bet · GK01KU23 · 1997-04-10 00:00:00 — En ytterligareanledning till kritik mot reglerna är enligt motionären att ersättning somlämnas för meddelande troligen inte tas upp till beskattning.I motion 1996/97:K413 av och () villmotionärerna ha ett tillkännagivande om behovet att åter överväga hurmeddelarskyddet kan utformas så att det blir ett ännu starkare stöd för dendemokratiska utvecklingen i Sverige.Motionärerna framhåller att meddelarskyddet har stärkts i olika omgångar,och då har statsmakterna utgått från att man i stort sett kan lita påmassmediers och uppgiftslämnares omdöme och ansvarskänsla. De skador som kanuppstå när personer bryter sin tystnadsplikt och lämnar uppgifter tillmedierna har bedömts vara av mindre betydelse än de fördelar som ligger i attinformationsfriheten kan förstärkas. Om en tidning erbjuder en person storapenningsummor för att avslöja sekretessbelagda uppgifter som han annars intehade tänkt lämna ut, rör det sig enligt motionärerna närmast om ett slagskorruption som är raka motsatsen till ett förstärkande av demokratin. Enligtmotionärerna finns exempel på att känsligt material publicerats från polisensförundersökningar, ibland innan undersökningarna varit helt klara, och sådanpublicitet kan allvarligt skada enskilda personer och försvåra den fortsattautredningen och försvaga rättssäkerheten. Motionärerna hänvisar till attRättssäkerhetskommittén ifrågasatt om rätten till anonymitet över huvud tagetkunde anses omfatta en rätt att anonymt ta emot ersättning. De påpekar attnågon kontrolluppgift från tidningar inte kan lämnas eftersom meddelaren äranonym. Troligtvis tar den som erhåller ett arvode anonymt aldrig upp detta isin deklaration.För att inte få onödiga bakslag i det långsiktiga opinionsarbetet inom EUför offentlighetsprincipen är det enligt motionärerna viktigt attmeddelarskyddet inte kan angripas med argument om att det i vissa fallmotarbetar demokratin genom att uppmuntra till korruption och skattebedrägeri.Motionärerna framhåller att frågan om meddelarskyddets gränser och dessprecisa utformning har diskuterats mycket under . Deanser att skyddet i längden inte kan rättfärdigas i de fall där stora summorbetalas ut som ersättning för sekretessbelagda uppgifter.BakgrundDe grundläggande bestämmelserna om meddelarfrihet finns i 1 kap. 1 § tredjestycket TF och i 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen (YGL).Meddelarfriheten innebär att det i viss utsträckning är möjligt attstraffritt lämna normalt sekretessbelagda uppgifter för publicering i trycktskrift, radio eller TV. I 1 kap. 1 § tredje stycket TF föreskrivs att det stårenvar fritt att i alla de fall då ej annat är i förordningen föreskrivet,meddela uppgifter och underrättelse i vad ämne som helst för offentliggörandei tryckt skrift. En motsvarande bestämmelse finns i 1 kap. 2 § YGL, som gällerandra medier än tryckt skrift.Vidare har enligt 1 kap. 1 § fjärde stycket TF var och en rätt att anskaffauppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för att antingen självoffentliggöra dem i tryckt skrift eller lämna meddelande som avses i tredjestycket. Också undantag från detta anskaffandeskydd skall ha stöd i TF. Enmotsvarande bestämmelse finns även i detta fall i 1 kap. 2 § YGL.Regler om anonymitetsskydd finns i 3 kap. TF. Detta skydd består av flerakomponenter. En är rätten till anonymitet som innebär att författare,meddelare samt utgivare av icke periodiska skrifter inte är skyldiga att låtasina namn sättas ut i skriften (1 §). Vidare finns bestämmelser omtystnadsplikt i 3 § för dem som tagit befattning med tillkomsten ellerutgivningen av tryckt skrift och för dem som varit verksamma vid t.ex.bokförlag och nyhetsbyråer. Dessa får enligt huvudregeln inte röja vem som ärförfattare, meddelare eller utgivare av en icke periodisk skrift. Därutöverfinns en bestämmelse om efterforskningsförbud i 4 §. Detta innebär attmyndigheter och andra allmänna organ inte får efterforska författaren till enframställning som har införts eller varit avsedd att införas i en trycktskrift, den som har gett ut eller avsett att ge ut tryckt skrift eller den somlämnat ett meddelande för publicering. Författaren, meddelaren eller utgivarenfår dock efterforskas då detta behövs för åtal eller annat ingripande som ärtillåtet enligt tryckfrihetsförordningen. I den mån efterforskning fårförekomma, skall den i 3 § stadgade tystnadsplikten beaktas. Motsvarandebestämmelser om anonymitetsskydd finns i 2 kap. 1, 3 och 4 §§ YGL.Från meddelarfriheten finns undantag. Om någon lämnar ett meddelande somavses i 1 kap. 1 § tredje stycket TF och därmed gör sig skyldig till någon avde gärningar som anges i 7 kap. 3 § första stycket, gäller om ansvar försådant brott det som är föreskrivet i vanlig lag, dvs. Degärningar som anges indelas i tre punkter.I punkt 1 räknas upp vissa allvarliga brott mot rikets säkerhet. I punkt 2upptas oriktigt utlämnande av allmän handling som inte är tillgänglig förenvar eller tillhandahållande av sådan handling i strid med myndighetsförbehåll vid dess utlämnande, när gärningen är uppsåtlig. I punkt 3 anges somtredje undantag från meddelarfriheten ett uppsåtligt åsidosättande av entystnadsplikt i de fall som anges i särskild lag. I 16 kap. 1 § sekretesslagenges en uppräkning av de tystnadsplikter som har företräde framför principen ommeddelarfrihet.Reglerna i 7 kap. 3 § TF om undantag från meddelarfriheten har betydelseockså för anonymitetsskyddet. Tystnadsplikten i 3 kap. 3 § TF omuppgiftslämnare inskränks i bl.a. de situationer som avses i 7 kap. 3 § TF.Tystnadspliktsreglerna innebär bl.a. att en journalist får uttala sig om enmeddelares identitet bara i en del av de fall där meddelaren kan straffas, ochtystnadsplikten för journalisten sträcker sig alltså längre änmeddelarfriheten för hans källa.De nu gällande reglerna om meddelarfrihet i TF trädde i kraft den 1 januari1978. innebar dessa regler bl.a. att meddelarfrihet inte förelåg fören offentlig funktionär i de fall då denne var underkastad en i lagföreskriven tystnadsplikt. Enligt i ämnet skall i frågaom såväl offentliga funktionärer som andra personer föreskrifter omtystnadsplikt i stället bryta igenom meddelarfriheten endast i de fall somanges i en särskild lag. I propositionen (prop. 1975/76:204) uttaladeföredragande statsrådet vad gällde omfattningen av det tryckfrihetsrättsligameddelarskyddet m.m. bl.a. följande (s. 95).Jag finner det vidare angeläget att framhålla att straffrihet för meddelareinte betyder att offentliga tjänstemän är skyldiga att i motsvarande mån lämnaupplysningar till t.ex. pressen om känsliga förhållanden. Innebörden av ensärskild tryckfrihetsrättslig meddelarfrihet är i stället den att det allmänna- med tanke på de viktiga intressen som informationsfriheten representerar -överlåter åt den enskilde att, utan risk för repressalier, själv bedöma om detär önskvärt eller försvarligt att förmedla vissa uppgifter föroffentliggörande. Man kan räkna med att han därvid beaktar de skyddsintressensom en vanligtvis gällande tystnadspliktsregel värnar om, liksom sinuppfattning om hur informationsmottagaren kommer att handskas med stoffet.Sammanfattningsvis anser jag alltså att farhågorna för att ett särskilt skyddför dem som meddelar uppgifter till publicister skall leda till återkommandeskador är överdrivna. Liksom bör man för framtiden i storutsträckning kunna förlita sig på massmediernas och uppgiftslämnarnas omdömeoch ansvarskänsla.Det vore trots det sagda orealistiskt att bortse från att meddelarfrihetenkan leda till oönskade konsekvenser i form av publicitetsskador. Enligt minmening kan dock någon tvekan inte råda om att det, allmänt sett, är ett mindreont att i vissa fall omständigheter som bort förtigas uppenbaras än attmissförhållanden i allmän eller enskild verksamhet får fortgå opåtalt elleratt den offentliga debatten i någon allmän angelägenhet uteblir eller kommer iobalans på grund av brist på information.Min slutsats blir alltså att de som meddelar sig med pressen eller annarsmed publicister bör åtnjuta en vidsträckt frihet. Att emellertid denna frihet- liksom flertalet andra rättigheter - har sina begränsningar ligger i öppendag. Enskildas personliga integritet och ekonomiska intressen kan inte helleri detta sammanhang lämnas utan varje skydd. Också mycket betydelsefullaallmänna intressen kräver sitt beaktande. Det blir nödvändigt att göra enavvägning mellan motstående och svårjämförbara intressen, en avvägning somoundvikligen får karaktären av en kompromiss.Under hösten 1977 antog en lag (1977:1035) om ansvar påtryckfrihetsförordningens område för brott mot tystnadsplikt. Denna lag varett provisorium i avvaktan på den nya sekretesslagen. I proposition 1979/80:2om ny sekretesslag m.m. hänvisade föredragande statsrådet i den allmännamotiveringen beträffande tystnadsplikt och meddelarfrihet (s.104 f.) tillproposition 1975/76:204 och anförde bl.a. följande.Meddelarfriheten har sin grund i att de vanliga sekretessbestämmelserna geruttryck för ganska allmänna avvägningar mellan insyns- och sekretessintressenapå de berörda områdena. Detta innebär att önskemålet om insyn i ett särskiltfall kan vara starkare än det sekretessintresse som har föranlett den aktuellasekretessregeln. Det kan vidare förhålla sig så att en regel om skydd t.ex.för ett enskilt intresse ibland på ett olämpligt sätt hindrar insyn i enmyndighets sätt att fullgöra sina uppgifter. Offentlighetsprincipen skulleinte förverkligas till fullo om de offentliga funktionärerna i situationer avnu nämnt slag vore förhindrade att bidra med uppgifter till den allmännadebatten. Reglerna om meddelarfrihet är avsedda att motverka sådana ickeönskade resultat av sekretessregleringen (jfr prop. 1975/76:204 s. 94 f.).I propositionen anfördes vidare (s. 111) följande.När undantag från meddelarfriheten övervägs måste beaktas att erfarenheternaav det hittillsvarande systemet har varit goda. Man kan utgå från att detystnadsplikter som inte har företräde framför meddelarfriheten också ifortsättningen kommer att vid sidan av sin rättsliga funktion ha den verkanatt de utövar ett psykologiskt och moraliskt tryck på de offentligafunktionärerna att vara återhållsamma med att lämna uppgifter tillmassmedierna. En annan viktig omständighet att beakta i sammanhanget är attmånga av de uppgifter som kan komma att lämnas till följd av meddelarfrihetensannolikt aldrig blir publicerade. Som har framhållits i skilda sammanhang ärnämligen en av meddelarfrihetens viktigaste funktioner att ge massmediernatillgång till bakgrundsmaterial som inte i sig självt är avsett förpublicering.Mot bakgrund av vad jag har anfört bör som grundprincip gälla attstor återhållsamhet alltid bör iakttas vid prövningen av om undantag frånmeddelarfriheten skall göras i ett särskilt fall. Att dra upp några fastariktlinjer för när begränsning bör få ske är givetvis inte möjligt.Lagstiftaren får varje gång fråga uppkommer om undantag från meddelarfrihetenbeakta ett flertal olika faktorer. Som framhölls i samband med reformblir det nödvändigt att göra en avvägning mellan motstående och svårjämförbaraintressen - intresset av sekretess och intresset av offentlig insyn - enavvägning som oundvikligen får karaktären av en kompromiss (prop. 1975/76:204s. 95).I 5 kap. sekretesslagen finns bestämmelser om sekretess med hänsyn främst tillintresset att förebygga eller beivra brott. Sekretess gäller bl.a. uppgiftersom hänför sig till förundersökning i brottmål och till åklagarmyndighets,polismyndighets, tullmyndighets eller verksamhet i övrigt föratt förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. För sekretessen gäller s.k.rakt skaderekvisit, dvs. sekretess gäller om det kan antas att syftet medbeslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamhetenskadas om uppgiften röjs.Meddelarfriheten är i dessa fall inte begränsad annat än i speciella fall(se 16 kap. 1 § sekretesslagen).Som påpekas i motion K413 har frågan om meddelarskyddets förhållande till denlagstadgade sekretessen varit föremål för diskussion senast avRättssäkerhetskommittén i dess betänkande Rättssäkerheten vid beskattningen(SOU 1993:62). I betänkandet (s. 208 f.) ges en tillbakablick övermeddelarfrihetens och anonymitetsskyddets historia.Rättssäkerhetskommittén uttalade i sitt förslag följande angående meddelar-arvoden.Efter att ha undersökt de krav som tryckfrihetsförordningen ochyttrandefrihetsgrundlagen ställer på anonymitetsskyddet för meddelare samt denkonflikt som kan föreligga mellan anonymitetsskyddet och skattekontrollen harvi funnit att det inte finns något skäl att införa en särskild skatt förmeddelararvoden.För det fall man ändå anser att en sådan skatt bör införas har vi tagit framett förslag till lag om skatt på arvode till anonym meddelare. Den är utformadsom en punktskatt på meddelararvodet, där utbetalaren är skattesubjekt.Identiteten på mottagaren blir av ersättningen därmed aldrig känd. Skattenuppgår till samma belopp som det utbetalade arvodet och är avdragsgill förutbetalaren.I den proposition om rättssäkerheten vid beskattningen (prop. 1993/94:151) somlades fram för förklarade regeringen att den inte avsåg att läggafram något förslag i denna del (a. prop. s. 148).Utskottets bedömningVid införandet av de nu gällande reglerna om meddelarfriheten itryckfrihetsförordningen påpekades att det vore orealistiskt att bortse frånatt meddelarfriheten kan leda till oönskade konsekvenser i form avpublicitetsskador. Enligt föredragande statsrådets mening kunde dock någontvekan inte råda om att det, allmänt sett, är ett mindre ont att i vissa fallomständigheter uppenbaras som bort förtigas än att missförhållanden i allmäneller enskild verksamhet får fortgå opåtalt eller att den offentliga debatteni någon allmän angelägenhet uteblir eller kommer i obalans på grund av bristpå information. Slutsatsen blev att de som meddelar sig med pressen ellerannars med publicister bör åtnjuta en vidsträckt frihet men att denna frihet -liksom flertalet andra rättigheter - hade sina begränsningar och att det blevnödvändigt att göra en avvägning mellan motstående och svårjämförbaraintressen.I förarbetena till sekretesslagen påpekades att önskemålet om insyn i ettsärskilt fall kan vara starkare än det sekretessintresse som har föranlett denaktuella sekretessregeln och att det kan förhålla sig så att en regel om skyddt.ex. för ett enskilt intresse ibland på ett olämpligt sätt hindrar insyn i enmyndighets sätt att fullgöra sina uppgifter. Offentlighetsprincipen skulleinte förverkligas till fullo om de offentliga funktionärerna i situationer avnu nämnt slag vore förhindrade att bidra med uppgifter till den allmännadebatten, och reglerna om meddelarfrihet var avsedda att motverka sådana ickeönskade resultat av sekretessregleringen.Erfarenheterna av det rådande systemet ansågs ha varit goda, ochföredragande statsrådet ansåg att man kunde utgå från att de tystnadspliktersom inte hade företräde framför meddelarfriheten också i fortsättningen skullekomma att vid sidan av sin rättsliga funktion ha den verkan att de utövar ettpsykologiskt och moraliskt tryck på de offentliga funktionärerna att varaåterhållsamma med att lämna uppgifter till massmedierna. En annan viktigomständighet att beakta i sammanhanget var att många av de uppgifter som kankomma att lämnas till följd av meddelarfriheten sannolikt aldrig blirpublicerade. Som framhållits i skilda sammanhang var nämligen en avmeddelarfrihetens viktigaste funktioner att ge massmedierna tillgång tillbakgrundsmaterial som inte i sig självt är avsett för publicering.Vidare erinrades om nödvändigheten att göra en avvägning mellan motståendeoch svårjämförbara intressen - intresset av sekretess och intresset avoffentlig insyn - en avvägning som oundvikligen fick karaktären av enkompromiss.Utskottet anser att vad som sålunda anförts alltjämt äger giltighet ochavstyrker med det anförda motionerna K206 och K413.Sekretess inom hälso- och sjukvården m.m.Gällande sekretessbestämmelserBestämmelserna i sekretesslagen reglerar inte bara sekretess för allmännahandlingar utan också tystnadsplikten i allmän verksamhet.Sekretess gäller enligt huvudregeln i 1 kap. 3 § sekretesslagen både mellanmyndigheter och mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet när de äratt betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Sekretess hindrarinte att en uppgift lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnandemyndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet (1 kap. 5 §).Bestämmelser om begränsningar i sekretessen mellan myndigheter finns i 14kap. Sekretess hindrar enligt 14 kap. 1 § inte att uppgiftlämnas till regeringen eller , och inte heller att uppgift lämnastill en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning.I 2 § anges särskilda begränsningar i sekretessen mellan myndigheter. I 3 §finns den s.k. generalklausulen, som gäller lämnande av sekretessbelagduppgift till en myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiftenlämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Dennageneralklausul gäller dock inte skyddet i 7 kap. för uppgifter om enskildaspersonliga förhållanden inom hälso- och sjukvård och socialtjänsten.Bestämmelser om sekretess med hänsyn till skyddet för enskildas personligaförhållanden finns i 7 kap. sekretesslagen.Huvudregeln om sekretess inom hälso- och sjukvården finns i 7 kap. 1 §sekretesslagen. Sekretess gäller enligt denna huvudregel för uppgift om enenskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte stårklart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honomnärstående lider men (s.k. omvänt skaderekvisit).Bestämmelser om tystnadsplikt för hälso- och sjukvårdspersonal inom denenskilda hälso- och sjukvården finns i 8-11 §§ lagen (1994:953) om åliggandenför personal inom hälso- och sjukvården. Enligt 8 § får den som tillhör ellerhar tillhört sådan personal inte obehörigen röja vad han eller hon i sinverksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personligaförhållanden. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgöruppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning.Sekretess inom regleras huvudsakligen i 7 kap. 4 §sekretesslagen. Sekretess med omvänt skaderekvisit gäller enligt huvudregelnför uppgift om enskilds personliga förhållanden. Sekretessen såvitt angåruppgift om underårigs vistelseort gäller enligt 5 § också i förhållande tillden underåriges föräldrar eller annan vårdnadshavare, om den underårige haromhändertagits eller vårdas enligt den särskilda lagstiftningen om vård avunga utan samtycke och det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet medomhändertagandet eller vården.I 71 § socialtjänstlagen (1980:620) finns en bestämmelse om skyldighet attanmäla misshandel m.m. mot underåriga. Bl.a. föreskrivs i andra stycket attmyndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inomhälso- och sjukvården och är skyldiga att anmäla tillsocialnämnden om de i sin verksamhet får veta något som kan innebära attsocialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Detsamma gälleranställda hos sådana myndigheter samt läkare, lärare, sjuksköterskor ochbarnmorskor som inte har sådan anställning.Sekretess inom skol- och utbildningsväsendet regleras huvudsakligen i 7 kap.9 § sekretesslagen. Sekretessen på elevvårdsområdet är uppdelad i dels densärskilda elevvården, dels elevvården i övrigt. Sekretessen för uppgifter omenskildas personliga förhållanden i den särskilda elevvården tar sikte påuppgifter hos psykolog och kurator och regleras för sig i första stycket.Denna sekretess är mer omfattande än sekretessen inom elevvården i övrigt ochgäller med omvänt skaderekvisit. Detsamma gäller för uppgifter som hänför sigtill psykologiska undersökningar, dvs. framför allt psykologiska test av olikaslag, eller psykologisk behandling. Sekretessen för uppgifter om enskildaspersonliga förhållanden i skolans elevvårdande verksamhet i övrigt regleras iandra stycket. För dessa uppgifter gäller rakt skaderekvisit, och sekretessenär således mindre omfattande. - Beslut i elevvårdsärenden är undantagna frånsekretessen. Intresset av insyn i skolverksamheten har här bedömts varastarkare.Begränsningarna i sekretessen enligt 14 kap. sekretesslagen innefattar utövervad som nämnts ovan bl.a. följande.Sekretess till skydd för enskild gäller enligt 14 kap. 4 § i allmänhet intei förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvisefterges av honom. Sekretess för uppgift till skydd för en underårig gälleräven i förhållande till vårdnadshavaren och får inte efterges av denne, om detkan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs förvårdnadshavaren.Sekretess enligt 7 kap. 1 § och 4 § första och tredje styckena hindrarenligt 14 kap. 2 § sjunde stycket inte att uppgift om en enskild som intefyllt arton är eller som fortgående missbrukar alkohol, narkotika ellerflyktiga lösningsmedel, eller närstående till den enskilde lämnas från enmyndighet inom hälso- och sjukvården och till annan sådanmyndighet, om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård,behandling eller annat stöd. Detsamma gäller om det behövs för en nödvändiginsats till skydd för ett väntat barn.Sekretess hindrar enligt 14 kap. 2 § inte heller att uppgift som angårmisstanke om brott lämnas till myndighet (åklagarmyndighet ellerpolismyndighet eller annan) som har att ingripa mot brottet, om fängelse ärföreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter.För uppgift som omfattas av sekretess enligt bl.a. 7 kap. 1 §, dvs. sekretessinom hälso- och sjukvården, gäller detta endast såvitt angår misstanke ombrott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år.Vid misstanke om sådana allvarliga brott kan alltså uppgift lämnas. Vidmisstanke även om andra brott enligt 3, 4 eller 6 kap. , dvs.brott mot liv och hälsa, brott mot frihet och frid eller sexualbrott, kanuppgift få lämnas till åklagar- eller polismyndighet. Så är fallet ommisstanken gäller ett brott mot någon som inte har fyllt arton år.Samarbete skola-socialtjänst m.m.MotionSekretessen mellan vissa myndigheter tas upp i motion 1996/97:K420 av KerstinWarnerbring (c). Motionären begär ett tillkännagivande om behovet av enändring i sekretesslagen. Sekretesslagens nuvarande utformning utgör enligtmotionären en försvårande omständighet i t.ex. samarbetet mellan barnomsorg,skola och socialtjänst, och samma gäller samarbetet mellan primärvård ochlandstingsvård.BakgrundReglerna om undantag från sekretessen för uppgifter om barn och ungdomar ellerom den som är missbrukare i 14 kap. 2 § sekretesslagen infördes (prop.1990/91:111, bet. 1990/91:KU34). Bakgrunden var bl.a. att hadeansett en översyn av vissa sekretessregler påkallad. En sådan gjordes ipromemorian (Ds 1990:11) Sekretess inom och mellan myndigheter på vårdområdet.Enligt det förslag till ändring i socialtjänstlagen som regeringen nyligenlagt fram för (prop. 1996/97:124) utvidgas anmälningsskyldighetenenligt 71 § socialtjänstlagen. Utöver de myndigheter och anställda hosmyndigheter som omfattas av anmälningsskyldigheten skallanmälningsskyldigheten gälla för alla personer som är verksamma inom enskildverksamhet som berör barn och ungdom, enskild hälso- och sjukvård samt enskiltbedriven verksamhet på område allt under förutsättning att detär fråga om yrkesmässigt bedriven verksamhet.Som kommer att beröras närmare nedan föreslås också att den som är skyldigatt lämna uppgifter till också skall var skyldig att lämnamotsvarande uppgifter som vittne i domstol i mål om vissa brott mot underårigsamt mål enligt vissa bestämmelser i socialtjänstlagen och enligt lagen(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU.Utskottet behandlade under föregående en motion om ändring isekretesslagen i syfte att underlätta polisens och socialtjänstensbrottsförebyggande insatser mot ungdomar.