bet · GL01KU13 · 1997-12-02 00:00:00 — Av en studie som kommittén genomfört framgår bl.a. attövergången till ett delvis offentligrättsligt system har medfört osäkerhet omvilka av företagens handlingar som omfattas av reglerna om offentlighet och vemi företagen som skall fatta beslut i frågor om utlämnande av handlingar.Kommittén anser inte att det finns anledning föreslå någon lagändring rörandeoffentlighetsprincipen vad gäller kommunala företag utan anser att de problemsom finns kan åtgärdas med utbildnings- och informationsinsatser.I ett delbetänkande (SOU 1996:67) Medborgerlig insyn i kommunalaentreprenader har kommittén särskilt behandlat frågan om insynen i delägdakommunala företag m.fl. som övertagit vården av en angelägenhet.Kommittén föreslår bl.a. att kommuner och landsting åläggs att i avtal meddelägda kommunala företag, privata företag och andra juridiska personertillförsäkra allmänheten en rätt till insyn i verksamheten. Förslaget beredsför närvarande i Inrikesdepartementet.Laglighetsprövning och sanktionssystemBestämmelser om kommunalbesvär infördes kommunallagstiftning.I en strävan att ta bort begreppet besvär ur författningsmaterian infördesbegreppet laglighetsprövning vid kommunallagsrevisionen 1991.Laglighetsprövning regleras i 10 kap. kommunallagen. Kännetecknande förlaglighetsprövningen är bl.a. att de beslut som överklagas endast kan angripaspå de grunder som anges i kommunallagen och att prövningen är begränsad tilllagligheten av ett beslut. Laglighetsprövningen skiljer sig därvidlag frånförvaltningsbesvär, som kan avse både laglighets- och lämplighetsfrågor.Förvaltningsbesvär används i allmänhet beträffande beslut som har karaktär avmyndighetsutövning.Enligt 10 kap. 1 § kommunallagen har varje medlem av en kommun eller ettlandsting rätt att få lagligheten av kommunens eller beslut prövadgenom att överklaga dem hos kammarrätten. Enligt 2 § får följande beslutöverklagas: beslut av fullmäktige, beslut av en nämnd eller ett partssammansattorgan, om beslutet inte är av rent förberedande eller rent verkställande art,samt de beslut revisorerna fattar om sin förvaltning i enlighet med 9 kap. 13 §kommunallagen. Beslut fattade av kommunala företag ingår följaktligen intebland dem som kan överklagas. Om det i lag eller annan författning finnssärskilda föreskrifter om överklagande, gäller inte föreskrifterna i 10 kap.kommunallagen. Sådana bestämmelser finns bl.a. i (SFS1987:10) och vallagen (SFS 1972:620).Ett överklagat beslut skall enligt 10 kap. 8 § kommunallagen upphävas, om detinte har tillkommit i laga ordning, om beslutet hänför sig till något som inteär en angelägenhet för kommunen eller , om det organ som har fattatbeslutet har överskridit sina befogenheter eller om beslutet strider mot lageller annan författning. Något annat beslut får inte sättas i det överklagadebeslutets ställe. I det här aktuella sammanhanget bör framhållas att den andraprövningsgrunden, om beslutet hänför sig till något som inte är en angelägenhetför kommunen eller , avser fall då gränserna för den kommunalakompetensen överskridits.När det gäller sanktioner vid fall av s.k. domstolstrots och lagtrots harKommunalansvarsutredningen i sitt betänkande (SOU 1989:64) bl.a. föreslagit attett ekonomiskt sanktionssystem, kommunalbot, skulle inrättas. Kommunalbotenskulle vara riktat direkt mot vederbörande kommun eller landsting. Flertalet avde remissinstanser som yttrade sig över förslaget tog visserligen avstånd frånförslaget men uttalade ändå att det fanns ett klart behov av meraverkningsfulla sanktionsregler.I uppgifter (dir. 1992:12) ingick att slutföraarbetet med hur ett sanktionssystem borde utformas. Kommittén föreslog idelbetänkandet Förtroendevaldas ansvar vid domstolstrots och lagtrots (SOU1993:109) att kommuner och landsting skulle åläggas att vidta åtgärder motdomstolstrots och lagtrots, bl.a. genom att granskning av lagligheten iverksamheten inom nämnderna skulle bli en obligatorisk uppgift för revisorerna.I betänkandet föreslogs även att nämnderna skulle få rätt enligt kommunallagenatt vägra verkställa beslut av fullmäktige som överklagats eller uppenbart ärolagliga. Förslaget innefattade också ett ökat personligt ansvar för deförtroendevalda båda vid domstolstrots och lagtrots. För vissa former avdomstolstrots i samband med laglighetsprövning föreslogs ett personligtvitesansvar. I departementspromemorian Kommunalt domstolstrots och lagtrots (Ds1995:27) föreslås att det införs ett personligt vitesansvar i mål omlaglighetsprövning dels vid trots mot verkställighetsförbud, dels vid utebliveneller otillräcklig rättelse av upphävda beslut som tidigare verkställts.Promemorian bereds i har tidigare, (bet. 1993/94:KU40 och bet. 1995/96:KU9)avstyrkt motioner med ungefär samma innehåll som de nu aktuella med hänvisningtill att beredning av frågorna pågår i Regeringskansliet.I betänkandet 1996/97:KU12 avstyrktes motionsförslag om att införa enmöjlighet till domstolsprövning av sådana beslut som fattas inom kommunalverksamhet som bedrivs i bolagsform. Mot beslutet reserverade sigrepresentanterna för Moderata samlingspartiet, liberalerna ochMiljöpartiet. Med hänsyn till vad utskottet anfört om domstolsprövning avkommunala bolagsbeslut fann utskottet inget skäl att ta upp en sakdiskussion omett införande av ett sanktionssystem ägnat att motverka kompetensöverskridandeninom kommunala företag eller införande av ett sanktionssystem för de fall enkommun inte rättar ett upphävt beslut.Laglighetsprövning av verksamhet med särskilt avseende på kommunalabolag har i också behandlats i en interpellation(1996/97:209) och i en skriftlig fråga (1997/98:65). I det skriftliga svaret påfrågan sade sig inrikesminister dela konstitutionsutskottetsuppfattning att det inte bör införas en möjlighet att laglighetspröva beslut ikommunala bolag. Någon anledning att vidta ytterligare åtgärder fanns det inteheller enligt inrikesministern.Utskottets bedömningUtskottet behandlar i denna del först frågor som gäller kommunalnäringsverksamhet.I motionerna 1997/98:K505 (m), K510 (m), K515 (m, c, fp, kd), Fi801 yrkande 3(m), N271 yrkandena 2 delvis och 7 (m) samt N274 yrkande 3 (kd) begärs enöversyn av kommunallagens bestämmelser om näringsverksamhet. Kraven imotionerna sträcker sig från en precisering eller ett förtydligande avkommunallagens regler om näringsverksamhet till ett fullständigt förbud förkommunerna att bedriva näringsverksamhet.Utskottet hänvisar vad gäller kommunallagens bestämmelser omnäringsverksamhet, förarbetena till gällande lagstiftning på området ochpraxisbildning till vad utskottet anfört dels i det föregående i dettabetänkande, dels till de bedömningar som gjordes i betänkandet Kommunalakompetensfrågor (bet. 1996/97:KU12) . Utskottet konstaterade i dettasammanhang sammanfattningsvis att kommunallagens regler om den kommunalakompetensen beträffande näringsverksamhet framstår som tillräckliga. Någraytterligare preciseringar av dessa regler såg utskottet inget behov av. Fråganom en kommun eller ett landsting överskrider sin kompetens på det aktuellaområdet borde enligt utskottets mening avgöras av förvaltningsdomstolarna pågrundval av de regler och den praxis som finns på området.Utskottet finner ingen anledning att ändra på dessa ståndpunkter. Någonöversyn av kommunallagens regler om näringsverksamhet behövs enligt utskottetsmening inte. Motionerna 1997/98:K505, K510, K515, Fi801 yrkande 3, N271yrkandena 2 delvis och 7 samt N274 yrkande 3 avstyrks.Utskottet övergår därefter till att behandla frågor om kommunala företag.I motionerna 1997/98:K520 yrkande 2 (kd) och K529 yrkande 1 (fp) begärs enöversyn av kommunallagens regler om kommunala företag. I kd-motionen föreslåsen översyn beträffande skattemässiga konsekvenser av koncernbildningarrespektive reglerna om insyn i kommunala företag. I fp-motionen föreslås enöversyn syftande till att dels hindra uppkomsten av nya bolag, dels främjaavvecklingen av befintliga bolag.I sitt betänkande om kommunala kompetensfrågor (bet. 1996/97:KU12)konstaterade utskottet att det från formell synpunkt i allmänhet står kommuneroch landsting fritt att välja om en verksamhet skall bedrivas iförvaltningsform eller i bolagsform. Utskottet erinrade vidare om att utskottetvid olika tillfällen har uttalat sig om lämpligheten att bedriva verksamheten iviss form. Därvid har utskottet uttalat dels att det inte finns skäl till attdet införs regler som förbjuder eller begränsar kommunala företag, dels att denkommunala verksamheten bör bedrivas i nämndform i största möjliga utsträckning,dock att det också kan finnas skäl som talar för bolagsformen. Utskottet harockså uttalat att verksamhetens speciella förutsättningar och den samladekommunala nyttan bör vara utgångspunkter för organisatoriska överväganden.Utskottet konstaterade också att antalet kommunala företag, där en kommuneller ett landsting är majoritetsägare, varit i stort settoförändrat. Utskottet pekade vidare på att de kommunala företagen främstbedriver teknisk verksamhet såsom el- och fjärrvärmeförsörjning samtfastighetsförvaltning m.m., verksamheter som räknas som sedvanlig kommunalaffärsverksamhet.Utskottet finner liksom sammanfattningsvis att det inte finns skälatt föreslå sådana ändringar i kommunallagen om inskränkningar i rätten attbilda bolag respektive främjande av en avveckling av kommunala bolag somföreslås i motion K529 yrkande 1. Utskottet ser inte någotbehov av en översyn av reglerna för koncernbildningar eller insynsmöjligheter ikommunala företag. Motion K520 yrkande 2 avstyrks.I motion K520 yrkande 1 pläderas för en restriktiv syn på näringsverksamhetsom bedrivs i bolagsform. Vidare föreslås i yrkande 3 i samma motion enuppföljning av kommunala bolag avseende konkurrensförhållanden ochinsynsmöjligheter. Motionen avstyrks även i dessa avseenden.Utskottet övergår nu till att behandla frågor avseende laglighetsprövning avkommunal verksamhet som bedrivs i företagsform.I motion 1997/98:K503 yrkande 1 (m) begärs förslag till ändring avmöjligheterna till laglighetsprövning av verksamhet som bedrivs iföretagsform. Liknande förslag framförs i motionerna 1997/98:K511 (m) och N271yrkande 2 delvis (m). I motion 1997/98:K503 yrkande 2 (m) föreslås imförande avett straffrättsligt sanktionssystem för de fall där kommuner inte rättar ettupphävt beslut som fattats inom ett kommunalt bolag.Utskottet behandlade i sitt förra betänkande om kommunala kompetensfrågor(bet. 1996/97:KU12) också frågor av det här aktuella slaget. Härvid uttaladeutskottet att beslut som fattas i kommunala företag inte ingår i de beslut somenligt 10 kap. 2 § kommunallagen är möjliga att överklaga. Bedömningen avhuruvida en verksamhet i ett kommunalt företag ligger inom ramen för denkommunala kompetensen är primärt en uppgift för styrelsen. Härutöver sker enpolitisk prövning av ägaren, kommunen eller , som genom de avfullmäktige valda ombuden vid bolagsstämma kan ge styrelsen direktiv om attt.ex. ändra inriktningen av verksamheten, om den inte uppfyller vissa formellakrav.Utskottet anförde vidare att den beskrivna ordningen i de allra flesta fallfungerar på ett tillfredsställande sätt, en ordning som stämmer helt överensmed bolagsformens principer vad gäller styrning av verksamheten ochansvarsfördelningen. En möjlighet till laglighetsprövning ansågs strida mot denyss nämnda, grundläggande villkoren för en verksamhet som bedrivs ibolagsform.Utskottet finner inget skäl att ändra sin uppfattning i de här aktuellafrågorna. Med hänvisning till vad utskottet anfört avstyrks motionerna K503yrkande 1, K511 och N271 yrkande 2 delvis.Med hänsyn till vad utskottet här anfört finns det inget skäl att ta upp ensakdiskussion om ett införande av ett sanktionssystem för de fall en kommuninte rättar ett upphävt beslut, som föreslås i motion K503 yrkande 2. Motionenavstyrks.Kommunal borgenMotionenI motion 1996/97:K522 yrkande 1 begär () att somsin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om institutetkommunal borgen. I yrkande 2 föreslås att kommunallagen bör bli föremål för enöversyn i vad avser kommunernas möjlighet att teckna borgen. Denna möjlighetbör enligt motionären helt tas bort eller inskränkas till sådan borgen somavser upplåning till de obligatoriska uppgifterna. I motionen framhålls attfinansieringen av verksamheten i kommunala bolag ofta garanteras med kommunalborgen, varigenom bolaget får lägre kapitalkostnader än en privat konkurrent.De kommunala borgensåtagandena översteg kommunernas eget kapital medöver . Den allvarligaste företeelsen i sammanhanget är enligt motionärensolidarisk proprieborgen, som innebär att en kommun kan tvingasbeskatta de egna invånarna för att betala skulder som uppstått i en annankommun. Mot denna bakgrund och även med hänsyn till om statsstödbör reglerna för det kommunala borgensinstitutet ses över.BakgrundFrågor om borgen regleras inte explicit i kommunallagen. Kommunernasoch landstingens kompetens att ikläda sig förpliktelser genom att teckna borgensåsom för egen skuld får primärt anses vila på bestämmelsen om den allmännakommunala kompetensen i 1 kap. 1 § kommunallagen, som redovisats i detföregående. Andra bestämmelser i kommunallagen som direkt eller indirekt kananses tillämpliga i det här aktuella avseendet är 1 kap. 7 § kommunallagen omkommunernas rätt att bedriva näringsverksamhet samt 8 kap. 1 och 2 §§. 1 § kommunallagen skall kommunerna och landstingen ha en god hushållning isin verksamhet. Enligt 8 kap. 2 § skall kommuner och landsting förvalta sinamedel så att god avkastning och betryggande säkerhet kan tillgodoses.Regeringsrätten (RÅ 1994 Ref 65) har i ett mål avseende s.k. solidarisk borgensom åberopas i motion K522 yrkande 1 gjort sin bedömning på den här angivnakommunalrättsliga grunden.Det nämnda rättsfallet avsåg ett beslut i kommunfullmäktige om att kommunenskulle ingå som medlem i Kommuninvest ekonomisk förening på de villkor somanges i föreningens stadgar. I beslutet ingick att kommunen skulle tecknasolidarisk borgen såsom för egen skuld tillsammans med övriga medlemmar iKommuninvest för de förpliktelser som Kommuninvest i åtar sig i sinverksamhet.Av 3 § i föreningens stadgar framgår att föreningens ändamål är att främjamedlemmarnas finansiella intressen. Detta sker genom den finansiella servicentill medlemmarna och till medlemmarna närstående juridiska personer som utförsav Kommuninvest i som är ett av föreningen ägt kreditaktiebolag. Fördetta bolags verksamhet svarar medlemmarna solidariskt såsom för egen skuld.Såsom medlemmarna närstående juridiska personer avses enbart av medlemmarnamajoritetsägda bolag och stiftelser med ändamål inom det kommunalakompetensområdet. Av 7 § framgår att om borgensansvar infrias av medlem, ägerdenne regressivt utkräva ersättning av övriga medlemmar i enlighet med gällande avtal mellan medlemmarna.Fullmäktiges beslut överklagades hos Kammarrätten i som () bedömde att det överklagade beslutet inte hänförde sig till något som intevar en angelägenhet för kommunen. Kammarrätten fann inte heller att fullmäktigeöverskridit sina befogenheter eller att beslutet stred mot lag eller annanförfattning. Regeringsrätten () anförde bl.a. att det var en kommunalangelägenhet att tillgodose syftet med kommunens beslut, att kunna minskakommunens räntekostnader. Regeringsrätten ansåg att engagemanget i föreningenskulle komma att ha en sådan anknytning till kommunens område och dessmedlemmar att det överklagade beslutet inte kunde anses stå i strid medlokaliseringsprincipen. Risktagandet som var förknippat med borgensåtagandetvar begränsat och utgjorde enligt Regeringsrättens mening inte skäl för attupphäva det överklagade beslutet. Ett av regeringsråden hade skiljaktig mening.Utskottets bedömningUtskottet konstaterar att den typ av s.k. solidarisk borgen, som motionärenkritiserar, har varit föremål för rättslig prövning i högsta instans, varvidRegeringsrätten har funnit att kommunen genom sitt beslut att ansluta sig tillett kreditföretag som tillämpar solidarisk borgen inte överskridit sinabefogenheter. Enligt Regeringsrätten stred beslutet inte heller mot lag ellerannan författning. Frågan om kommunerna skall få behålla sin rätt att tecknaborgen för olika ändamål eller om denna rätt som motionären vill skallinskränkas eller eventuellt avskaffas är enligt utskottets mening enlämplighetsfråga. Utskottet anser att fördelarna med nuvarande regler är klartstörre än nackdelarna och finner därför ingen anledning att föreslå ändringarmed den inriktning som föreslås i motionen. Motion 1996/97:K522 avstyrks.Kommunalt partistödMotionenI motion 1997/98:K207 hemställer () att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om andelen grundstöd idet kommunala partistödet. Enligt motionären är det, med hänsyn till dehittillsvarande erfarenheterna av de nya bestämmelserna i kommunallagen,nödvändigt att precisera hur stor del av det totala partistödet som måste varagrundstöd. Enligt motionärens mening bör av det totala partistödeterhållas som grundstöd.BakgrundReglerna om kommunalt partistöd återfinns i 2 kap. 9-10 §§ kommunallagen.Enligt 9 § får kommuner och landsting ge ekonomiskt bidrag och annat stöd(partistöd) till de politiska partier som är representerade i fullmäktige.Partistöd får också ges till ett parti som har upphört att vara representerat ifullmäktige, dock endast från det att representationen upphörde.Enligt 10 § skall fullmäktige besluta om partistödets omfattning och formernaför detta. Stödet får dock inte utformas så att det otillbörligt gynnar ellermissgynnar ett parti.Dessa bestämmelser trädde i kraft . De tidigarebestämmelserna om kommunalt partistöd innebar att stödet skulle fördelas striktproportionellt med en lika stor summa per mandat för de partier som varrepresenterade i fullmäktige. De dåvarande bestämmelserna medgav följaktligeninte en uppdelning av partistödet på grundstöd och mandatbundet stöd, vilketdäremot de nya bestämmelserna medger.I proposition 1991/92:66 om kommunalt partistöd framhölls nödvändigheten aven viss restriktivitet när det gäller kommunernas och landstingens frihet attutforma partistödet. Regeln om att stödet inte får utformas så att detotillbörligt gynnar eller missgynnar ett visst parti innebär enligtpropositionen att det i regel inte är tillräckligt med ett stöd som enbartfördelas per mandat. I specialmotiveringen uttalas att det inte i sig kanuppfattas som ett otillbörligt missgynnande, om stödet till ett litet partisätts till en lägre nivå. Däremot bör enligt propositionen inget parti som ärrepresenterat i fullmäktige kunna uteslutas när det gäller grundstöd ochsjälvfallet inte heller när det gäller mandatbundet stöd.Konstitutionsutskottet tillstyrkte propositionens förslag (bet. 1991/92:KU18).Statskontoret har på uppdrag av Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi() utrett partistödet i syfte att ge en bild av den offentligafinansieringen av partiernas verksamhet (Ds 1994:31). I promemorian framhållsbl.a. att den nuvarande regleringen av stödet till partier i kommuner ochlandsting uppvisar brister. Enligt utredningen harmonierar inte tidigarefastställda principer som omgärdar lagstiftningen med nuvarande tillämpning. Deprinciper som avses är dels att bidragen bör stå i relation till partiernasstyrka, dels att bidragen bör beräknas schematiskt och fördelas enligtfastlagda regler som inte tillåter någon skönsmässig prövning. Denhittillsvarande tillämpningen visar enligt utredningen att proportionaliteten istödet kan variera avsevärt.Regeringsrätten (RR) har i tre fall prövat om kommunala beslut om partistödvarit förenliga med kommunallagens bestämmelser om partistödets fördelning påpartier representerade i fullmäktige. I ett fall (RÅ 1994 Ref 104 III) gälldebeslutet att av partistödet utgick som grundstöd medan fördeladesmellan partierna i förhållande till erhållna mandat. I ett annat fall (RÅ 1994Ref 104 II) hade grundstödet differentierats så att partier med 1-3 mandaterhållit , partier med 4-6 mandat erhållit , partier med 7-9mandat erhållit och partier med 10 eller fler mandat erhållit . Resterande del av anslaget fördelades mellan partierna proportionelltmot antalet mandat. I båda fallen ansåg RR att de av fullmäktige antagnareglerna för partistöd inte otillbörligt gynnat eller missgynnat något parti iden mening som avses i 2 kap. 10 § första stycket kommunallagen. I ett tredjefall (RÅ 1994 Ref 104 III) hade partistödet satts till per mandatutan någon särskild uppdelning på grundstöd respektive mandatbundet stöd. RRfann att det av fullmäktige beslutade stödet utformats så att det otillbörligtgynnat vissa partier och missgynnat andra, varför det ansågs strida mot 2 kap.10 § första stycket kommunallagen.I propositionen om lokal demokrati (prop. 1993/94:188) anförde regeringen attdet fanns skäl att följa upp hur partistödsreglerna i kommunallagen hartillämpats och att analysera om tillämpningen står i överensstämmelse medintentionerna bakom de nya reglerna om kommunalt partistöd. Regeringen hade motdenna bakgrund för avsikt att tillkalla en utredning med uppgift att göra entotalöversyn över de förtroendevaldas arbetsförutsättningar. Regeringenbeslutade direktiv till en kommitté med uppgift att utreda vissafrågor, bl.a. utformningen av reglerna om stöd till de politiska partierna(dir. 1994:86). Direktiven återkallades dock av den nuvarande regeringen sombeslutade att vissa av de frågor som kommittén skulle ha tagit upp, dock intefrågan om partistöd, genom tilläggsdirektiv (dir. 1995:113) skulle läggas på (dir. 1994:151).I sitt betänkande 1995/96:KU9 uttalade att det inteframkommit några skäl för en ändring av nuvarande reglering av partistödet.Utskottets bedömningUtskottet konstaterar att de nuvarande reglerna för det kommunala partistödetvarit i funktion . Som framgår av redovisningen av de fall somprövats i Regeringsrätten finns det betydande variationer kommunerna emellan,när det gäller fördelningen mellan grundstöd och partibundet stöd. Genomförvaltningsdomstolarnas prövning av dessa och andra liknande fall harkommunerna och landstingen fått viss ledning i fråga om var gränserna går förotillbörligt gynnande eller missgynnande, då partistödet fördelas mellanpartierna. Enligt utskottets mening är det värdefullt att lagstiftningen gerkommunerna och landstingen en frihet att anpassa partistödet till lokalaförhållanden och önskemål inom de allmänna ramar som kommunallagens regler ochrättspraxis anger. Utskottet anser att det inte finns skäl att nu vidta någraändringar i lagstiftningen. I stället bör val och utfallet avkommunernas beslut vad gäller partistödet avvaktas, innan någon ny bedömninggörs beträffande behovet av regeländringar. Med detta får motion 1997/98:K207anses besvarad. Motionen avstyrks.Kommunala servicezonerMotionenI motion 1997/98:K501 hemställer de () att riksdagenhos regeringen begär en utredning om möjligheterna till kommunala beslut omservicezoner. Enligt motionären lägger bl.a. kommunernas fysiska planeringpraktiska hinder i vägen för bosättning i vissa kommundelar, t.ex.storstadskommunernas glesbygder. Ett sätt att lösa dessa problem är enligtmotionären att man delar in kommunen i servicezoner, där man anger vilkaåtaganden som kommunen tagit på sig och vilken service den enskilde kan få.BakgrundDe viktigaste instrumenten för kommunernas fysiska planering ärnaturresurslagen (1987:12) och , PBL (1987:10).Naturresurslagen anger grunderna för hushållning med mark och vatten och denfysiska miljön i övrigt grundat på ekologiska, sociala och samhällsekonomiskaaspekter. PBL reglerar kommunernas planering och byggande. Den syftar till atti anknytning till samhällsplaneringen i övrigt skapa goda förutsättningar förarbets-, bostads- och fritidsmiljöer. De viktigaste planformerna äröversiktsplan, detaljplaner och områdesbestämmelser.Översiktsplanen anger i stora drag kommunens användning av mark och vatten iolika delar av kommunen.