bet · GK01KU12 · 1997-03-04 00:00:00 — Beredningenav principförslag pågår i Regeringskan-sliet. Arbetet är inriktat på att överlämna en lagrådsremiss under våren 1997.Utskottets bedömningUtskottet behandlar först frågorna om införande av ett förbud i kommunallagenmot nybildande av kommunala företag samt en eventuell obligatorisk avvecklingav kommunala företag inom . Dessa frågor behandlas imotionerna K504 (fp), N251 (fp) yrkande 2, Fi613 (m) yrkande 3 samt L212 (fp)yrkande 4.Utskottet konstaterar att det från formell synpunkt står kommuner ochlandsting fritt att inom de ramar som kommunallagen anger välja om enverksamhet skall bedrivas i förvaltningsform eller i bolagsform. Utskotteterinrar vidare om att utskottet vid olika tillfällen har uttalat sig omlämpligheten att bedriva verksamheten i viss form. Därvid har utskottetuttalat dels att det inte finns skäl till att det införs regler som förbjudereller begränsar kommunala företag, dels att den kommunala verksamheten börbedrivas i nämndform i största möjliga utsträckning, dock att det också kanfinnas skäl som talar för bolagsformen. Utskottet har också uttalat attverksamhetens speciella förutsättningar och den samlade kommunala nyttan börvara utgångspunkter för organisatoriska överväganden.Utskottet konstaterar också att antalet kommunala företag, där en kommuneller ett landsting är majoritetsägare, varit i stort settoförändrat. Utskottet vill vidare peka på att de kommunala företagen främstbedriver teknisk verksamhet såsom el- och fjärrvärmeförsörjning samtfastighetsförvaltning m.m., verksamheter som räknas som sedvanlig kommunalaffärsverksamhet.Utskottet finner sammanfattningsvis att det inte finns skäl att föreslåsådana ändringar i kommunallagen om inskränkningar i rätten att bilda bolagrespektive skyldighet att avveckla kommunala bolag som föreslås i de häraktuella motionerna. Motionerna K504, N251 yrkande 2, Fi613 yrkande 3 samtL212 yrkande 4 bör därför avslås.När det gäller frågan om möjligheten till domstolsprövning av sådana beslutsom fattas inom verksamhet som bedrivs i bolagsform, vilket förespråkas imotionerna K505 (m) yrkande 1 och N250 (m) yrkande 3, delvis, vill utskottetanföra följande.Beslut som fattas i kommunala företag ingår inte i de beslut som enligt 10kap. 2 § kommunallagen är möjliga att överklaga. Bedömningen av huruvida enverksamhet i ett kommunalt företag ligger inom ramen för den kommunalakompetensen är primärt en uppgift för styrelsen. Härutöver sker en politiskprövning av ägaren, kommunen eller , som genom de av fullmäktigevalda ombuden vid bolagsstämma kan ge styrelsen direktiv om att t.ex. ändrainriktningen av verksamheten om den inte uppfyller vissa formella krav.Enligt utskottets mening fungerar den här beskrivna ordningen i de allraflesta fall på ett tillfredsställande sätt. Denna ordning stämmer enligtutskottets bedömning helt överens med bolagsformens principer vad gällerstyrning av verksamheten och ansvarsfördelningen. Enlaglighetsprövningsmöjlighet av det slag som förespråkas i de här aktuellamotionerna strider mot de nämnda, grundläggande villkoren för enverksamhet som bedrivs i bolagsform och bör därför inte införas. MotionernaK505 yrkande 1 och N250 yrkande 3, delvis, avstyrks.Med hänsyn till vad utskottet här anfört finns det inget skäl att ta upp ensakdiskussion om ett införande av ett sanktionssystem ägnat att motverkakompetensöverskridanden inom kommunala företag, som föreslås i motion N250yrkande 3, delvis, eller införande av ett sanktionssystem för de fall enkommun inte rättar ett upphävt beslut, som föreslås i motion K505 yrkande 2,varför motionerna i dessa delar avstyrks.I motion K523 (mp) föreslås att kommuner som bedriver affärsverksamhet it.ex. bolagsform fråntas tillståndsgivning och tillsynsansvar för dennaverksamhet. Enligt motionen bör sådana ärenden överlämnas till länsstyrelseeller annan statlig myndighet.Utskottet har i det föregående redovisat hur ansvaret enligtmiljöskyddsförordningen (1989:364) är fördelat mellan kommunerna,länsstyrelserna och i fråga omhandläggningen av ärenden som avser miljöfarlig verksamhet. Det framgår ocksåav redovisningen att kommunernas uppgifter inte omfattar tillståndsprövningavseende miljöfarlig verksamhet, utan denna tillkommer länsstyrelserna konstaterar när det gäller tillsyn av miljöfarlig verksamhet attbestämmelsen i 3 kap. 5 § kommunallagen hindrar en nämnd från attbåde bedriva viss verksamhet och ha tillsyn över den. Ett sådant hinderföreligger inte på förvaltningsnivå. Problemet med denna dubbelroll haruppmärksammats av , som i sitt huvudbetänkande (SOU1996:103) föreslagit dels att ansvaret för drift och tillsyn av sammaverksamhet som princip skall skiljas åt, dels att länsstyrelserna skall tahänsyn till den interna ansvarsfördelningen då kommunens tillsynsuppgifterbestäms.Utskottet finner mot den här redovisade bakgrunden ingen anledning attföreslå åtgärder av det slag som föreslås i motionen. Motion K523 avstyrksdärför.Allmännyttiga bostadsföretagMotionernaI motion 1996/97:K517 hemställer () att som sin meningger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av att underlättamöjligheterna till samgående mellan bostadsföretag i olika kommuner. Enligtmotionären kan ett sätt för de kommunala bostadsföretagen att möta problem somhar samband med skilda marknadsförutsättningar vara att rationalisera driftoch förvaltning genom att fusionera företagen till mer funktionella ochslagkraftiga enheter. Det är därvid enligt motionären naturligt att omprövaprincipen att ett kommunalt bostadsföretag endast får arbeta inom den egnakommunens gränser. Den s.k. lokaliseringsprincipen i kommunallagen läggerhinder i vägen för ett förvärv av ett bostadsföretag som ägs av en annankommun. Ett samgående av olika bostadsföretag kan förbättra den enskildakommunens ekonomi, ge samordningsfördelar och rationaliseringseffekter i deenskilda företagen och skapa en utvecklingsmöjlighet för företagen.Lokaliseringsprincipen bör därför enligt motionären upphävas eller ändras föratt underlätta möjligheten till samgående mellan bostadsföretag i olikakommuner. Motionären framhåller också att det är möjligt för en kommun attbedriva viss verksamhet på annan kommuns område om det föreligger ett särskiltbehov. Kommuner kan t.ex. gemensamt äga bolag för energiförsörjning,energiproduktion eller bostadsförsörjning.I motion 1996/97:K533 hemställer () att hosregeringen begär en översyn av de lagar och författningar som reglerar deallmännyttiga bostadsföretagen. Motionären anför att de allmännyttigabostadsföretagen inte omfattas av den kommunala självkostnadsprincipenberoende på att hyressättningen i kommunala bostadsföretag regleras ihyreslagen (12 kap. 55 § jordabalken) efter förhandling med tillämpning avbruksvärdesprincipen. Vid prövning enligt 55 § första stycket hyreslagen skallfrämst beaktas hyran för lägenheter som ägs och förvaltas av allmännyttigabostadsföretag. De relativt stora vinster som många allmännyttigabostadsföretag numera anser sig ha rätt att ta ut måste enligt motionärenstrida mot bestämmelserna i 2 kap. 7 § kommunallagen, enligt vilka kommuneroch landsting får bedriva näringsverksamhet om den drivs utan vinstsyfte ochgår ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åtmedlemmarna i kommunen eller . Motionären ifrågasätter omallmännyttiga bostadsföretags utdelning av vinstmedel till ägarna är förenligtmed bestämmelserna i kommunallagen. Eftersom flera principer står emotvarandra bör enligt motionären en utredning göras om vilka regler som gällerför de allmännyttiga bostadsföretagen. I en sådan utredning bör även ingåfrågan om möjligheten att överklaga beslut fattade av styrelsen förallmännyttiga bostadsföretag.I motion 1996/97:Bo234 hemställer m.fl. (s) att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om samägandeav fastigheter och samordning av fastighetsförvaltning över kommungränserna(yrkande 5). Enligt motionärerna har förutsättningarna för de allmännyttigabostadsföretagen förändrats radikalt , bl.a. genom att en radsärregler har slopats. har också allmännyttiga bostadsföretagsålt ut bostäder bl.a. på grund av dålig ekonomi i företagen och/ellerkommunen. I den allvarliga situation som råder för de allmännyttigabostadsföretagen bör staten och kommunerna ta ett gemensamt ansvar förallmännyttans överlevnad, anser motionärerna. Ett sätt skulle kunna vara attskapa förutsättningar för kommunerna att äga fastigheter och bedrivafastighetsförvaltning över kommungränserna.BakgrundInledningI de här aktuella motionerna behandlas problem av två slag. Dels gäller detfrågan om en översyn av lagstiftningen angående allmännyttiga bostadsföretaginklusive möjligheten att överklaga beslut fattade av styrelsen förallmännyttiga bostadsföretag (motion K533). Dels gäller det frågan om ändringav lagstiftningen för att underlätta samgående mellan allmännyttigabostadsföretag i olika kommuner respektive gemensam fastighetsförvaltning överkommungränserna (motionerna K517 och Bo234 yrkande 5).Kommunernas roll och befogenheter inom bostadspolitiken m.m.Förutsättningen för att ett företag skall kunna godkännas som allmännyttigthar funnits i författningar om statligt reglerade bostadslån.Huvudvillkoren har varit att företaget drivs utan enskilt vinstsyfte och attkommunen kontrollerar företaget genom att tillsätta i vart fall majoriteten avdess styrelse. Prövningen av om ett företag uppfyller dessa villkor görsnumera av länsstyrelserna. Termen allmännyttiga bostadsföretag används iäldre bostadsfinansieringsförfattningar och i hyreslagstiftningen.Under första delen av 1990-talet har villkoren för kommunernasbostadspolitiska ansvar förändrats kraftigt. Förändringarna har berört både deekonomiska villkoren för boende och byggande och det regelverk som styrkommunernas bostadspolitiska ansvar och styrmedel. Ändringarna i regelverkethar framför allt inneburit att merparten av den speciallagstiftning somreglerade den kommunala bostadspolitiken har avvecklats. antogriksdagen regeringens förslag (prop. 1992/93:242) till en minskad reglering avkommunernas ansvar för boendefrågor (1992/93:BoU19).Det kommunala ansvaret för bostadspolitiken baseras efter iallt väsentligt på de tre ramlagarna kommunallagen (1991:900),socialtjänstlagen (1980:620) och (1987:10). Sedanbostadsförsörjningslagen upphävts baseras det kommunala engagemanget ibostadspolitiska frågor huvudsakligen på kommunernas allmänna kompetens enligtkommunallagen, varvid gränserna för kommunernas befogenheter markeras avlokaliseringsprincipen (2 kap. 1 §), likställighetsprincipen (2 kap. 2 §) ochsjälvkostnadsprincipen (8 kap. 3 b §).Enligt 2 kap. 1 § kommunallagen får kommuner och landsting själva ha hand omsådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunenseller område eller medlemmar och som inte skall handhas enbart avstaten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan(lokaliseringsprincipen). Denna princip innebär att en åtgärd måstevara knuten till kommunens eget område eller dess invånare för att den skallanses laglig. Principen är dock försedd med viktiga undantag, t.ex. att enkommun får engagera sig i anordningar som närmast används av andra än de egnakommunmedlemmarna.Enligt 2 kap. 2 § kommunallagen skall kommuner och landsting behandla sinamedlemmar lika om det inte finns sakliga skäl för något annat(likställighetsprincipen). Innebörden av likställighetsprincipen är attsärbehandling av enskilda eller grupper av kommunmedlemmar inte får ske påannat än objektiv grund. Ett beslut om särbehandling kräver rationella hänsyneller sakliga överväganden och frånvaro av godtycke. I fråga om boendet finnsett undantag från likställighetsprincipen genom lagen (1993:406) om kommunaltstöd till boendet, enligt vilken kommunalt stöd får utgå till enskildahushåll. Denna lag utgör den enda speciallagstiftning som reglerarkommunernas befogenheter på det bostadspolitiska området.Enligt 8 kap. 3 a § kommunallagen får kommuner och landsting ta ut avgifterför tjänster och nyttigheter som de tillhandahåller. För sådana tjänster ellernyttigheter som de är skyldiga att tillhandahålla får de ta ut avgifter baraom det är särskilt föreskrivet. Enligt 8 kap. 3 b § kommunallagen får kommuneroch landsting inte ta ut högre avgifter än vad som svarar mot kostnaderna förde tjänster eller nyttigheter som kommunen eller tillhandahåller(självkostnaden). Den här aktuella lagstiftningen tillkom medanledning av proposition 1993/94:188 om lokal demokrati (bet. 1993/94:KU40).Av propositionen framgår bl.a. att en viss reglering ansågs nödvändig för attskydda kommunmedlemmarna mot risken för monopolprissättning.I samband med att bostadsförsörjningslagen (1947:523) upphävdes uttaladebåde regeringen och att avregleringen inte innebar någon förändringav kommunernas grundläggande ansvar för bostadsförsörjningen. Bostadsutskottetuttalade sålunda att kommunallagen ger kommunerna en omfattande kompetens påbostadsförsörjningsområdet (bet.1992/93:BoU19). Utskottet fann bl.a. attkommunallagen inte hindrar kommunerna att t.ex. skapa och driva bostadsföretagsamt stödja de egna företagen på olika sätt. Enligt Bostadspolitiska kommitténhar hittillsvarande rättspraxis bekräftat den kommunala kompetensen på området(SOU 1996:156 s. 230).Kommunerna är genom sina bostadsföretag ägare till en stor del av landetsfastighetsbestånd. Enligt ägs av alla bostäderav kommunala företag, och på hyresmarknaden är andelen . Ungefär vartfemte hushåll bor hos ett kommunalt bostadsföretag. av deallmännyttiga bostadsföretagen är helägda kommunala bostadsföretag ellerkommunala bostadsstiftelser. Inom hyressättningssystemet har de kommunalabostadsföretagen en lagfäst roll som hyresledare och som referenspunkt vidbruksvärdesprövningar. Enligt 12 kap. 55 § jordabalken (?hyreslagen?) skallvid prövning av hyrans storlek främst beaktas hyran för lägenheter i hus somägs och förvaltas av allmännyttiga bostadsföretag.Enligt Bostadspolitiska kommittén arbetar de kommunala bostadsföretagenunder mycket olika villkor. är ekonomiskt stabila samtidigtsom det finns ett antal företag med en ekonomiskt osäker situation på grund avbl.a. låg soliditet och vakanser i bostadsbeståndet. har dekommunala bostadsföretagen tydligare trätt fram som affärsdrivande bolag medsamma behov som andra bostadsföretag att följa efterfrågan och ageramarknadsmässigt. Flera kommuner har utnyttjat möjligheten att ställa uppavkastnings- och soliditetsmål för sina bolag inom ramen försjälvkostnadsprincipen. Företagen omfattas fortfarande av vissa särreglergenom de nämnda bestämmelserna i kommunallagen och sin roll ihyressättningssystemet.Riksdagen har godkänt vad regeringen förordat om möjligheterna tillbreddat ägande av allmännyttiga bostadsföretag (prop. 1996/97:38, bet. BoU7,rskr. Innebörden av detta är att ägandet i ett allmännyttigtbostadsföretag kan breddas till att omfatta även andra ägare än kommunen utanatt företagets ställning som allmännyttigt förloras eller villkoren förräntestöd förändras.Regeringen har beslutat tillkalla en särskild utredaremed uppgift att se över de förutsättningar och villkor som gäller för att ettföretag skall ha ställning som allmännyttigt bostadsföretag (dir. 1996:116). Iutredarens uppgifter ingår att överväga om de kommunala bostadsföretagen i sinverksamhet skall undantas från den geografiska begränsning som följer av denkommunala lokaliseringsprincipen. Utredaren skall överväga om möjligheternaatt bilda ändamålsenliga och rationellt sammansatta bostadsföretag bör vidgasgenom att ett kommunalt bostadsföretag tillåts verka även utanför den egnakommunens område. En motsvarande möjlighet har öppnats genom lagen(1994:618) om handel med el, enligt vilken kommunala företag som produceraroch handlar med el eller bedriver nätverksamhet har möjlighet att gå utanförkommungränserna. Uppdraget skall redovisas till regeringen senast den 1 april1997.Utskottets bedömningUtskottet behandlar först de frågor som tas upp i motion K533 (kd) om enöversyn av lagstiftningen angående allmännyttiga bostadsföretag samtmöjligheten att överklaga beslut som fattats av styrelsen för allmännyttigabostadsföretag.I motion K533 ifrågasätts om allmännyttiga bostadsföretags utdelning avvinstmedel är förenlig med kommunallagens bestämmelser om näringsverksamhet (2kap. 7 §), enligt vilken kommuner får bedriva näringsverksamhet om den bl.a.bedrivs utan vinstsyfte. Som redovisats i det föregående avsnittet Kommunalnäringsverksamhet finns det inget absolut förbud mot vinst i en kommunalnäringsverksamhet. I vilken utsträckning en sådan verksamhet får ge överskottoch hur detta skall användas får bedömas med tillämpning avsjälvkostnadsprincipen, som finns inskriven i 8 kap. 3 § kommunallagen.När det gäller frågan om möjligheten att överklaga ett beslut som fattats avstyrelsen i ett allmännyttigt bostadsföretag, hänvisar utskottet till vad somanförts om laglighetsprövning i avsnittet . Utskottet anför idetta sammanhang bl.a. att en laglighetsprövning av det här aktuella slagetstrider mot grunderna för en verksamhet som bedrivs i bolagsform och därförinte bör införas.Med hänvisning till vad utskottet här anfört avstyrks motion K533.Utskottet behandlar därefter frågan om ändring av lagstiftningen för attunderlätta samgående mellan allmännyttiga bostadsföretag i olika kommunerrespektive gemensam fastighetsförvaltning över kommungränserna, somaktualiseras i motionerna K517 (s) och Bo234 (s) yrkande 5.Som framgått av bakgrundsredovisningen ovan pågår ett utredningsarbete (dir.1996:116) med bl.a. uppgiften att överväga om de kommunala bostadsföretagen isin verksamhet skall undantas från den geografiska begränsning som följer avlokaliseringsprincipen (2 kap. 1 § kommunallagen). Utredningen skall enligtdirektiven överväga om möjligheten att bilda ändamålsenliga och rationelltsammansatta bostadsföretag bör vidgas genom att ett kommunalt bostadsföretagtillåts verka även utanför den egna kommunens område. Med hänvisning till detta får motionernaK517 och Bo234 yrkande 5 anses besvarade, varför de avstyrks.Kommunala avgifterMotionernaI motion 1996/97:K211 hemställer () att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om dels tillämpning avsjälvkostnadsprincipen vad gäller taxor som har samband med myndighetsutövning(yrkande 2), dels att förbud mot inkomstrelaterade och progressiva taxor börinföras i kommunallagen (yrkande 3). I motionen redovisas bl.a.likställighets- och självkostnadsprincipens tillämpning på kommunala avgifter,särskilt sådana som avser inom område. Enligtmotionen har många kommuner övergått till heltinkomstrelaterade taxor för både när det gäller servicedelen ochomvårdnadsdelen. Detta har enligt motionären skapat betydande missnöje hos depersoner som har högre inkomster och som måste betala avgifter relaterade tillinkomsten oberoende av hur mycket eller litet hjälp de får. Motionären anseratt självkostnadsprincipen i det här aktuella sammanhanget bör få en klarutformning. I motionen föreslås också att regler bör införas i kommunallagenom att progressiva avgifter relaterade till inkomster inte skall varatillåtna, eftersom sådana avgifter strider mot logiken i de statliga skatte-och bidragssystemen.I motion 1996/97:K520 hemställer () med ungefär sammaargument som anförs i motion K211 att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om kommunala avgiftssystem. I motionenföreslås att regeringen återkommer med förslag till som innebär attkommunerna dels förbjuds tillämpa inkomstrelaterade avgiftssystem, dels ärskyldiga att ta ut avgift för barn- och äldreomsorg. I motionen anförs bl.a.att många kommuner i samband med det kommunala skattestoppet valde att skärpaprogressiviteten i sina avgiftssystem och att kommunerna via sinainkomstutjämnande taxesystem har övertagit delar av statens roll sominkomstutjämnare. De inkomstrelaterade avgiftssystemen skapar ocksåmarginaleffekter som strider mot skattereformen och dessutom är de tveksammautifrån likställighetsprincipen. Systemet med avgiftsbefrielse innebär attbarn- och äldreomsorg de facto svarar för kostnader som annars skulle belastasocialbidragskontot.BakgrundInledningI de här aktuella motionerna aktualiseras tre problemställningar. Motion K211yrkande 2 berör frågan om en klarare utformning av självkostnadsprincipen vadavser kommunala avgifter. I motionerna K211 yrkande 3 och K520, delvis,aktualiseras frågan om förbud mot inkomstrelaterade avgifter. I den sistnämndamotionen (delvis) förespråkas en skyldighet för kommunerna att ta ut avgifterför barn- och äldreomsorg.Lagreglering m.m.Enligt 2 kap. 2 § kommunallagen skall kommunmedlemmar behandlas lika, om detinte finns sakliga skäl för något annat. Detta är den s.k.likställighetsprincipen, vilken innebär att särbehandling av enskilda ellergrupper av kommunmedlemmar inte får ske på annat än objektiv grund.Likställighetsprincipen kräver beträffande myndighetsutövande uppgifter enobjektiv och rättvis behandling av alla kommunmedlemmar, oavsett hur denkommunala verksamheten är organiserad. Kravet på objektiv och rättvisbehandling av kommunmedlemmarna kan dock enligt kommunallagskommentaren(m.fl., a.a.) vara olika inom olika verksamhetsområden. Sålunda gerlikställighetsprincipen inte utrymme för någon inkomstomfördelande verksamhet.Emellertid har i några speciallagar, t.ex. socialtjänstlagen (1980:620) gjortsundantag från likställighetsprincipen i detta avseende.I fråga om kommunala avgifter innebär likställighetsprincipen att avgifterinte utan särskilt författningsstöd får bestämmas till olika belopp beroendepå konsumenternas betalningsförmåga (, , 1968 ref.30). Enligt kommunallagskommentaren får avgiftsdifferentiering för ekonomisktmera betydande prestationer inte heller ske så att exempelvis betalningssvagagrupper får särskilda förmåner. Något hinder för differentiering avinträdesavgifter för t.ex. barn och pensionärer till kommunala anläggningarfinns emellertid inte. Det finns inte heller något hinder mot attdifferentiera avgifter med hänsyn till kostnadsskillnader mellan olikaprestationer. Kvantitetsrabatter och andra affärsmässigt betingade förmåner ärockså tillåtna (se t.ex. RÅ 1956 I 73). Kommuner och landsting är inte alltidtvungna att differentiera avgifter mellan olika prestationer. De anses ha vissbefogenhet att fastställa schablontaxor (se t.ex. RÅ 1977 Ab 57).Enligt proposition 1993/94:188 Lokal demokrati kan likställighetsprincipen ifråga om de kommunala avgifternas fördelning allmänt sägas innebära att likaavgift skall utgå för lika prestation, av vilket följer attlikställighetsprincipen inte medger en inkomstomfördelande verksamhet. Annatkan dock följa av speciallagstiftning, t.ex. den nämnda socialtjänstlagen. Somexempel på tillåten differentiering av avgifter nämns i propositionen lägreavgifter inom barnomsorgen för deltidsplatser på eftermiddagar om det finnsviss överkapacitet då, vidare differentierade avgifter för lokalupplåtelsereller tillträde till kommunala anläggningar samt billigare kollektivtrafikunder lågsäsong eller lågtrafik (s. 86 f.).Kommunala avgifter regleras i 8 kap. 3 a och 3 b §§ kommunallagen. Enligt 3a § får kommuner och landsting ta ut avgifter för tjänster och nyttigheter somde tillhandahåller. För sådana tjänster och nyttigheter som de är skyldiga atttillhandahålla får de ta ut avgifter bara om det är särskilt föreskrivet.Enligt 3 b § får kommuner och landsting inte ta ut högre avgifter än somsvarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som detillhandahåller (självkostnaden).Självkostnadsprincipen i kommunallagen gäller, om det inte finns någrabestämmelser om grunderna för avgiftssättningen i en speciallag. Finns sådanasärskilda bestämmelser i speciallagstiftning, gäller de reglerna i stället förden allmänna självkostnadsprincipen.