yttr · GJ05KU5Y · 1996-01-01 00:00:00 — Rätten för varje medlemsstat att nominera en kommissionär bör enligt regeringen behållas, och om en begränsning av det totala antalet kommissionärer är önskvärd, kan det lättast åstadkommas genom att ingen medlemsstat får rätt att utse mer än en medlem i kommissionen. I två partimotioner tas upp frågor om kommissionens uppgifter. m.fl. (c) anser i motion U25 (yrkande 24 i denna del) att en delad initiativrätt mellan kommissionen och medlemsländerna bör tillämpas i större omfattning och att enskilda medlemsländer bör ha initiativrätt i större utsträckning även inom områden där kommissionen exklusivt har sådan rätt . Vidare anser motionärerna att kommissionen bör bli skyldig att svara då anmodar den att lägga fram förslag. m.fl. (v) anser i motion U22 att kommissionen endast bör få lägga fram förslag när en majoritet av de nationella parlamenten begär det och att kommissionens status bör ändras till att vara ett i huvudsak beredande organ vid utarbetandet av förslag (yrkande 4). Frågan om kommissionens sammansättning tas upp i två partimotioner. m.fl. (c) anför i motion U25 (yrkande 24 i denna del) att rätten för varje land att nominera en kommissionär skall finnas kvar. Om det i ett utvidgningsperspektiv krävs en begränsning av antalet kommissionärer, bör detta enligt motionärerna ordnas genom att varje medlemsstat enbart ges rätt att nominera en kommissionär och genom att ansvarsområden delas av kommissionärer från olika länder, eller att kommissionärer utses utan att ha egen portfölj eller med enbart uppföljningsuppgifter. Liknande synpunkter framförs av m.fl. (kds) i motion U21. Motionärerna anser att varje land skall kunna utse åtminstone en kommissionsledamot (yrkande 23) samt vidare att kommissionens ordförande bör utses av efter samråd med (yrkande 22). Gruppen är överens om att kommissionen bör behålla sina tre huvudfunktioner: främjandet av det gemensamma intresset, ensamrätten att lägga fram lagförslag och övervakning av gemenskapslagstiftningen. Dess legitimitet, understruken av parlamentets godkännande, bygger på dess oberoende, dess trovärdighet, dess kollegialitet och dess effektivitet. Kommissionens sammansättning var avsedd för en gemenskap bestående av sex länder. Gruppen har fastställt alternativ för kommissionens framtida sammansättning för att bibehålla dess möjligheter att fylla sina funktioner i en utvidgad union som kan utökas till mer än dubbelt så många medlemsstater som de som förhandlade fram . I stort går en åsikt inom gruppen ut på att behålla det nuvarande systemet med den förstärkning av kollegialitet och enhetlighet som krävs. Detta alternativ skulle göra det möjligt för alla medlemmar att ha minst en kommissionär. En annan åsikt går ut på att säkerställa att större kollegialitet och enhetlighet uppnås genom att antalet kommissionärer blir mindre än antalet medlemsstater och att deras oberoende förstärks. Förfaranden skall fastställas för hur dessa medlemmar skall väljas ut på grundval av kvalifikationer och engagemang för unionens allmänna intresse. När konferensen fattar beslut om kommissionens framtida sammansättning kan den också undersöka möjligheten att tillsätta överordnade och underordnade kommissionärer. Det bör inledningsvis anmärkas att motionsyrkanden om överflyttning av vissa frågor från tredje pelaren till första pelaren (motionerna U19, U21 och U23) samt om samarbetet inom tredje pelaren har behandlats av justitieutskottet i yttrande 1995/96:JuU3y. hänvisar i fråga om fortsatt arbete inom tredje pelaren till vad regeringen anfört om vidgad initiativrätt för kommissionen och förstärkning av dess övervakningsroll. delar regeringens uppfattning och anser därigenom motionsyrkanden om vidgade befogenheter för kommissionen inom tredje pelaren tillgodosedda. Som tidigare anfört anser utskottet att balansen mellan gemenskapens institutioner bör behållas. Utskottet anser således att kommissionens ställning bör värnas. Utskottet är därför inte berett att, som föreslås i motionerna U25 (yrkande 24 i denna del) och U22 (yrkande 4), förorda någon ändring av initiativrätten inom första pelaren. Utskottet vill erinra om de möjligheter ledamöter har att ställa frågor till kommissionen och anser inte att det finns anledning att ålägga kommissionen formell skyldighet att svara på anmodanden enligt artikel 138b. I fråga om kommissionens och medlemsstaternas roll inom tredje pelaren har utskottet inte någon annan uppfattning än vad justitieutskottet uttryckt. Liksom regeringen och motionärerna i motionerna U21 (yrkande 23) och U25 (yrkande 24 i denna del) anser utskottet det väsentligt att rätten för varje medlemsstat att nominera en kommissionsledamot behålls och att ett behov av att begränsa antalet ledamöter i första hand bör begränsa den rätt att nominera två ledamöter som vissa länder nu har. Den ordning för att utse kommissionens ordförande som förespråkas i motion U21 (yrkande 22) förefaller i stort sett vara densamma som gäller. Utskottet anser inte att motionen bör föranleda något uttalande. , som är direkt folkvalt, har en komplicerad ställning i beslutsprocessen. Det har en uttrycklig rätt "att anmoda kommissionen att lägga fram lämpliga förslag i frågor som enligt uppfattning kräver att en gemenskapsrättsakt utarbetas för att detta fördrag skall kunna genomföras" (artikel 138b). Parlamentet fungerar vidare dels som ett beredande organ till rådet i ett tidigt skede av processen, dels som ett i vissa sammanhang beslutsfattande organ tillsammans med rådet. I det första fallet gäller att rådet inte kan fatta några beslut som är bindande för medlemsstaterna utan att parlamentet åtminstone yttrat sig i saken (samrådsförfarandet). I det andra fallet finns två former för medverkan: samarbetsförfarandet (artikel 189c i ) och medbeslutandeförfarandet (artikel 189b). Härtill kommer proceduren med samtycke, då parlamentet måste ge sitt godkännande med en majoritet av sina ledamöter. Det gemensamma för samarbetsförfarandet och medbeslutandeförfarandet är att parlamentet åter kommer in i bilden vid det tillfälle i beslutsprocessen då rådet annars skulle ha att fatta slutligt beslut i saken. I stället för att fatta ett slutligt beslut antar rådet i sådana fall endast vad som kallas en gemensam ståndpunkt. Denna rådets ståndpunkt underställs sedan parlamentet som i en "andra läsning" på nytt behandlar frågan. I samarbetsförfarandet gäller att, om parlamentet förkastar rådets gemensamma ståndpunkt, rådet måste fatta beslut enhälligt. Parlamentet har alltså möjlighet att hindra beslut som inte alla medlemsländer kan enas om. Samarbetsförfarandet tillämpas främst inom området transportpolitik, närmare föreskrifter om det gemensamma övervakningsförfarandet inom ramen för den ekonomiska politiken, minimikrav på arbetsmiljön, beslut som rör den europeiska socialfonden och den europeiska regionala utvecklingsfonden samt beslut om åtgärder på miljöpolitikens område. I medbeslutandeförfarandet gäller att parlamentet och rådet måste bli eniga om förslaget. Om en sådan enighet inte kan uppnås faller förslaget. I en särskild förlikningskommitté kan företrädare för rådet och parlamentet försöka hitta en för båda institutionerna godtagbar kompromiss. Parlamentet har alltså möjlighet att direkt och aktivt påverka beslutets innehåll och att, om dess synpunkter inte vinner gehör hos rådet, hindra att beslut alls fattas. Medbeslutandeförfarandet tillämpas framför allt på frågor som rör den inre marknaden (de fyra friheterna), program till stöd för medlemsländernas eget handlande inom de nya samarbetsområdena (folkhälsa, utbildning och kultur) samt när det gäller att fastställa allmänna handlingsprogram på forsknings- och miljöpolitikens områden. har också en beslutsfattande roll när det gäller att ansluta nya medlemsstater till unionen och ingå s.k. associationsavtal med andra länder. Som framgått har parlamentet att godkänna ordförande och ledamöter i kommissionen och kan också framtvinga kommissionens avgång genom misstroendevotum. har vidare viktiga kontrollerande funktioner. Ledamöterna kan ställa skriftliga och muntliga frågor till rådet och kommissionen. Parlamentet granskar kommissionens redovisning av gemenskapens räkenskaper och prövar frågan om ansvarsfrihet för kommissionen. Enskilda medborgare har också möjlighet att få till stånd en granskning av institutionernas handlande. Varje unionsmedborgare har rätt att vända sig till parlamentet med en skriftlig framställning (petition) i frågor som direkt berör honom eller henne. Parlamentet kan vidare tillsätta särskilda undersökningskommissioner för att utreda påstådda missförhållanden vid tillämpningen av gemenskapsrätten. Slutligen skall parlamentet utse en ombudsman som kan ta emot klagomål från enskilda i medlemsländerna. Inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken gäller enligt artikel J 7 att skall höras om de viktigaste aspekterna och hållas regelbundet informerat om utvecklingen av politiken. får ställa frågor och lämna rekommendationer till rådet samt en gång hålla en debatt om gjorda framsteg. roll inom det rättsliga och inrikes samarbetet är mindre framträdande än samarbetet inom den första pelaren. Enligt fördraget skall ordföranden och kommissionen regelbundet underrätta parlamentet om överläggningar på relevanta områden, och ordföranden skall också i vissa fall rådfråga parlamentet. Parlamentet kan vidare ställa frågor och lämna rekommendationer till rådet och håller dessutom en årlig debatt om vilka framsteg som har gjorts inom det rättsliga och inrikes samarbetet. Efter utökningen av unionen med , och har 626 ledamöter. Beredningsarbetet sker i ett tjugotal utskott. Dessa utskott har i sin tur inte sällan ett eller flera underutskott. En s.k. rapportör ansvarar för beredningsarbetet i utskottet och presenterar utskottets betänkande vid parlamentets plenarsammanträden. Dessa hålls i regel en gång . Förslag till ändringar i utskottens betänkanden kan då läggas fram av en partigrupp eller av minst 29 enskilda företrädare. Enligt huvudregeln fattar parlamentet beslut med en majoritet av de avgivna rösterna. För beslut i många viktiga frågor krävs dock en majoritet av samtliga ledamöter (314 röster). Bl.a. gäller detta vid godkännande av nya medlemsländer. Parlamentet håller plenarsession i , medan utskotts- och gruppmöten hålls i . Extra plenarsessioner kan dock hållas i , och utskotts- och gruppmöten kan hållas i i samband med plenarsession där. Största delen av parlamentets personal är placerad i . bör enligt regeringen ha en fortsatt betydelsefull roll för parlamentet i EU:s beslutsprocess, och bör verka för detta. De många och komplicerade beslutsprocedurerna enligt vilka rådet och parlamentet fattar beslut bör ses över i syfte att åstadkomma en väsentlig förenkling och för att främja effektivitet och begriplighet. Beträffande frågan om initiativrätt för konstaterar regeringen att parlamentet i sin rapport inför regeringskonferensen inte framför krav på sådan utan slår fast att kommissionen bör behålla ensamrätten till initiativ. Åtgärder bör övervägas för att ge en starkare roll vad gäller kontroll av unionens finanser. Det bör emellertid bara gälla frågor avseende uppföljning och utvärdering och inte beslut om utgifternas nivå eller inriktning. Regeringen påpekar att beslut inom ramen för det rättsliga och inrikes samarbetet rör angelägenheter som är av stor betydelse för medborgarnas grundläggande individuella rättigheter och för deras personliga säkerhet. Av det skälet är det viktigt att sådana beslut fattas i former som präglas av öppenhet och insyn samt under förhållanden som gör det möjligt för parlamentet att lämna synpunkter på de beslut som medlemsländerna fattar. Regeringen anser därför att det vid regeringskonferensen bör övervägas hur parlamentets roll i beslutsprocessen på detta område skulle kunna utvidgas. Parlamentet bör i högre grad än ha tillgång till förslag till beslut som är bindande för medlemsstaterna. I ett sådant fall skulle parlamentet kunna ges möjlighet att inkomma med synpunkter på förslaget. Parlamentets beslutsformer och parlamentets roll utanför första pelaren tas upp i partimotioner från och . m.fl. (c) anser i motion U25 (yrkande 23 i denna del) att beslutsprocedurerna inom parlamentet bör begränsas till de tre beslutsprocedurer, medbeslutande, samtycke och samråd, som föreslagit. m.fl. (kds) anför i motion U21 att roll i den lagstiftande processen måste stärkas för att göra parlamentet mera jämställt med rådet (yrkande 12). De nuvarande olika lagstiftningsprocedurerna måste reduceras och förenklas så att en förbättrad medbestämmandeprocedur används i större utsträckning (yrkande 13). Parlamentet bör delta i beslutsfattande och rådgivning även i mellanstatliga frågor (yrkande 14). Ändringar i fördragstexterna skall inte kräva parlamentets godkännande (yrkande 15). Frågor som rör parlamentets arbetsformer tas upp i partimotionerna från Moderata samlingspartiet och samt i en enskild s-motion. m.fl. (m) anser i motion U23 att parlamentet måste anpassa sina arbetsformer till det stora ansvar som sedan trädde i kraft vilar på parlamentet. Arbetsformerna är sådana att parlamentarikernas reella påverkansmöjligheter försvåras, och parlamentet måste enligt motionärerna i första hand prioritera behandlingen av de ärenden där de s.k. medbestämmande- och samarbetsformerna tillämpas. I motion U30 anser () att bör reformeras och effektiviseras (yrkande 9). Han anför i motionen att parlamentet präglas av kaotiska förhållanden med administrativa brister och dålig struktur i pleniarbetet samt att det finns stora möjligheter att minska kostnaderna genom en effektivisering och förbättrade reseersättningsbestämmelser. m.fl. (c) tar i motion U25 också upp frågan om platsen för parlamentets verksamhet, och de anser att parlamentets flyttande mellan och , liksom placeringen av sekretariatet i , är oförsvarligt. Verksamheten bör samlas till en ort och bör driva denna fråga under regeringskonferensen (yrkande 23 i denna del). Utökade befogenheter inom finanskontrollen föreslås i motionerna U23 av m.fl. (m) och U25 av m.fl. (c) yrkande 23 i denna del. I m-motionen anförs att kontrollmakt som ett komplement till revisionsrätten bör stärkas genom att parlamentet får rättsliga förutsättningar att permanent granska det ekonomiska handhavandet inom unionen. I c-motionen anförs att parlamentet bör ges ökade befogenheter att kontrollera EU:s finanser genom uppföljning och utvärdering. Antalet ledamöter i parlamentet tas upp i tre motioner. m.fl. (m) anför i motion U23 att inte får bli för stort, om det skall fungera i praktiken, och att representationsreglerna bör ses över inför den omfattande utvidgningen i . m.fl. (c) anser i motion U25 att bör motsätta sig eventuella förslag vid regeringskonferensen om att minska de små staternas överrepresentation i och hysa stor tveksamhet till förslag om att sätta ett tak på maximalt 700 ledamöter och ägna stor uppmärksamhet åt denna fråga inför konferensen (yrkande 23 i denna del). Även m.fl. (kds) anser i motion U21 att bör motarbeta en begränsning av antalet ledamöter i parlamentet (yrkande 16). Många i reflektionsgruppen anser att förfaranden är alltför många och alltför invecklade och förespråkar därför att de minskas till tre: samråd, samtycke och medbeslutande. Det tillämpade medbeslutandeförfarandet är enligt gruppen alltför komplicerat, och gruppen föreslår att konferensen förenklar det utan att ändra maktbalansen mellan rådet och . Många i gruppen föreslår också att konferensen skall öka räckvidden av medbeslutandeförfarandet. Stor samstämmighet råder om att beslutsprocedurerna som innefattar parlamentet är många och komplicerade. De bör som regeringen framhåller ses över i syfte att åstadkomma en väsentlig förenkling och större effektivitet och begriplighet. Det är vidare angeläget att, som regeringen också framhåller, parlamentet ges en mer betydelsefull roll inom det rättsliga och inrikes samarbetet. Utskottet anser att därigenom tillgodoses motionerna U21 yrkandena 12, 13 och 14 och U25 yrkande 23 i denna del. Krav på parlamentets godkännande av fördragsändringar är enligt utskottets mening inte aktuellt, och utskottet avstyrker också motion U21 yrkande 15. Utskottet anser det vidare viktigt att åtgärder, som regeringen framhåller och som begärs i motionerna U23 och U25 yrkande 23 i denna del, övervägs för att förstärka parlamentets roll vad gäller kontroll av unionens finanser genom uppföljning och utvärdering. Utskottet anser det vidare angeläget att arbetsformer är så goda som möjligt, såsom berörs i motionerna U23, U25 (yrkande 23 i denna del) och U30 (yrkande 9). Arbetsformerna kan säkerligen ses över i många avseenden. Utskottet anser emellertid att detta i första hand är en fråga för parlamentet självt och vill inte inför regeringskonferensen föreslå något uppdrag till regeringen i denna fråga. Vad beträffar frågan om plats för parlamentets verksamhet vill utskottet erinra om att sätet för gemenskapens institutioner enligt artikel 216 skall fastställas av medlemsstaternas regeringar i samförstånd. Frågan om parlamentets placering har varit föremål för ingående överläggningar utan att regeringarna lyckats nå en lösning. Utskottet anser det otillfredsställande att parlamentets verksamhet inte har kunnat koncentreras till en ort. Utskottet anser emellertid inte att det finns anledning för den att, som begärs i motion U25 yrkande 23 i denna del, nu aktualisera frågan. Frågan om antalet ledamöter i är inför en utvidgning högst aktuell. En linjär utökning av antalet platser i parlamentet, dvs. med dagens under/överrepresentation, skulle enligt uträkningar i rapporten till Vem bestämmer vad? (SOU 1996:4) medföra att ett EU med 27 medlemsländer fick ett parlament med 881 platser. I samma utredning beräknas mandatfördelningen vid ett tänkt "tak" för antalet ledamöter vid 700 eller 500. skulle med utgångspunkt från dagens befolkningsstorlekar och över/underrepresentation och med 27 medlemsländer få 17 respektive 12 platser. Som jämförelse kan nämnas att antalet ledamöter i vissa av de större europeiska staternas nationella parlament är i 577, i 630, i 651 och i 672. Det är enligt utskottets mening viktigt att de små staternas befolkning representeras så att den nationella politiska situationen återspeglas så långt som möjligt. Mot bakgrund av detta perspektiv kan man diskutera det lämpliga i det "tak" för antalet ledamöter om 700 personer som har föreslagits inför regeringskonferensen bl.a. av och av en majoritet i reflektionsgruppen. Utskottet vill framhålla att ett stort antal ledamöter inte behöver innebära att ett parlament inte fungerar. Av väl så stor vikt som ledamotsantalet kan vara att arbetet organiseras effektivt. måste konstateras att ett ledamotsantal som överstiger 700 kan komma att medföra mycket stora problem för parlamentets möjligheter att arbeta och fungera, och dessa problem kommer att accentueras av att antalet representerade nationer och språkgrupper ökar. Frågan bör givetvis noga övervägas under den förestående regeringskonferensen med syftet att komma fram till en fungerande princip. Med det anförda anser utskottet att motionerna U23 i denna del, U25 yrkande 23 i denna del och U21 yrkande 16 inte bör föranleda något ytterligare uttalande av . 2.6.4 roll i vissa frågor m.fl. (mp) anser i motion U29 att bör ges viss lagstiftningsrätt endast när det gäller miniminormer för mänskliga rättigheter samt skydd för hälsa och miljö (yrkande 7) samt att lagstiftningsrätt när det gäller miniminormer för hälsa och djuretiska frågor skall överföras till (yrkande 26). , då den s.k. enhetsakten trädde i kraft, är miljön ett av . Detta innebär att det nu finns ett avsnitt i som behandlar miljön och där de grundläggande målsättningarna för miljöpolitiken slås fast (artikel 130r-130t). I dessa regler anges också hur besluten skall fattas, och det understryks att de regler som beslutas (oftast i form av s.k. direktiv) skall utformas som minimiregler så att medlemsstaterna kan tillämpa strängare krav om de vill. Beslut om miljöregler fattas numera oftast med kvalificerad majoritet (artikel 130s.1) enligt det s.k. samarbetsförfarandet i artikel 189c. Det blir därigenom lättare för rådet att fatta beslut på miljöområdet än tidigare, då alla beslut krävde enhällighet. Beslutsgången blir dock mer komplicerad. Kommissionens förslag skall behandlas i två läsningar i parlamentet och däremellan skall rådet besluta om en s.k. gemensam ståndpunkt. För regler som främst avser skatter, således även på miljöområdet, gäller enligt artikel 130s.2 att beslut fortfarande skall fattas med enhällighet. Bestämmelser som har till syfte att förverkliga den inre marknaden antas med stöd av artikel 100a i fördraget. Artikeln ligger till grund för regler om harmoniserade miljökrav för varor, t.ex. kemikalier. Beslut fattas med kvalificerad majoritet enligt det s.k. medbeslutandeförfarandet i artikel 189b. Miljögarantin innebär att en stat kan tillämpa strängare regler till skydd för bl.a. miljön än vad som följer av en EG-rättsakt. Förutsättningen är att kommissionen godtar att den nationella regeln inte innebär godtycklig diskriminering eller ett förtäckt handelshinder. Parlamentet har bara en rådgivande roll i samband med att miljöregler beslutas med stöd av artikel 130r-t. Parlamentet har alltså ingen vetorätt mot rådet i dessa fall. När det gäller regler med miljöanknytning som rör den inre marknaden har parlamentet däremot en sådan vetorätt, men beslutsförfarandet har i dessa fall visat sig vara krångligt och svårarbetat. Som utskottet tidigare anfört anser utskottet att den beslutsordning och maktbalans som råder mellan institutionerna i stort bör behållas. Utskottet avstyrker därmed motion U29 yrkandena 7 och 26. 2.6.5 De nationella parlamentens roll i beslutsprocessen I fråga om de nationella parlamentens roll i Europeiska unionen finns en förklaring i samband med unionsfördraget. I förklaringen anges följande: Konferensen anser att det är viktigt att främja ett större engagemang från de nationella parlamentens sida i Europeiska unionens verksamhet. I detta syfte bör informationsutbytet mellan de nationella parlamenten och intensifieras. I detta sammanhang skall medlemsstaternas regeringar bl.a. säkerställa att de nationella parlamenten får tillgång till kommissionens förslag till lagstiftning för att kunna informera sig om eller eventuellt granska förslagen. På samma sätt anser konferensen att det är viktigt att intensifiera kontakterna mellan de nationella parlamenten och , särskilt genom regelbundna möten mellan parlamentsledamöter som är intresserade av samma frågor. De nationella parlamentens roll i beslutsprocessen bör enligt regeringen stärkas eftersom denna roll är av fundamental betydelse för EU-samarbetets demokratiska legitimitet. Regeringen framhåller att varje land har sin procedur för samråd/information mellan regering och parlament. Beslut som rör hur dessa procedurer utformas bör även fortsättningsvis fattas på nationell nivå. Det är dock enligt regeringen av stor vikt att unionen arbetar på ett sätt som underlättar informations- och samrådsförfarandet mellan medlemsstaternas regeringar och parlament, och i samband med regeringskonferensen bör åtgärder övervägas som underlättar de nationella parlamentens roll i beslutsprocessen. De nationella parlamenten bör ges förbättrade möjligheter att påverka arbetet i EU, framför allt genom att de ges ökad tid att pröva de frågor och ställningstaganden som föreläggs dem. Frågan om de nationella parlamentens medverkan i beslutsprocessen tas upp i partimotionerna från , , de gröna och . (c) anför i motion U25 att arbetsformerna i rådet måste förändras så att de nationella parlamentens deltagande i beslutsprocessen förbättras och att det är en brist att regeringen inte anger några konkreta förslag i denna riktning (yrkande 22).