bet · GL01SoU2 · 1997-09-02 00:00:00 — Ett ingrepp i de kvinnliga yttrekönsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra beståendeförändringar av dem (omskärelse) får inte utföras, oavsett om samtycke harlämnats till ingreppet eller inte (1 §). Den som bryter härmot döms tillfängelse i högst eller, om omständigheterna är mildrande, till böter.Om brottet har medfört livsfara, svår kroppsskada, allvarlig sjukdom ellerannars inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende skall det bedömas somgrovt. För grovt brott döms till fängelse i lägst ett och högst (1 §).Även försök är straffbart.Göteborgs invandrarförvaltning har med stöd från bedrivit ett pilotprojekt benämntHälsofrämjande åtgärder för kvinnor och barn, förebyggande av kvinnligkönsstympning. Projektet riktar sig till invandrargrupper från länder därkönsstympning förekommer och till dem som i sin yrkesutövning kommer i kontaktmed problemet. Syftet är bl.a. att finna modeller och metoder som kan användaspå andra håll för att förebygga könsstympning och rehabilitera kvinnor somredan blivit utsatta för könsstympning. Inom projektet har kunskaper ocherfarenheter på området byggts upp. Projektet har utvärderats. Det harförlängts till utgången av . övervägs inomSocialstyrelsen en eventuell fortsättning på verksamheten.Kvinnovåldskommissionen föreslår i sitt huvudbetänkande (SOU 1995:60)Kvinnofrid att lagens rubrik ändras till lag om förbud mot könsstympning avkvinnor. beskriver enligt kommissionen på ett betydligt bättresätt än ordet ?omskärelse? vilken karaktär den straffbara handlingen har.Kommissionen anser att brott mot lagen har ett mycket högt straffvärde. Dethandlar om att på rituell grund utföra ingrepp som förstör väsentligakroppsdelar på en människa, ofta med invalidiserande följder både fysiskt ochpsykiskt. Kommissionen anser det motiverat med en straffskärpning och föreslåratt straffet för normalbrottet skall vara fängelse i högst fyra år.Straffminimum för grovt brott som avser den mest ingripande stympningen, i deflesta fall oerhört plågsamma och traumatiska, bör enligt kommissionen inteunderstiga fängelse . Böter bör inte längre ingå i straffskalan.Kommissionen anser slutligen att även förberedande åtgärder och stämpling tillbrott liksom underlåtelse att avslöja könsstympning som är på färde bör varastraffbart.Kommissionens huvudbetänkande har remissbehandlats och en propositionplaneras till senare i år.Utskottet behandlade frågor om åtgärder mot kvinnlig könsstympning senast ibetänkande 1995/96:SoU17. Utskottet vidhöll att det är synnerligen angelägetmed information och utbildning om kvinnlig könsstympning till både vuxna ochbarn inom de grupper där detta kulturmönster fortfarande lever kvar och tillberörda personalgrupper. Det är också angeläget med återkommande uppföljningav insatserna på området. Utskottet utgick vidare ifrån att även iolika internationella sammanhang verkar för att bryta denna sedvänja. Någotinitiativ från med anledning av motionerna behövdes dock inte.Motionsyrkandena avstyrktes.Utskottets bedömningFrågan om ändring av begreppet kvinnlig omskärelse till kvinnlig könsstympningoch om skärpning av lagstiftningen behandlas av kvinnovåldskommissionen.Utskottet anser att regeringens kommande förslag, som aviserats till senare ihöst, bör avvaktas. Yrkande 1 i motion So259 (v, m, c, fp, mp, kd) avstyrksdärför.Utskottet vidhåller inställningen att det är synnerligen angeläget medinformation och utbildning om kvinnlig könsstympning till både vuxna och barninom de grupper där detta kulturmönster fortfarande lever kvar och tillberörda personalgrupper. Det är också angeläget med återkommande uppföljningav insatserna på området. Den kompetens på området som byggts upp inom landetmåste kunna bibehållas och ytterligare förbättras. Även internationellt börSverige verka för att bryta denna sedvänja. Utskottet utgår från attregeringen och berörda myndigheter noga följer utvecklingen och vidtar deåtgärder som är påkallade. Något tillkännagivande behövs inte. Yrkandena 2-4 imotion So259 (v, m, c, fp, mp, kd) avstyrks.Även motion A820 (fp) yrkande 16 avstyrks.ÄtstörningarMotionerI motion So230 av m.fl.(c) begärs ett tillkännagivande tillregeringen om vad i motionen anförts om upptäckt och behandling avätstörningar (yrkande 10). Motionärerna anför att ätstörningar som anorexi ochbulimi är psykiska problem som uppmärksammats alltmer och vilkafrämst drabbar flickor. Problemen kan uppstå genom ett komplicerat samspelmellan biologiska, psykologiska, sociala och kulturella faktorer men med storaindividuella variationer. Motionärerna anser att det är angeläget attätstörningar upptäcks och behandlas . Reklamen med allt smalare modellerbidrar på ett olyckligt sätt till kroppsfixering som är helt onaturlig. Dessaunga flickor behöver andra förebilder. Särskild rådgivning är nödvändig föratt behandling av dessa problem skall bli framgångsrik, heter det i motionen.I motion So280 av m.fl. begärs också ett tillkännagivande omvad i motionen anförts om ätstörningar (yrkande 18). Motionärerna åberopar attFolkhälsoinstitutet och fick i uppdrag av dåvarandefyrpartiregeringen att utreda frågor kring anorexi och bulimi. Utredningenledde fram till en rad förslag på insatser för att förebygga och behandlaätstörningar. Förslagen har enligt motionärerna på olika sätt förts ut ilandet. Trots det arbete som lagts ner kommer rapporter om brister ibehandling och rehabilitering. Med tanke på att det rör sig om ett allvarligthälsoproblem som i värsta fall kan leda till dödlig utgång anser motionärernaatt regeringen bör följa upp hur de rekommenderade åtgärdernatillämpas i landet.Bakgrund och tidigare behandlingUtskottet behandlade senast motionsyrkanden (fp och kd) med krav på åtgärdermot ätstörningar i betänkande 1995/96:SoU17 (s. 30 f.) Vissa hälso-ochsjukvårdsfrågor, närmare bestämt under rubriken behandling m.m. (Etttiotal motionsyrkanden om olika sjukdomar behandlades samlat.) Utskottetgjorde följande bedömning.Utskottet har stor förståelse för att motionärerna har velat fästariksdagens uppmärksamhet på de nu aktuella problemområdena. Åtgärder för attförbättra vården och omhändertagandet av dem som lider t.ex. av epilepsi elleranorexi/bulimi är sålunda angelägna.Utskottet vidhåller dock sin tidigare inställning att inte ställa sig bakommotionskrav om att satsningar bör göras på vissa enskilda sjukdomar eller attvården av dessa bör organiseras på visst sätt. Att bedöma sådana frågor är iförsta hand en uppgift för sjukvårdshuvudmännen. skall vidbehov tillhandahålla underlag för sådana bedömningar.Utskottet kan få anledning att återkomma till vissa övergripande frågor idessa sammanhang i samband med ställningstagande till de aviseradepropositionerna om prioriteringsfrågor i hälso- och sjukvården och omforskningspolitiken.Motionsyrkandena avstyrktes (res. följde utskottet.I den ovan nämnda rapporten från Europeiska kommissionen om kvinnorshälsotillstånd inom Europeiska gemenskapen berörs även ätstörningar (s. 110f.). I rapporten anförs att ätstörningar som bulimia och anorexia nervosafrämst förekommer bland unga kvinnor och associeras med betydande sjuklighetoch t.o.m. dödlighet. finns varken nationellafolkhälsostrategier för dessa frågor i eller nationellastatistiska uppgifter om dessa störningars förekomst och utbredning, heter deti rapporten. Vidare nämns att specialistkliniker har öppnats i en delmedlemsstater, t.ex. , , och , men efterfråganpå vård överstiger fortfarande utbudet.Utskottets bedömningUtskottet vidhåller sin inställning att åtgärder för att förbättra vården ochomhändertagandet av dem som lider av t.ex. anorexi/bulimi är angelägna.Utskottet vidhåller inställningen att inte ställa sig bakom motionskrav om attsatsningar bör göras på enskilda sjukdomar eller att vården av dessa börorganiseras på visst sätt. Att bedöma sådana frågor är i första hand enuppgift för sjukvårdshuvudmännen, och skall vid behovtillhandahålla underlag för sådana bedömningar. När det gäller anorexi/bulimihar och givit ut rapporter ochundervisningsmaterial som en kunskapsbas på området.Barnpsykiatriutredningen har i uppdrag bl.a. att definiera gruppen barn ochungdom med psykiska problem. Utifrån denna definition och tidigarekartläggningar skall problemens omfattning och samhällets kostnader för vårdoch stöd bedömas. Utredningen skall också redogöra för, analysera och föreslåolika rehabiliteringsåtgärder.Utskottet har också ställt sig bakom proposition 1996/97:60 omprioriteringar inom hälso- och sjukvården. De riktlinjer som regeringen ladefram och som utskottet ställt sig bakom (1996/97:SoU14) låter sig inte förenamed någon ?lista? där vissa sjukdomar generellt prioriteras före andra.Vårdbehovet i varje enskilt fall måste enligt utskottet bedömas utifrånförutsättningarna i just det fallet. Såväl akuta som kroniska sjukdomar kanvariera i svårighetsgrad från tid till annan hos samma patient och därmedvårdbehovet. Vilken diagnos eller sjukdom det är fråga om är inte det viktiga.Det avgörande är i stället tillståndet och vårdbehovet vid varje särskildtidpunkt.Motionerna So230 (c) yrkande 10 och So280 (fp) yrkande 18 avstyrks.LäkemedelMotionerI två motioner behandlas frågor om dosering av läkemedel.I motion So209 av m.fl. (mp) begärs tillkännagivande om attforskningen skall ta fram doseringsnormer för medicin till kvinnorbaserade på den kvinnliga kroppen. Motionärerna framhåller att doseringen avmedicin vid olika sjukdomstillstånd utgår från den manliga kroppen, och detsaknas normer för medicindosering för kvinnokroppen. Det har gjortsundersökningar av hur väl en man tål olika mediciner och doseringsmängd, menmotsvarande undersökningar för kvinnor saknas.Under 1980-talet ökade ohälsotalet för kvinnor, medan det minskade för män.Trots att kvinnors särskilda hälsoproblem nu uppmärksammas, saknas det normerför medicindosering baserade på kvinnokroppen. Det behövs direktiv förhur dessa normer skall tas fram enligt motionärerna.I motion So237 av m.fl. (s) yrkas tillkännagivande ochkönsspecifik information och analys vad gäller läkemedel.Läkemedelsanvändningen i visar stora skillnader mellan könen. Orsakertill och konsekvenser av könsolikheter är ofullständigt kända. Även om gradenav ohälsa vore identisk mellan könen, t.ex. när det gäller hjärtsvikt ellerförhöjt blodtryck, innebär detta inte att kvinnor och män nödvändigtvis skallges lika behandling, t.ex. samma medicinering och i lika doser. För att kunnaanpassa vården så att den tillgodoser både mäns och kvinnors särskildavårdbehov, behövs könsspecifika uppgifter om vårdåtgärdernas medicinskaeffektivitet och säkerhet.Läkemedelsanvändningen kan bl.a. redovisas som antal receptexpeditioner,mängd tabletter etc. eller mängd verksamma beståndsdelar, kostnader, andel avbefolkningen som använder läkemedel osv. I studier av läkemedelsanvändning harett system med s.k. definierade dagliga dygnsdoser (DD) utvecklats. Inormalfallet fastställs endast en dygnsdos och den avser ?genomsnittlig?vuxen. För läkemedel som endast används av barn, fastställs en dygnsdosanpassad till barn. Särskilda könsbundna dygnsdoser förekommer inte. Däremothar DD för läkemedel som endast används av kvinnor, såsom p-piller, givetvisen kvinnoanpassad dos. Förutsättningen för att ange könsspecifika dygnsdoserär att kunskapen om läkemedels öde i kroppen är känt relaterat till kön,vilket ofta inte är fallet.En kartläggning av hur läkemedel doseras i förhållande till ålder (över ochunder ) och kön vid behandling av högt blodtryck visar inga tydligamönster i dosering. Dosolikheterna varierar så att understundom yngre män harde lägsta doserna, för andra läkemedel de äldre kvinnorna. I , som är deninformationskälla förskrivare oftast använder vid läkemedelsförskrivning,finns mycket få underlag för att ge olika stora doser till män och kvinnor.För några få läkemedel rekommenderas dosering relaterat till kroppsvikt ellerkroppsyta, vilket bör föranleda olika dosering för kvinnor och män. I övrigtförekommer mycket sällan någon information över huvud taget om i vad mån mänoch kvinnor har samma eller olika förmåga att tillgodogöra sig läkemedel.Denna avsaknad av könsspecifik information överensstämmer med det faktiskakunskapsläget. I är det numera ett krav att vid kliniskaläkemedelsprövningar inkludera både kvinnor och män och att i underlaget förgodkännande av läkemedel också analysera materialet könsspecifikt. I Sverigefinns inte motsvarande lagstiftningskrav.I två motioner behandlas frågor om beroendeframkallande läkemedel.I motion So656 av m.fl. (fp) yrkas tillkännagivanden delsom studier av verkningarna av bensodiazepiner (yrkande 32), dels ominformation om bensodiazepiner (yrkande 33) och dels tillkännagivande omutvärdering av Kilens verksamhet (yrkande 34). Många patienter behandlasenligt motionärerna med bensodiazepiner . Samtidigtsaknas undersökningar som visar att medlen har positiv effekt mer än . I stället uppträder beroende och abstinens hos en del patienter.Fortfarande råder delade meningar om hur vanligt eller ovanligtläkemedelsberoende är. För att fastslå beroendets omfattning fordras studierav i vad mån doseringen och preparatvalet har betydelse. Likaså fordrasstudier över hur nedbrytningsförmågan av medlen varierar mellan olikaindivider.Nätverket för läkemedelsepidemiologi (Nepi) har sammanställt en lista överangelägna studier för att utröna beroenderiskerna med lugnandemedel/sömnmedel, däribland bensodiazepiner.Dessutom föreslår Nepi att man bör göra särskilda informationsinsatser ihögkonsumtionsområden såsom , , och Malmö.Det är enligt motionärerna uppenbart att läkemedelsberoende är ett problem ivården som måste angripas vare sig problemet är stort eller litet. Det ärviktigt att den nämnda forskningen om läkemedelsberoende kommer till stånd.Det är också viktigt att de förskrivande läkarna nås av den information omindikationerna för dessa medel som och givitut. Den geografiska variationen av förskrivningen av dessa medel talar för attdenna information inte kommit till tillräcklig användning. Särskildainformationsinsatser måste därför initieras enligt motionärerna.Behandling av personer med läkemedelsberoende skiljer sig i vissa avseendenfrån behandling av andra beroendetillstånd. Vid i behandlingsmetoder utvecklats för effektiv behandling av dessa patienter isåväl sluten som öppen vård. Motionärerna anser att det bör finnas en enhetinom varje landsting som kan behandla patienter med läkemedelsberoende menockså förmedla kunskap till förskrivare och övrig hälso- och sjukvårdspersonalsamt allmänheten om hur dessa medel skall användas för att minimera risken förberoende.Kilen, , med ursprung i klientrörelsen RFHL(åt läkemedelsmissbrukare) öppnades som ettfristående institut finansierat med medel från och 510-medel. Här har man kommit i kontakt med hjälpsökande, däribland sådana somvelat vara anonyma och därför inte sökt den etablerade hälso- och sjukvården.Man har utvecklat en modell som skiljer sig från såväl medicinskt-biologisktsom traditionellt psykologiskt arbetssätt. De kunskaper och erfarenheter manbyggt upp har mött både kritik och stöd. Eftersom behandling avläkemedelsberoende kan vara problematisk och olika behandlingsalternativbehöver utvecklas, är det av vikt att Kilens verksamhet blir föremål för enopartisk utvärdering. eller medicinsk teknologi bör därför ta sig an en sådan utvärdering.Ingbritt Irhammar m.fl. (c) hemställer i motion So230 att gerregeringen till känna vad som anförs i motionen om beroendeframkallandeläkemedel (yrkande 2). Motionärerna framhåller att lindriga psykiskareaktioner hör till livet. De flesta kvinnor upplever då och då lindrigarepsykiska besvär som ångest, oro och sömnbesvär. De kan som regel betraktas somnormala reaktioner på påfrestningar i livet, men de kan medföra storttillfälligt lidande med ökad risk för långvarig ohälsa. Omhändertagandet avkvinnor med dessa reaktioner bör ske med noggrannhet och omtanke. S.k.lyckopiller får inte förskrivas slentrianmässigt då vi ännu ej känner debiverkningar de kan medföra. Läkemedel med bensodiazepiner förskrivs i mindreutsträckning numera men är fortfarande, enligt motionärerna, alltför lätta attskriva ut till kvinnor med normala psykiska reaktioner som inte kräver dennatunga behandling. I de fall dessa läkemedel skall förskrivas bör det ske avspecialistläkare och bara i yttersta undantagsfall av andra läkare.Vårdinsatser för läkemedelsberoende kvinnor måste ske på ett för kvinnornaacceptabelt sätt. Nedtrappning och stödterapi måste, enligt motionärerna, gekvinnorna möjlighet att komma ifrån detta beroende som orsakats av alltförlättvindig förskrivning av beroendeframkallande läkemedel.UtredningarUtredningen om bemötande av kvinnor och män inom hälso- och sjukvårdenbehandlar frågor om läkemedelsförskrivning till kvinnor och män ihuvudbetänkandet (SOU 1996:133) Jämställd vård - olika vård på lika villkor.I huvudbetänkandet 1996:133 Jämställd vård - olika vård på lika villkor avutredningen om bemötande av kvinnor och män inom hälso- och sjukvården sägsföljande om dosering av läkemedel (s. 66, 67 och 74).Hur läkemedel doseras registreras endast i Diagnos-Receptundersökningen. Enkartläggning av hur läkemedel doseras i förhållande till ålder (över och under65 år) och kön vid behandling av högt blodtryck visar inga tydliga mönster idosering. Dosolikheterna varierar så att understundom yngre män har de lägstadoserna, för andra läkemedel de äldre kvinnorna. Olikheter i förskriven mängdtill män och kvinnor kan därför troligen inte förklaras med att män får störredoser.I , som är den informationskälla förskrivare oftast använder vidläkemedelsförskrivning finns mycket få underlag för att ge olika stora dosertill män och kvinnor. För några få läkemdel rekommenderas dosering relaterattill kroppsvikt eller kroppsyta, vilket bör föranleda olika dosering förkvinnor och män. I övrigt förekommer mycket sällan någon informationöverhuvudtaget om i vad mån män och kvinnor har samma eller olika förmåga atttillgodogöra sig läkemedel.Denna avsaknad av könsspecifik information överensstämmer med det faktiskakunskapsläget. Den dokumentation som finns om hur läkemedel bör doseras byggerhuvudsakligen på kunskaper från s.k. kliniska prövningar av läkemedlen. De börge information om vilka läkemedel som bör doseras olika till män och kvinnor.Denna kunskap är fortfarande ofullständig och även om både män och kvinnoringått i kliniska prövningar har det till varit ovanligt attresultaten analyserats könsspecifikt.Det är ett krav i att vid den kliniska prövningen ha könsspecifikrepresentation och att i underlaget för godkännande av läkemedel ocksåanalysera materialet könsspecifikt (Bilaga 2: för inklusion av kvinnor och etniska minoriteter i kliniskforskning). Det har lett till att pågående och publicerade prövningar i störreutsträckning än tidigare innehåller tillräckligt stora grupper för att tillåtakönsspecifik analys.I finns inte motsvarande lagstiftningskrav. Det vore dock möjligtatt, utifrån den information som lämnas i ansökningar om godkännande avkliniska prövningar respektive ansökan om försäljningstillstånd, kartläggabåde proportionerna män-kvinnor i studierna och i vilken omfattning somkönsspecifik analys av resultaten gjorts.Det saknas könsspecifik information om vad som utgör optimalläkemedelsbehandling vid olika tillstånd. I är det numera ett krav att vidkliniska läkemedelsprövningar inkludera både kvinnor och män och att analyseramaterialet könsspecifikt. Vi anser att motsvarande policy bör skapas även iSverige. Därutöver bör en systematisk genomgång av litteraturen och av desvenska biverkningserfarenheterna ske för att ge en bättre kunskap omläkemedlens säkerhet och underlag för bedömning av om män och kvinnor bör fåolika stora doser av vissa läkemedel.Bakgrund beträffande Kilen - - invigdes . Verksamhetenomfattar hjälp och stöd åt människor som drabbats av beroende och andraläkemedelsbiverkningar, information och utbildning rörande läkemedelsberoende,kritisk granskning av de förhållanden som bidrar till utveckling av beroendeoch andra läkemedelsskador samt bildande av opinion mot dessa förhållanden.Kilen driver , ett nätverk för utbyte av kunskap och erfarenhet omberoende och andra biverkningar av läkemedel och för utbyte av kunskap om hurhjälpen till de drabbade bör se ut. är också en databas till vilken varoch en kan rapportera biverkningar och andra problem med läkemedel. Merpartenav verksamheten vid Kilen torde utnyttjas av boende inom menkanske en tredjedel avser boende i övriga landet. Kilen har finansierat sinverksamhet främst genom bidrag från , delsprojektmedel ur de statliga s.k. Dagmarmedlen för rehabiliterings- ochbehandlingsinsatser, dels organisationsbidrag. Bidrag till verksamheten harockså lämnats av t.ex. , ochSocialstyrelsen samt också av EU.Kilen har tidigare genomgått två utvärderingar. Den första från december1995 utfördes endast till en tredjedel, enligt uppgift på grund av uteblivetekonomiskt stöd till det fortsatta arbetet. Utvärderingen utfördes avprofessor , , och psykolog . Den andrautvärderingen är dagtecknad och utfördes av på uppdrag av . Den har kritiseratsav bl.a. Kilen för att vara oinitierad.Stockholms läns landstings hälso- och sjukvårdsnämnd har hemställt attSocialstyrelsen skall utvärdera Kilens verksamhet med särskild betoning påklientverksamheten. har dock i beslut den 21 januari 1997ansett att det inte finns några särskilda skäl för att verket skall utvärderaverksamheten. Även Kilen har vänt sig till styrelsen och fått samma svar medhänvisning till styrelsens föreskrift SOSFS 1996:24 av vilken framgår vad enverksamhet inom hälso- och sjukvårdens område skall och bör beakta vidkvalitetssäkring av verksamheten.När det gäller Kilens ekonomi kan noteras att regeringen enligt beslut den14 avslagit en ansökan om bl.a. verksamhetsbidrag. Enligt ettbrev från socialministern till Kilen fanns inga medel avsatta för deändamål som bidrag söktes för. Från landstingsdirektören i länslandsting har meddelats att medel ur den s.k. Dagmarersättningen fr.o.m. 1998inte kommer att avsättas för rehabilitering av läkemedelsberoende. Inomlandstinget pågår fortfarande diskussion om möjligheterna att ge bidrag tillKilens verksamhet.Tidigare behandlingUtskottet behandlade en motion liknande So209 i betänkande 1995/96: SoU17 ochvidhöll då sin tidigare uppfattning att det är angeläget att kvinnorssärskilda hälsoproblem uppmärksammas. Detta sker också på olikasätt. Utskottet ansåg motionen i huvudsak tillgodosedd och avstyrkte därfördensamma.Frågor om läkemedelsberoende behandlade utskottet senast i betänkande1995/96:SoU10. Bl.a. behandlades motioner från om epidemiologiskastudier av läkemedelsberoende, om behovet av behandlingsresurser för patientermed läkemedelsberoende och om forskning rörande läkemedelsberoende. Utskottetanförde:Utskottet har vid upprepade tillfällen påtalat det angelägna i att åtgärdervidtas för att komma till rätta med beroendet och missbruket av vissaläkemedel. Utskottet kan nu konstatera att olika insatser gjorts ellerförbereds.En kartläggning av läkemedelsmissbrukets och läkemedelsberoendetsomfattning, konsekvenser och bakomliggande orsaker behövs enligt utskottet föratt insatserna mot missbruk och beroende skall bli så verkningsfulla sommöjligt. Utskottet ser därför positivt på att NEPI, i samverkan medFolkhälsoinstitutet, planerar att genomföra en kartläggning av omfattningen avläkemedelsberoendet. Ett förskrivarregister och receptregister av det slag somföreslås av HSU 2000 kan underlätta epidemiologisk forskning inom området.För att den enskilde läkaren bättre skall kunna bedöma vad som utgörrationell användning av läkemedel och kritiskt granska sin egen förskrivningav t.ex. beroendeframkallande medel av typ bensodiazepiner bör information omden egna förskrivningen av dessa läkemedel återföras till läkarna. Undersenare tid har flera utredningar bl.a. ochPsykiatriutredningen lagt fram förslag som syftar till ökad kontroll av egenförskrivning.