehåll som den hade årsändring. Ifrågavarande bestämmelse föreslås ändrad också på det viset att ävenom en arbetstagares fordringar är uteslutna från förmånsrätt detta inte skallpåverka förmånsrätten för de pensionsfordringar som hans efterlevande kan hahos konkursgäldenären till följd av arbetstagarens anställning.Regeringen föreslår därutöver ett förtydligande av 12 § första stycketförmånsrättslagen så att även lönefordringar som förfaller efter det attanställningen har upphört skall omfattas av förmånsrätt. Därmed kommerlöneförmånsrätten med säkerhet att omfatta fordringar som avser av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären, oavsett omfordringarna har förfallit till betalning inom denna tid.När det gäller karensregeln anför regeringen att den uppmjukning av regelnsom skedde genom ändringen hade till syfte att göra det möjligt attundanta arbetstagare från regelns tillämpning när det finns särskilda skäl fördet. Den fråga som man enligt regeringen bör ställa sig är om det över huvudtaget bör förekomma att en arbetstagare ställs utan löneskydd på grund av attverksamheten har gått i konkurs även tidigare. Arbetstagare saknar normaltmöjligheter att påverka företaget på ett sådant sätt att det inverkar på om eninsolvenssituation uppkommer. Vidare är det, även i en gynnsammarearbetsmarknadssituation än , åtminstone på mindre orter intesällan svårt att finna en annan anställning än i den konkursdrabbadeverksamheten. Ett inte avsett bruk av ett trygghetssystem måste enligtregeringen kunna bekämpas med andra medel än att man ställer de som reglernaär till för utan skydd.Dessa omständigheter samt det faktum att det fortfarande föreligger ovisshetom huruvida karensregeln i sin nuvarande lydelse kommer att godtas av talar enligt regeringens mening starkt för att regeln nu bör tasbort. Regeringen föreslår därför att karensregeln i 9 a § lönegarantilagenskall upphävas.I propositionen föreslås också att kravet i 2 § lönegarantilagen, attfordringen skall ha anknytning till eller svenska förhållanden ävennär konkursen har inträffat i , tas bort. Ändringen innebär ettförtydligande för att uppnå bättre överensstämmelse med EG-direktivet om skyddför arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens.Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juni 1997.Arbetsmarknadsutskottet har i sitt yttrande till lagutskottet på närmareanförda skäl förordat att regeringens lagförslag tillstyrks.Lagutskottet konstaterar för sin del, i likhet med regeringen ocharbetsmarknadsutskottet, att den nuvarande lydelsen av 12 § sjätte stycketförmånsrättslagen om delägares förmånsrätt skiljer sig från ordalydelsen i denanpassning av direktivet om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarensinsolvens som gäller för . Som regeringen och arbetsmarknadsutskottetframhåller kan förhållandet medföra att en arbetstagare eller hansefterlevande kan undantas från lönegaranti på grund av innehållet i densvenska regeln men falla under direktivets skydd till följd av att personen ifråga inte uppfyller villkoren enligt anpassningen. Svenska staten kan därmedbli skadeståndsskyldig mot honom för den skada som han har orsakats till följdav det bristande genomförandet av direktivet. Med hänsyn till det anförda ärdet av vikt att den nu berörda regleringen i förmånsrättslagen ändras så attarbetstagarna garanteras motsvarande löneskydd som enligt direktivet.Inte heller när det gäller karensregeln har lagutskottet någon annanuppfattning än regeringen och arbetsmarknadsutskottet. ansersåledes att bestämmelsen bör upphävas. I sammanhanget kan påpekas attutskottet redan i samband med ändring av bestämmelsen förutsatteytterligare ändringar med hänsyn till den prövning som då pågick i rörande karensregelns överensstämmelse med EG-direktivet (bet.1994/95:LU30).Utskottet anser också, liksom regeringen och arbetsmarknadsutskottet, attden i 2 § lönegarantilagen upptagna begränsningen av garantin till fordringarsom avser anställning med övervägande anknytning till eller svenskaförhållanden endast skall avse fordringar i konkurser som inträffat i ettannat nordiskt land. Härigenom klarläggs att krav på att fordringen skall avseanställning med övervägande anknytning till eller svenska förhållandenfortsättningsvis inte kan ställas om konkursen har inträffat i Sverige.Förändringen torde innebära en bättre överensstämmelse med EG-direktivet.Utskottet har inte någon erinran mot den lagtekniska ändringen i förstastycket av 12 § förmånsrättslagen.Med det anförda tillstyrker utskottet regeringens lagförslag.Andra ändringar i lönegarantinLönegarantin finansieras genom en arbetsgivaravgift som fr.o.m. den 1 januari1996 uppgår till av en arbetsgivares lönekostnader. Den då infördahöjningen av lönegarantiavgiften gjordes för att finansiera deökade lönegarantiutgifterna. Avgifterna tillförs en fond, lönegarantifonden,som förvaltas av Kammarkollegiet. Fondens tillgångar är avsedda att täckakostnaderna för ersättningen enligt garantin.Genom den nya lönegarantilagen, som trädde i kraft , sänktesmaximiersättningen för fordringar med förmånsrätt enligt 12 §förmånsrättslagen från tidigare tolv basbelopp enligt lagen (1962:381) omallmän försäkring till ett fast belopp om . Till grund försänkningen låg den oroväckande ökningen av lönegarantifondens utgifter.Antalet företagskonkurser uppgick till ca 5 000-6000 per år.År 1991 hade antalet stigit till 17 378 och till 21 219.Lönegarantifondens utgifter ökade från omkring 600 miljonerkronor per budgetår till budgetåret1990/91 och till /92.Också de ändringar som beslutades motiverades av kostnadsskäl.Utgifterna för lönegarantin var då fortfarande mycket höga och uppgick /93 till . Den rörliga krediten hosRiksgäldskontoret, som är förenad med lönegarantifonden, hade från och /92 till /94 höjts från ursprungliga 200miljoner kronor till . Enligt vad som uttalades ipropositionen i det då aktuella lagstiftningsärendet skulle det komma att taåtskilliga år innan lönegarantifondens ackumulerade skuld hosRiksgäldskontoret återbetalats. Som motiv för ändringarna anfördes också attdet uppkommit missbruk av lönegarantin.De beslutade ändringarna innebar bl.a. att förmånsrätten förlönefordringar begränsades till vad som förfallit till betalning under desista sex månaderna av arbetstagarens anställning hos konkursgäldenären ochinte tidigare än före konkursansökningen. I fråga om fordran påuppsägningslön knöts förmånsrätten till den uppsägningstid som gäller enligtlagen (1982:80) om anställningsskydd. gällde att förmånsrättenomfattade lönefordringar som inte förfallit till betalning tidigare än ett årinnan konkursansökningen gjordes samt under skälig uppsägningstid, högst sexmånader. Den tidigare förmånsrätten, och därmed lönegarantin, kunde alltsåavse fordringar . Genom ändringarnautsträcktes också avräkningsregeln i 12 § förmånsrättslagen till att omfattaäven inkomst som arbetstagaren haft av egen rörelse eller borde ha kunnatförvärva i en annan anställning. När det gäller semesterlön ochsemesterersättning, som intjänats före konkursansökningen, begränsadesförmånsrätten till vad som står inne för det löpande och föregåendeintjänandeåret. gällde att fordringar på semesterlön ochsemesterersättning, som intjänats före konkursansökningen, omfattades avförmånsrätt för vad som stod inne för det löpande och de två föregåendeintjänandeåren samt allt vad som hade sparats i den utsträckning semesterlagenmedgav.Tendensen har varit att antalet konkurser sjunker. Under år1993 minskade antalet konkurser med och antalet företagskonkurseruppgick till närmare 19 000. hade antalet sjunkit till omkring 16 000.Den avtagande tendensen höll i sig även då antaletföretagskonkurser minskade och uppgick till omkring 11 500. Enligtuppgifter från , som redovisats i näringsutskottetsbetänkande /97:NU10, har mellan antaletföretagskonkurser sjunkit . Vid en jämförelse mellan de två förstamånaderna konstateras en minskning av antaletföretagskonkurser med 17 %.Även utbetalningarna av lönegarantimedel har minskat . Enligtvad som redovisats i budgetpropositionen för innevarande budgetår uppgick /94 utbetalningarna till och /95 till (prop. 1996/97:1 utg.omr.13 avsnitt 4.2 s. 14). I propositionen konstaterade regeringen attutbetalningarna av lönegarantiersättning stabiliserats på en lägre nivå äntidigare , beroende på att antalet konkurser och antaletberörda arbetstagare har minskat kraftigt. En allt större del av anslaget kandärigenom utnyttjas för avbetalning av den skuld som kvarstår frånlönegarantifonden. Med nuvarande regler för lönegarantin och en förhållandevislåg nivå på antalet konkurser beräknades skulden vara amorterad . Till dess kvarstår behovet av den rörliga krediten hosRiksgäldskontoret. För innevarande budgetår föreslog regeringen att kreditenskulle uppgå till . Antalet konkurser och berördaarbetstagare bedömdes med nuvarande ekonomiska utveckling ligga på ennågorlunda nivå . Med oförändrade reglerkommer, framhölls det, utbetalningarna av lönegarantin att ligga på i stortsett nuvarande nivå, dvs. i storleksordningen per år.Vad regeringen sålunda anförde och föreslog i fråga omlönegarantiersättningen föranledde inte några erinringar vidriksdagsbehandlingen (bet. 1996/97:FiU1).I sex motioner från den allmänna motionstiden begärs en översyn iolika avseenden av lagstiftningen om arbetstagares löneskydd.Bengt Silfverstrand och (båda s) anför i motion L306 att detnuvarande maximibeloppet innebär att arbetstagare vid konkurs kan drabbas avsynnerligen betydande inkomstförluster, särskilt om han dessutom har semesterinnestående. Enligt motionärernas mening bör beloppet höjas. Vidare ansermotionärerna att möjligheterna att utfå semesterersättning skall förbättras.Den nuvarande tidsfristen för förfallna lönefordringar ärenligt motionärerna alltför kort och bör utökas till åtminstone sex månader.När det gäller karensregeln anser motionärerna att denna skall upphävas.Därutöver anser motionärerna att frågan om lönefordringarnas placering iförmånsrättsordningen borde övervägas. Enligt motionärernas mening är det inteorimligt att tänka sig att fordringsägare som har säkerhet skulle bli mindrebenägna att begära företag med tillfälliga likviditetsproblem i konkurs omderas förmånsrätt fick en annan placering i förmånsrättsordningen. Motbakgrund av det anförda yrkas i motionen tillkännagivande om en översyn avgällande regler för arbetstagares förmånsrätt vid konkurs samt avlönegarantin.I motion L305 anför och (båda s) att detnuvarande maximibeloppet på bör höjas. I motionen redovisas exempelsom enligt motionärernas mening visar att den nuvarande begränsningen innebäratt många normalinkomsttagare inte ersätts fullt ut. Vidare anförs att det ärförenat med stora svårigheter att få vissa arbetsgivare försatta i konkurs,vilket för många arbetstagare innebär risker för ytterligare förluster avlönefordringar. I motionen begärs ett tillkännagivande om att maximibeloppetför lönegarantin bör höjas.Christina () kritiserar i motion L315 de lagändringar som kommittill stånd i lönegarantin. Maximigränsen har inneburit attmånga arbetstagare gått miste om innestående lönefordringar, uppsägningslönoch semesterersättning. De ändrade reglerna rörande semesterersättning harlett till att de anställda tar ut sin sparade semester när arbetsgivarenbörjar få ekonomiska problem, vilket försämrar arbetsgivarens ekonomiytterligare. Tremånadersfristen i 12 § förmånsrättslagen har lett till attkonkursförfaranden måste inledas när arbetsgivaren dröjer medlöneutbetalningar. Till följd härav har det blivit omöjligt att beviljaanstånd med betalningar av lönefordran, även i de fall där det finnsmöjligheter att företaget skulle klara upp sin ekonomi. Enligtmotionärens mening behövs en utredning som belyser hur en ändring avlagstiftningen kan förbättra villkoren för anställda vid konkurser.I motion L307 av och (båda s) erinrasom att lönegarantisystemets uppgift är att skydda arbetstagare i det utsattaläget då arbetsgivaren försatts i konkurs. Motionärena anser att de ändringarsom infördes 1994 inneburit oacceptablakonsekvenser för den enskilda arbetstagaren.