bet · GK01KU25 · 1997-05-15 00:00:00 — Regeringen avser därför attåterkomma till i frågan om principerna för kommittéredovisningen inästa års kommittéberättelse.Utskottet konstaterar att har inlett arbetet kring vilkaprinciper som skall gälla för kommittéredovisningen och attregeringen avser att återkomma med en redovisning av detta arbete i nästa årskommittéberättelse. Utskottet vill framhålla vikten av att regeringen lämnaren sådan redovisning i kommittéberättelsen nästa år.Utskottet har vid ett stort antal tillfällen granskat kommittéväsendet frånjämställdhetssynpunkt (senast i betänkande 1994/95:KU30, s. 22 f.).I proposition 1987/88:105 Jämställdhetspolitiken inför 90-talet redovisas enhandlingsplan för jämställdhetsarbetet. Enligt handlingsplanen skulle andelenkvinnor i bl.a. statliga kommittéer uppgå till och år 1995till . Andelen kvinnor i bl.a. statliga kommittéer skall år 1998uppgå till . har ställt sig bakom målen förkvinnorepresentationen i statliga styrelser och kommittéer (bet. 1987/88:AU17,rskr. 1987/88:364).Regeringen har i skrivelse 1996/97:41 Jämställdhetspolitiken redovisat hurarbetet för att öka andelen kvinnor i bl.a. kommittéer går till.Fackdepartementens förslag till uppdrag anmäls, enligt Regeringskanslietsinterna rutiner, för godkännande till jämställdhetsenhetinnan ärendet tas upp för beslut i regeringen. De organisationer ellermyndigheter m.fl. som erbjuds en plats i en statlig styrelse eller kommittéombeds att lämna förslag på två namn, en man och en kvinna, för varje erbjudenplats. I skrivelsen om jämställdhetspolitiken anges att dessa rutiner ävenfortsättningsvis kommer att användas, vilket efter överläggningar mellanregeringen och riksdagspartiernas gruppledare också har bekräftats avStatsrådsberedningen i ett brev till gruppledarna den 4 juli 1996.Arbetsmarknadsutskottet beredde regeringens skrivelse omjämställdhetspolitiken i betänkande 1996/97:AU8. Arbetsmarknadsutskottetanförde att det enligt utskottets mening inte fanns anledning att ändra på derutiner som finns , även om man inte helt har lyckats uppnå de mål somhar satts upp för antalet kvinnor inom statliga organ. Arbetsmarknadsutskottetansåg däremot att det är viktigt att arbetet intensifieras så att målet uppnåsatt andelen kvinnor i statliga styrelser och kommittéer skall vara 50 %.Riksdagen beslutade i enlighet med arbetsmarknadsutskottets betänkande (prot.1996/97:73, rskr. 1996/97:155).Utskottet noterar att den sammantagna andelen kvinnor iFörsvarsdepartementets och Statsrådsberedningens kommittéer understiger 30 %.Statsrådsberedningen har dock endast ett fåtal kommittéer och redovisningenbaseras på ett begränsat antal personuppgifter. Ytterligare tre departement -, och samtFinansdepartementet - har en sammantagen andel kvinnor i kommittéerna för år1996 som markant understiger . Andelen kvinnor i ochKommunikationsdepartementets kommittéer är respektive 39,8 %.Utskottet vill liksom vid tidigare granskningstillfällen understryka viktenav att kvinnorepresentationen i kommittéerna ökar och att målet om en jämnkönsfördelning i kommittéerna uppnås. konstaterar utskottet attårets kommittéberättelse, i flera viktiga avseenden, redovisar en ökad andelkvinnor jämfört med föregående års redovisning.I övrigt föranleder granskningen inte något uttalande från utskottet.6. Regeringens utnämningspolitikÄrendetI en granskningsanmälan, bilaga A 4.1, har till utskottets granskning anmältsregeringens utnämningspolitik.Tidigare granskningUtskottet har vid ett flertal tidigare tillfällen granskat regeringensutnämningar till statliga chefstjänster. Regeringen granskades av utskottet i föregående årsgranskningsbetänkande (1995/96:KU30 s. 52 f.). Granskningen omfattaderegeringens utnämningar av generaldirektörer och andra myndighetschefer, samtutnämningar av ambassadörer, pressråd, pressattachéer, kulturråd ochkulturattachéer från regeringens tillträde i oktober 1994till . ägde också mer omfattandegranskningar rum (1988/89:KU30 s. 73 f., 1989/90:KU30 s. 79 f., 1990/91:KU30s. 77 f.).BakgrundEnligt 11 kap. 9 § regeringsformen tillsätts tjänst vid bl.a.förvaltningsmyndighet som lyder under regeringen av regeringen eller avmyndighet som regeringen bestämmer. Verkschefer tillsätts enligt deinstruktioner som gäller för verken av regeringen. Vid tillsättning av statligtjänst skall avseende, enligt bestämmelsen i regeringsformen, endast fästasvid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet.I 4 § lagen (1994:260) om offentlig anställning () föreskrivs att vidanställning skall avseende fästas bara vid sakliga grunder, såsom förtjänstoch skicklighet. Skickligheten skall sättas främst, om det inte finnssärskilda skäl för något annat.I 4 § anställningsförordningen (1994:373) föreskrivs att vid anställningskall myndigheten utöver skickligheten och förtjänsten också beakta sådanasakliga grunder som stämmer överens med allmänna arbetsmarknads-,jämställdhets-, social- och sysselsättningspolitiska mål.Myndighetschefer och vissa andra chefer tillsätts normalt för en bestämdtid. Enligt 33 § får chefen för ett statligt affärsverk eller förArbetsgivarverket - om denne är anställd för bestämd tid - skiljas från sinanställning före utgången av , om det är nödvändigt av hänsyn tillverkets bästa. Är chefen för någon annan förvaltningsmyndighet som lyderomedelbart under regeringen anställd för bestämd tid, får han förflyttas annan statlig anställning som tillsätts på samma sätt, om det är påkallatav organisatoriska skäl eller annars är nödvändigt med hänsyn tillmyndighetens bästa.En närmare redovisning av reglerna m.m. lämnas i 1995/96 årsgranskningsbetänkande.Inhämtade uppgifterUtskottet inhämtade i samband med föregående års granskning uppgifter om hurregeringen hade organiserat sitt arbete ichefstillsättningsfrågor. Utskottet erhöll i detta sammanhang bl.a. broschyrenStatligt ledarskap och ett avsnitt ur promemoria 1996:1Samrådsformer i Regeringskansliet.Utskottet har i anledning av den nu aktuella granskningsanmälan inhämtatfrån att rekryteringen av myndighetschefer fortfarande iallt väsentligt sker på det sätt som då redovisades för utskottet. Vidare harutskottet erhållit en lista från över vilkageneraldirektörer och andra myndighetschefer som regeringen har utnämnt sedanden förra redovisningen till utskottet , bilaga A 4.2. Avredovisningen framgår även vilka befattningar de utnämnda generaldirektörernaoch myndighetscheferna hade när de utnämndes.Av utskottets redogörelse i föregående års granskningsbetänkande(1995/96:KU30 s. 52 f.) om hur rekryteringsarbetet i chefstillsättningsärendenär organiserat framgår bl.a. följande.När en myndighetschef skall tillsättas ombesörjs rekryteringsarbetet avrespektive fackdepartement. Gemensam beredning före regeringsbeslutet skeralltid med Statsrådsberedningen och Finansdepartementet.Av redogörelsen i föregående års granskningsbetänkande framgick också attsamordningsminister hade ett särskilt ansvar för beredningen avutnämningsfrågor i regeringen . Utskottet har inhämtat attfinansminister har haft ett motsvarande ansvar för beredningen avutnämningsfrågor sedan regeringsskiftet i mars 1996.Under tiden från redovisningen till utskottet till mars 1997förordnade regeringen 44 personer som generaldirektör eller annanmyndighetschef. Av dessa förordnades 9 personer före och 35 personer efterregeringsskiftet i mars 1996.Utskottet har hållit en offentlig utfrågning i ärendet med statsministerGöran , bilaga B 9.Vid utfrågningen framhöll statsminister att det inte har skettnågon förskjutning i sak vad gäller regeringens syn på hur man skall rekryteraoch utnämna höga chefer jämfört med regeringen . Statsministernhävdade att kriterierna om förtjänst och skicklighet ligger fast och attregeringen söker sig fram till personer som är lämpliga. påpekadevidare att det i sker ett arbete med en successiv utvecklingav rekryteringen av nya chefer och att det finns ett chefsrekryteringsprogramantaget.Beträffande utnämningarna av de dåvarande statsråden , och menade att det inte vägs in om någon harsuttit i regeringen eller inte när man bestämmer vem som skall vara chef fören statlig myndighet. Enligt utgår man från förtjänst och skicklighet.I de nämnda personernas fall framhöll att det är mycket enkelt attförsvara deras ådagalagda skicklighet. pekade på med socialförsäkringssystemet och hennes insatser i samhällsliveti övrigt och på förtrogenhet med utrikespolitik och kunskap omEuropa och EU. hänvisade vad gäller till att denutnämningen granskades redan i samband med föregående års utfrågning avdåvarande statsministern.Persson framhöll att regeringen håller hårt på kravet på förtjänst ochskicklighet och att om det inte vore så skulle vi i praktiken ha börjat en vägmot ett spoils system. betonade vidare att vi inte har ett spoilssystem i och inte heller kommer att hamna där.Enligt vore det märkligt om det inte bland den stora grupp förtjäntasamhällsmedborgare som har valt att ägna sitt liv åt att förbättra ochutveckla samhället, politikernas skara, fanns en och annan som skulle passasom chef i en offentlig verksamhet. bedömde att erfarenheterna av attanvända tidigare politiker som myndighetschefer nästan undantagslösthar varit goda.Persson underströk under utfrågningen att något annat än förtjänst ochskicklighet enligt 11 kap. 9 § i regeringsformen inte får gälla och att ommänniskor uppfyller kraven skall de inte diskrimineras på grund av enpartipolitisk bakgrund.Persson hävdade vidare att det är den som fattar beslutet som avgör vad somär förtjänst och skicklighet. Statsministern ansåg också att det är rimligtatt regeringen har utnämningsmakten och att det finns en grundlagsregleringsom talar om vad man skall utgå ifrån. Enligt uppfattning har sy-stemet fungerat bra och på ett sätt som väckt respekt.Göran ansåg att utnämningar av landshövdingar på sätt och vis är ettspecialfall där vi av tradition har haft ett ganska stort partipolitisktinslag. Enligt bör de allmänna intressena i samhället, den ideellasektorn, förvaltningen, näringslivet, fackliga organisationer och de politiskapartierna finnas företrädda i landshövdingekåren.Utskottets bedömningUtskottet anser att de utnämningar som har gjorts enligt den frånRegeringskansliet erhållna listan över utnämnda generaldirektörer och andramyndighetschefer är förenliga med regeringsformens föreskrift att endastsakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet skall vara tillämpliga vidtillsättning av statlig tjänst. I linje med vad statsminister under utfrågningen anser utskottet att det är regeringen som, tillföljd av utnämningsmakten, avgör om en person uppfyller de krav på förtjänstoch skicklighet som gäller som förutsättning för en viss utnämning.Granskningen föranleder inget ytterligare uttalande från utskottet.7. Frågor om export av strategiska produkter7.1 Praxisutvecklingen i fråga om följdleveranser på krigsmaterielområdetÄrendetMed anledning av 1995/granskning (1995/96:KU30 s. 90) av ettregeringsärende avseende tillstånd till viss krigsmaterielexport till harutskottet funnit att frågan om praxisutvecklingen vad gäller följdleveranserbehöver undersökas närmare. På denna grund sade sig utskottet avse attgenomföra en sådan undersökning att redovisas i samband med 1996/97 årsgranskning.Riktlinjerna och deras tillämpning 1956-1996InledningI det följande redovisas översiktligt hur riktlinjerna för krigsmaterielexportunder förändrats vad avser dels den allmänna inriktningenoch innehållet, dels tillämpningen av riktlinjerna. I en kanslipromemoriabilaga A 5.1 redovisas dessa förhållanden mera detaljerat.Fram fanns inga skrivna riktlinjer. De principer enligt vilkakrigsmaterielexporten bedömdes redovisades i ett interpellationssvar iriksdagens första kammare av statsminister . 1971godkände regeringens förslag till skrivna riktlinjer, som 1981/82blev föremål för en allmän bedömning av regeringen och . 1992godkände regeringens förslag till nya riktlinjer vilka trädde ikraft den 1 januari 1993.Bestämmelser om tillverkning och tillhandahållande av krigsmaterielåterfinns i lagen (1992:1300) om krigsmateriel respektive förordningen(1992:1303) om krigsmateriel, som båda trädde i kraft den 1 januari 1993.Denna lagstiftning innebar att lagen (1983:1034) om kontroll övertillverkningen av krigsmateriel m.m. och lagen (1988:558) om förbud motutförsel av krigsmateriel m.m. med dithörande förordningar (SFS 1983:1036 ochSFS 1988:561) slogs samman i syfte att förenkla, förtydliga och moderniserabestämmelserna om den samlade kontrollen över tillverkning ochtillhandahållande av krigsmateriel.I 1 § förordningen (1992:1303) om krigsmateriel finns en indelning ikrigsmateriel för strid och övrig krigsmateriel. I en bilaga till förordningenfinns en förteckning över vilka slags materiel som tillhör den ena eller denandra kategorin.Perioden 1956-1971RiktlinjerI ett interpellationssvar av statsministern i första kammare den 25april 1956 angavs att den i allmänhet tillämpat principenatt över huvud taget vägra licenser för export till stater som för tillfälletvar invecklade i akuta internationella konflikter eller i vilka inbördeskrigrådde eller där det internationella eller interna läget var så hotande attfara för oroligheter eller krig förelåg. Exporten av krigsmateriel styrdes viddenna tidpunkt av krigsmaterielkungörelse (1949:614), enligt vilkenkrigsmateriel inte utan tillstånd fick utföras till utrikes ort. Vad som varatt betrakta som krigsmateriel angavs i en bilaga till kungörelsen.Tillämpningen av riktlinjernaNågon analys av tillämpningen av principerna för krigsmaterielexport före 1971föreligger inte.Perioden 1971-1982RiktlinjernaI proposition 1971:146 lade regeringen fram förslag till riktlinjer i huvudsakenligt förslag (SOU 1970:63).I propositionen angavs som ovillkorliga hinder för export av krigsmaterielinternationella avtal, beslut i och folkrättsliga regler omförbud mot export från neutral stat under krig. Tillstånd borde enligtpropositionen inte heller beviljas för export till stat som befinner sig iväpnad konflikt med en annan stat, oavsett om krigsförklaring avgetts ellerej, vidare till stat som är invecklad i internationell konflikt som kanbefaras utvecklas till väpnad konflikt eller till stat som har inre väpnadeoroligheter.Vid tillämpningen av dessa regler borde man dock enligt propositionen skiljamellan materiel av utpräglat defensiv karaktär, t.ex. kustartilleri ellerluftvärnsmateriel, och krigsmateriel i övrigt. De allmänna utrikespolitiskaskälen mot export hade enligt propositionen inte samma tyngd i fråga omdefensiva vapen jämfört med övrig materiel.Starka utrikespolitiska skäl talade vidare enligt propositionen mot attSverige exporterade krigsmateriel som kunde bli utnyttjad för att undertryckamänskliga rättigheter.I fråga om reservdelar till tidigare levererad materiel förelåg enligtpropositionen särskilda förhållanden. Om tveksamheter skulle uppståbeträffande export av reservdelar till materiel för vilken exportlicens engång lämnats, borde enligt propositionen avgörande vikt fästas vid attreservdelarna är ett komplement till materiel som exporterats med vederbörligttillstånd. Enligt propositionen var det angeläget att köparna av svenskkrigsmateriel hade goda garantier för att få köpa reservdelar till inköptmateriel. Reservdelar till sådan materiel borde därför få exporteras oavsettom allmänna hinder för export förelåg, dvs. väpnad konflikt med annan stat,internationell konflikt som kan utvecklas till väpnad konflikt eller väpnadeinre oroligheter. De ovillkorliga hindren borde dock gälla även här(internationella avtal, beslut av eller vissa folkrättsligaregler).Utfärdad exportlicens borde enligt propositionen dras in förutom vidovillkorliga exporthinder endast om den mottagande staten skulle komma iväpnad konflikt med en annan stat eller drabbas av inre väpnade oroligheter.Även i fall av väpnad konflikt borde indragningen av licensen kunna underlåtasom det var förenligt med de neutralitetsrättsliga reglerna och mottagarstatenendast symboliskt deltar i konflikten.Utrikesutskottet (UU 1971:21) hade inte några invändningar motpropositionens förslag till riktlinjer, som biföll. Beträffandereservdelsleveranser uttalade utskottet att det inte syntes nödvändigt attinföra en särskild bestämmelse som skulle ta sikte på begränsningar i sådanafall där köparlandet kunde antas använda materielen för att undertryckamänskliga rättigheter. Om så skulle ske fanns enligt utskottet möjligheter attdra in licenserna.Riksdagen biföll utskottets förslag, vilket innebar att de föreslagnariktlinjerna, riktlinjer, hade antagits.Tillämpningen av riktlinjerna1979 års krigsmaterielexportkommitté, som hade i uppgift att se över reglernaför svensk export av krigsmateriel, ansåg att riktlinjerna på det hela tagetfyllt sin funktion väl (SOU 1981:39). Enligt kommitténs mening kunde därförreglerna även fortsättningsvis ligga till grund för tillståndsprövning.Särskild försiktighet borde vid tillståndsprövningen iakttas när det fannsanledning befara att ett tilltänkt mottagarlands stabilitet var i fara ellerinformationsunderlaget om landet är bristfälligt eller motsägelsefullt.Perioden 1983-1992RiktlinjernaUnder den här aktuella perioden gällde fortfarande riktlinjer förkrigsmaterielexport.I proposition 1981/82:196 lade regeringen fram förslag till lagstiftning omförbud mot utförsel av krigsmateriel m.m. som skulle ersätta 1949 årskrigsmaterielkungörelse. I lagförslaget ingick reglering av upplåtelse elleröverlåtelse av tillverkningsrätt samt anordnande av militärt inriktadutbildning av utländsk medborgare. Den nya lagen (1982:513) om förbud motutförsel av krigsmateriel m.m. trädde i kraft den 1 januari 1983.I propositionen kommenterades den åtskillnad som fanns i dåvaranderiktlinjer mellan krigsmateriel av utpräglat defensiv karaktär ochkrigsmateriel i övrigt. Enligt propositionen var det inte möjligt att dra enstrikt gränslinje av detta slag. (UU 1981/82:26) tillstyrktepropositionens lagförslag. Utskottet delade den uppfattning som propositionengav uttryck för att de gällande riktlinjerna alltjämt borde liggatill grund för krigsmaterielexporten och att de som dittills borde tillämpasrestriktivt.I proposition 1987/88:154 lade regeringen fram förslag som innebar skärptkontroll av krigsmaterielexporten och effektivare kontroll av bestämmelsernasefterlevnad i enlighet med vad som förordats i betänkandet SOU 1987:8Försvarsindustrins utlandsverksamhet. Det skedde mot bakgrund av dels de kravsom den ökade internationaliseringen på krigsmaterielområdet ställde, dels demisstankar som riktats mot svenska företag om att ha överträtt gällandebestämmelser. I propositionen lämnades bl.a. förslag till en ny lag om förbudmot utförsel av krigsmateriel m.m. och ändringar i lagen (1983:1034) omkontroll över tillverkningen av krigsmateriel m.m.I propositionens sammanfattande synpunkter framfördes att de framlagdaförslagen syftade till en skärpt lagstiftning och kontroll avkrigsmaterielexporten. Det var också enligt propositionen viktigt attriktlinjerna tillämpades på ett mera restriktivt sätt. Det fanns anledning attförändra riktlinjerna i restriktiv riktning. Utskottet (bet. 1987/88:KU30)tillstyrkte propositionens förslag och följde utskottet.Tillämpningen av riktlinjernaMedborgarkommissionen, som tillsattes 1987 med uppgift att granska vissauppgifter om olaglig svensk vapenexport m.m., lämnade sitt betänkande (SOU1988:15) . Kommissionen erinrade inledningsvis om att riktlinjernaför exporten medger en viss flexibilitet i tillämpningen och anförde somexempel på detta bl.a. att reservdelar och ammunition till tidigare levereradmateriel fick exporteras även om mottagarlandet kunde befaras råka i krig,hade väpnade inre oroligheter eller befann sig i krig.Sammanfattningsvis ansåg kommissionen att de gällande riktlinjerna med dendå aktuella utformningen och preciseringen hade kommit att bli en belastningför svensk politik. De borde därför ersättas med en ordning som bättre svarademot verkligheten.Beträffande riktlinjer anförde kommissionen att de i det enskildafallet var lika litet bindande för regeringen rättsligt sett som principerna iTage interpellationssvar 1956 (se ovan). De ovillkorliga hindrenutgjorde dock ett undantag. godkännande av riktlinjerna 1971ändrade enligt kommissionen inte deras statsrättsliga status; de borde sesenbart som en politisk markering. Genom lagstiftning blevriktlinjerna att anse som förarbeten (motiv) till utförsellagen. De blev dockinte bindande normer utan behöll sin ställning som vägledande anvisningar. Detlåg nära till hands att påstå att statsmakterna på det aktuella områdetlagstiftat genom motivuttalanden, ?vilket är en metod som brukar möta kritik?,framhöll kommissionen.Kommissionen redovisade också en analys av de gällande riktlinjerna förkrigsmaterielexporten, dvs. riktlinjer med de modifieringar somgjorts med verkan från den 1 januari 1983.Kommissionen anförde vidare att de två syftena med riktlinjer, ökadrestriktivitet och att underlätta de exporterande företagens planering, intehade tillgodosetts på ett tillfredsställande sätt. Tvärtemot det angivnasyftet att öka restriktiviteten infördes vissa uppmjukningar innebärande bl.a.att kunde fortsätta att exportera reservdelar och ammunition tilltidigare levererad materiel, även om mottagarstaten hade råkat i krig.Kommissionen hade också funnit att riktlinjerna hade haft direkt negativaverkningar. Sålunda hade hos vissa grupper skapats förväntningar som intekunnat infrias. Vapenexportpolitiken hade hos svensk opinion kommit att omgesmed misstro och beskyllningar för hyckleri och dubbelmoral. Inkonsekvenserna itillämpningen hade enligt kommissionen varit ägnade att skapa friktion mellanSverige och länder som känt sig diskriminerade genom den svenska politiken.Kommissionen redovisade också exempel på vapenexportärenden eller påföreteelser i tillämpningen i vapenexportpolitiken där överensstämmelsen medriktlinjerna enligt kommissionen med fog kunde ifrågasättas.Indiens köp av haubits 77 föreföll enligt kommissionen inte varaförenligt med en strikt tillämpning av riktlinjerna och stämde inte helleröverens med syn på vapenexport till andra länder. Kommissionenframhöll att hänsyn till militära balansförhållanden mellan främmande staterinte var förenliga med motiven för svensk vapenexport. Ett annat exempel påavvikelse från riktlinjerna gällde det principiella förbudet sedan mot vapenexport till . Att utanprövning från fall till fall undandra en hel region från vapenexportöverensstämde enligt kommissionen inte med riktlinjerna. En annan form avinkonsekvent tillämpning av riktlinjerna förekom enligt kommissionen i börjanav då regeringen syntes ha en praxis att inte godta några nyaköparländer. I denna del handlade det enligt kommissionen av allt att dömainte om någon egentlig prövning av länder.Kommissionen anförde tre exempel på export av krigsmateriel till länder medinre väpnade oroligheter: och ochBurma . Dessa fall tillsammans med exporten av Boforsfartygskanoner till utgjorde exempel på en mindre strikttillämpning av riktlinjerna.Konstitutionsutskottet har under den här aktuellaperioden granskat tillämpningen av riktlinjerna i vissa enskilda fall, bl.a.viss export till som regeringen fattade beslut om 1986.Vid 1986/granskning (KU 1986/87:33 s. 42 f. 47 f.) lämnades enutförlig redovisning av exporten till . Utskottetsgranskning avsåg dels huruvida reglerna för krigsmaterielexport medgett exporttill mot bakgrund av läget i landet och övriga omständigheter, delsmotiveringar och uttalanden i detta sammanhang av ansvarigt statsråd.Utskottet fann i den första delen att inte något av de s.k. ovillkorligahindren för export förelåg och att situationen inte heller var sådan attendast utförsel av reservdelar och ammunition kunde tillåtas. bedömning kunde, vid en sammanvägning av samtliga omständigheter,beslutet inte anses stå i strid med riktlinjerna. I den andra delen fannutskottet att det inte förelåg några bindningar som ovillkorligen krävde ettbifallsbeslut.