sou · GJB3155 · 1996-01-01 00:00:00 — Detta baseras då på skillnader i utbredning av vattenväxter t.ex. arter med västlig respektive östlig utbredning. Stöd finns också i den naturgeografiska regionindelningen på lågre nivå än vegetationszon genom indelningen i region 11 (sydsvenska höglandet och smålandsterrängens myrrika västsida) och de två östliga regionerna 12 och 13 (sydöstra sjö- och skogrika slättområde respektive sydsvenska höglandets cen- trala och östra delar.) Ovanstående analys ger följande bild av vattendragsregionerna,i norr en boreal region och i söder fyra vattendragsregioner; /Got- land, en sydlig nemoral region i och två regioner med tyngd- punkt i , en östlig och en västlig. I den centrala delen av indelningområdet återstår ett stort område som består av , de norra och centrala delarna av , , , och östra . En grundhypotes för indelningen i vattendragsregioner var att avrinningsområdena till , , , och definierade vattendrags- regionerna.Det innebär många för- delar att låta regiongränser följa vattendelare och därmed avrinning- områden. Regionerna ger en bild av de funktionella sambanden inom indelningsområdet och indelningssättet gör att vattendragsregionerna blir tydliga därför att gränserna kan relateras till samma företeelse. Analysen ovan har dock gett förhanden att lösningen på indelningen i vattendragsregioner inte är en indelning i direkt anslut- ning till hypotesen, men det verkar däremot rimligt att anpassa region- gränserna till vattendelare och att använda avrinningområden för att tydliggöra den återstående ¨storregionen¨i . En enkel lösning på detta problem är att utskilja avrinningsområde, som en särskild vattendragsregion. Därmed får vi en tredelning av ¨storregionen¨ med en västlig vattendragsregion bestående av stora delar av den naturgeografiska regionen 21 (sydvästra kuperade barr-och lövskogslandskap) samt regionerna 22a (Väners- lätterna) och 22b (Falbygden) och en östlig bestående av huvuddelen av region 24 (sprickdalsterräng med lerslättdalar och sjö- bäcken). Den naturgeografiska regionen 23 med skogsområdena , Tylöskogen och får då utgöra skiljelinje mellan dessa två vattendragsregioner och vattendragsregionen avrinningsområde. Slutresultatet blir då ett förslag med 8 vattendragsregioner (fig 8): 1.Den nemorala vattendragsregionen med avrinningområdena till Verkeån, Nybroån/Fyleån, å, , Klingaväl- sån, Saxån, Råån, å, å och Stensån. 2.Hallandsåarnas vattendragsregion med , Fylleån, , , Viskan och Rolfsån. vattendragsregion med , , Bräkneån, Ronnebyån, Nättrabyån, Lyckebyån, Bruatorpsån, Hagbyån, Ljungbyån, Alsterån, , Virboån, Marströmmen, Botorpsströmmen och Storån. och vattendragsregion med Snoderå, Idå, å, Spillingsån, Gothemå och Närkån samt mindre vat- och södra vattendragsregion med älv, , , Dalbergsån, , , 6.Vätterns vattendragsregion med ström/tillrin- ningsområde, och Stångån. 7.Östra vattendragsregion med /, Kilaån och Nyköpingsån. 8.Den sydligt boreala vattendragsregionen med , Nors- älven, , /, , Hed- strömmen, , , Sagaån, Fyrisån och Fors- marksån. Fig. 8: 1. Den nemorala vattendragsregionen 2. Hallandsåarnas vattendrags- region 3. och vattendragsregion 5. och södra vattendragsregion 6. Östra vattendragsregion 8. Den sydligt boreala vattendragsregionen. Vid uppräkningen av vattendrag per vattendragsregion har inte alla vattendrag medtagits, utan listan på vattendrag är mera till för att redovisa vattendragsregionens omfattning och karaktär. De ställen där gränsdragningen har varit mest tveksam är: -Den östra gränsen för den sydligt boreala vattendragsregionen som också kunde dragits utefter den östra vattendelaren till till- rinningsområde. Sett ur avrinningsområdessynpunkt hade indelningen blivit tydligare men skogslandskapet söder om norrlandgränsen hade delats mellan två olika vattendragsregioner. -Begränsningen av vattendragsregion norrut där de barrskogsklädda höjdområdena i norra och södra land har förts till olika vattendragsregioner. -Ur avrinningsområdessynpunkt har det varit lockande att dela den sydligt boreala vattendragsregionen i en västlig och en östlig del med hjälp av vattendelaren mellan och tillrinningsom- råden, men stödet i det underlagsmaterial som varit möjligt att beakta har varit svagt. Den säkraste delen i den ovan föreslagna indelningen i vattendrags- regioner utgör utskiljandet den nemorala vattendragsregionen, och vattendragsregion, den sydligt boreala vattendrags- regionen och gränsdragningen mellan Hallandsåarnas vattendrags- region och vattendragsregion. En annan lösning på problemet att utskilja vattendragsregioner i indelningsområdet är att låta indelningen stanna vid dessa mer tydligt utskilda vattendrags- regioner och att i det resterande indelningsområdet enbart utskilja en västlig och en östlig vattendragsregion, se fig. 9. Slutresultatet blir då 5 vattendragsregioner. Vid en jämförelse med det tidigare förslaget med 8 vattendragsregioner har regionerna 2 och 5 sla- gits ihop till en västlig vattendragsregion, den västligt boreo-nemorala vattendragsregionen, och regionerna 3, 7 och 6 till en östlig, den östligt boreo-nemorala vattendrags- regio- nen. Nackdelen med färre och därmed större re- gioner är att regionerna blir mera inhomogena. Här omfattar den östligt boreo-nemorala vattendragsregionen vattendrag från till . Ett framtida beaktande av fler biolo- giska parametrar än vad som gjorts här borde ge underlag för ett framtida ställningstagande i frå- gan om antalet vattendragsregioner och deras geografiska lokalisering. Fig. 9: Alternativt förslag på vattendragsregioner i söder om . Den nemorala vattendragsregionen. Den västligt boreo-nemorala vattendrags- regionen. Den östligt boreo- nemorala vattendragsregionen. och vattendrags- region. Den sydligt boreala vattendragsregionen. FÖRSLAG TILL FRAMTIDA INSATSER Ovanstående två förslag till indelning i vattendragsregioner baseras främst på kunskapen om de naturgeografiska regionerna och därmed på avrinningsområdenas stormorfologi och vegetationstyper. Utbredningen av akvatiska växtar- ter (kärlväxter - förekomst i både sjö och vattendrag) har också bi- dragit till slutsatserna. Nästa steg i arbetet borde vara att samman- ställa befintligt material rörande förekomst i vattendrag för botten- fauna ( se ovan uppräknade källor), fisk, alger och vattenlevande kärlväxter så att utbredningen per vattendragssträcka blir bättre känd. Speciellt bottenfaunan borde i detta läge ge ny information. Den är variationsrik, tämligen välstuderad, har relativt välkänd taxonomi och ekologi och goda metoder för analys av primärdata finns. När befintliga data överblickas kan ny inventeringsverksamhet star- tas med avsikten att ur geografisk, taxonomisk och idemässig syn- punkt komplettera de luckor som identifierats. En satsning på att utnyttja dessa parametrar skulle också innebära att en större andel akvatiska parameterar kom till användning, vilket skulle ge ett full- ständigare utvärderingsunderlag för vattenmiljöerna. Denna process bör så långt möjligt vara en objektiv beskrivning och kategorisering av naturens olika element, såväl biologiska som icke biologiska. I görligaste mån bör alltså inte analysfasen innehålla instrument som kräver eller leder till en värdering av objekten. Ett annat problem som måste beaktas år småskaligheten och mångformigheten som finns i landskapet, vilket påverkar vatten- dragen. Detta gäller kusttrakterna av och samt kanske i synnerhet som utgör en unik övergångszon mellan kontinenten och . Beskrivningar av vattendrags- regionerna i Regionen avgränsas i norr av södra vattendelare, i öster av västra vattendelare och i söder av och västra vattendelare. I stort sett samma område som . Nästan hela regionen, frånsett några smärre områden i söder, tillhör den boreala vegetationszonen. Större de- len ingår i den naturgeografiska regionen 28, sydligt boreala kuperade områden. Ur hydrologisk synpunkt utgör regionen norra tillrinningsområde. Regionens sydgräns ansluter relativt väl till den morfologiska Norrlandsterrängens sydgräns. Vågig bergkullterräng med mellanliggande finsedimentdalar do- minerar regionen. De ingående vattendragen , , och är lokaliserade till dessa finsediment- dalar. Vegetationsperioden är och årsnederbörden är relativt hög. Berggrunden består av granit i öster och gnejs i väster. De lösa jordlagren utgörs i huvudsak av urbergsmorän. Moränområdena domineras av fattiga tall- och granskogar. Insprängt i skogslandskapet finns strängmyrar och backkärr. Fin- sedimentdalarna och lerområdet direkt norr omVänern är till största delen uppodlade. Inom sedimentdalarnas övre delar växer åker- marken på många håll igen, och fuktängar och sumpskogar med främst gråal förekommer. I dalgångarna finns också flera exempel på terrassbranter, terrasshak, kanjoner, forsar och deltabildningar. I övre lopp har det lätteroderade sandiga-moiga utgångs- materialet givit förutsättningar för utbildandet av ett unikt mean- derlopp. I finns också viktiga reproduktionsområden för lax och öring. förekommer i vissa vattendrag och når här en av sina sydligaste utposter. Inom regionen finns också reproduktionsområden för flodpärlmussla och flodkräfta. Regionen omfattar Mälardalen-Hjälmareområdet och . Den avgränsas i norr av södra vattendelare, i väster av och västra vattendelare och i söder av Nyköpingsåns och Kilaåns södra vattendelare. Större delen av området ligger inom den boreonemorala vegetationszonen och till- hör de naturgeografiska regionerna 24, sprickdalsterräng med lerslättdalar och sjöbäcken, och 26, Skogslandskapet ome- delbart söder om . Regionens nordöstra hörn med bergslagsterräng avviker natur- geografiskt och vegetationmässigt från den övriga delen genom att den tillhör den boreala vegetationsregionen. Morfologiskt ingår detta område i Norrlandsterrängen. Vattendragen avvattnas genom eller mynnar direkt i Öster- sjön eller . De vattendrag som avvattnas genom Mäla- ren, avrinningsområde, utgörs av , Hed- strömmen, , , Sagaån och Fyrisån. Av dessa vat- tendrag är störst. Exempel på vattendrag som avvattnas direkt till är Svärtaån, Nyköpingsån och Kilsån. hav och rinner en rad smärre vattendrag, där det nordli- gaste utgörs av Forsmarksån. Berggrunden domineras i söder av gnejs och i norr av granit. Inslag av leptit, urkalksten och diabasgångar förekommer. På kambrosilur finns sandsten, alunskiffer och ortoceratitkalksten. Större delen av regionen består av ett mosaiklandskap med bergplatåer och berghöjder omväxlande med lerfyllda sänkor eller sjöar. är ett typiskt inslag. I kustbandet dominerar berg , och sprickdalslandskapet övergår i ett skärgårdslandskap. Längst i norr har landskapet slättkaraktär med dominerande barrskog. Isälvsav- lagringar förekommer i långa åsstråk. Moräner omväxlar med fin- sediment i regionens centrala delar och blir helt dominant i skogsland- skapet i norr. Mälarbäckenet har ett relativt gynnsamt klimat i för- hållande till sin omgivning. Nederbörden är låg. Vegetationsperio- den är c:a , medan skogslandskapet i norr har en vegeta- tionsperiod på c:a . De centrala delarna av regionen är uppodlade. Tallskog förekommer på isälvsavlagringar och på kalt berg. På moränerna dominerar blåbärs- granskog. Ädellövskog, främst ek, och granskog av lågörttyp finns inom de finsedimentområden som inte är uppodlade. Regionen är relativt myrfattig utom i skogslandskapet i norr. Alla vattendrag inom regionen är i större eller mindre grad påver- kade av reglering. Vissa biflöden till , Nyköpingsån och Kilaån är dock relativt opåverkade och uppvisar orörda forssträckor, åraviner, och meanderlopp. Här finns också värdefulla stammar av öring. I Nyköpingsån, som i sitt avrinningssystem rymmer sjön med förekomst av fiskgjuse, storlom och mal, finns också havsöring och lax. I grova drag sammanfaller regionen med , och . Den avgränsas i öster av Tidans östra vattendelare, i söder av Lidans. Varma somrar och måttlig nederbörd karakteriserar slättlandskapet, som har en vegetationsperiod . I det kuperade barr- och lövskogslandskapet i väster är nederbörden högre och vintrarna mildare. I norra delen av re- gionen dominerar barrskog, främst blåbärsgranskog, men även lav- tallskog och lingontallskog förekommer. Detta inslag ökar längre västerut. I de södra delarna förekommer också lövblandskog med bok. Slättlandskapet är nästan helt uppodlat. Inom kambrosilur- området finns kalkkärr, stäppartade torrängar och fragment av alvar- vegetation. På sluttningarna till platåbergen finns exempel på gran- skog med ett fältskikt som påminner om ädellövskogens, vilket är mycket ovanligt. I som avvattnar de smala sprickdalssjöarna i Dals- land finns unika stammar av storväxt öring. har väl utvecklade ravinsystem och meanderlopp. Här finns också öring och kräftbestånd. Storöring, flodpärlmussla, safsa och kungsfiskare förekommer iTidan. Uppströms i finns bäver, fiskgjuse, stor- lom, havsvandrande lax och öring. En bit in på norska sidan före- kommer utter. Regionen består avVätterns/ströms avrinningsområde och avgränsas i väster av västra vattendelare ( , ), i norr av Nyköpingsåns södra vattendelare , i öster av Stångåns östra vattendelare och i söder av och södra vattendelare. Den naturgeografiska regionen 23 med Höken- sås, T iveden och Tylöskogen utgör regionens västra och norra del, medan Sydsvenska höglandets centrala delar, del av naturgeografisk region 13, utgör den södra delen. Resterande del utgörs av Öst- götaslätten, naturgeografisk region 22c. Vattendragen inom regionen har sinsemellan olika karaktär. Från sö- der avvattnar och Stångån de norra delarna av Sydsvenska höglandet medan ett flertal smärre tillflöden till finns i den västra delen av regionen. Centralt ligger ström och ka- nal som förbinder med Boren, Roxen och . I norr avvattnar Sundaån, Emmaån och Storån höjdområdet Tylöskogen. Berggrunden består till största delen av granit. Ett kambrosilurområde ligger vid . I norr domineras stormorfologin av vå- gig bergkullterräng. Större förkastningar förekommer inom regionen t. ex. och sidor. I övrigt dominerar slättlandskap med lerjordar. De högre belägna delarna täcks av mo- rän. I regionens sydvästra del finns ett större område med isälvsav- lagringar, med bl. a. Svedmons randdelta, som är största. I höjdområdena i söder och norr är vintrarna svalare än i omgi- vande områden. Vegetationsperioden omfattar medan slättlandskapet har en vegetationsperiod mellan . Somrarna är varma och nederbörden måttlig. Slättland- skapet är nästan helt uppodlat. Inom kambrosilurområdet finns ädellövskog och granskog av högörttyp med mycket rik prägel. Inslag av kalkkärr och stäppartade torrängar finns också. I mellan- bygden mellan och Sydsvenska höglandet finns, främst i Stångåns vattensystem, ett rikt inslag av ekskog och ekhagmarker. I moränområdena dominerar blåbärsgranskog medan lingontallskog och i vissa fall lavtallskog är vanliga på isälvsav- lagringarna. tillflöden är unika för landet. De är viktiga reproduktion- sområden för många av de fiskarter, som förekommer i Vätttern. Där finns också en rik fiskfauna med vätternröding, öring, sik, harr och siklöja bland de minst 28 förekommande fiskarterna. I vattensystem finns utter och i biflödet Noån finns en djup ravin med ett högt . Regionen skulle kunna kallas Hallandsåarnas region då den inne- fattar avrinningsområdena för , Fylleån, , , Vis- kan och Rolfsån. Av dessa vattendrag är Fylleån skyddad enligt NRL. Större delen av detta område utgörs av den naturgeografi- ska regionen 11, Sydsvenska höglandets och Smålandsterrängens myrrika västsida, d.v.s. i stort sett , (södra land), och (västra ). Berggrunden består av gnejs. Närmast kusten har landskapet slätt- karaktär med spridda restberg. Vattendragens dalgångar genomskär det småländska peneplanet i de östra delarna av regionen, där vid- sträckta torvmarker ytterligare förstärker slättkaraktären i skogsland- skapet. De lösa jordlagren domineras i stort av morän med inslag av lera på och isälvsavlagringar i sydväst och i nordost. Nederbörden ökar kraftigt från kusten in i landet, från c:a 550mm till 800-1000mm. Humiditeten är hög och vegetationsperioden omfattar . Kustslätten är till största delen uppodlad medan skog och myr dominerar i de inre delarna av regionen. I barrskogen, som mest består av blåbärsgranskog, finns inslag av tidigare betydligt mer utbredda hedek- och hedbokskogar. Vissa rester, ex Mästockaheden, finns av det tidigare vidsträckta ljunghedslandskapet. Myrarna har en klart västlig prägel med inslag av blandmyrar, kal- mossar och fattigkärr. I de övre delarna av , , och Rolfsån finns väl ut- vecklade meanderlopp. I Rolfsån förekommer också avsnörda korv- sjöar. I många av vattendragen finns raviner och forsar. utgör ett av förnämsta reproduktionsområden för lax. Havsör- ing förekommer i bl.a. Viskan. källflöden, i ran och delar av Rolfsån är relativt opåverkade av vattenkraftsut- byggnad. Regionen omfattar avrinningområdena till Smålandsåarna, Blekingeåarna och , d. v. s. , , Göinge och . De dominerande naturgeografi- ska regionerna är Sydsvenska höglandets östra delar ( östra region 13) och region 12; sydöstra skog- och sjörika slätt- områden. De 3 största vattendragen är , och . Exem- pel på mindre vattendrag som mynnar i är Storån, Mar- strömmen, Virån, Alsterån, Ljungbyån, Lyckebyån, Ronnebyån och Bräkneån. Tre av vattendragen inom regionen åtnjuter skydd enligt NRL, nämligen , Bräkneån och . Berggrunden består i huvudsak av granit. Gnejs förekommer i syd- väst och i norr. ligger på kritberggrund. Huvud- delen av området är mycket flackt. I norr och i söder skär sprickdalar genom de flacka platåerna. I Tjust i norra län finns några av de mest karakteristiska sprickdalarna i . De lösa jordlagren domineras helt av morän och finsedimentarealen är liten och kon- centrerad till sprickdalarna och de smala kustslätterna. På finns ett större sammanhängande sandjordsområde. I kustzonen i norr är kalt berg vanligt. Området utmärks av måttlig till låg nederbörd och en vegetationspe- riod mellan i det inre av och i kustbandet i sydost. I de centrala inre delarna av regionen dominerar barrskog, främst blåbärsgranskog. Runt sjöar och dalgångar finns inslag av lövskog. I sydöstra och i dominerar ek med även bokskog förekommer. I kustbandet i norr är hällmarkstall- skog vanlig. Myrarealen är liten med fattigkärr och tallmossar som karakteristiska inslag. Ett av viktigaste bestånd av mal finns i . Både och hyser stora bestånd av lax, havsöring och öring. I finns också siklöja och sandkrypare och i före- kommer de sällsynta arterna färna, vimma och asp. Den senare är här på sin sydligaste utpost i . Andra vattendrag som utgör reproduktionområden för lax och/eller havsöring är , Ljungbyån och Alsterån. finns i Emåns och Viråns vattensys- tem. Regionen omfattar och och hyser i jämförelse med fastlandet små vattendrag. De två största ligger på , Gothemå och Snoderå. Större delen av avvattnas åt öster i och med att landborgen på öns västsida också är vattendelare. Berggrunden består av kalksten och landskapet har slättkaraktär. De lösa jordlagren domineras av moränlera och alvarmark. Större sammanhängand sandområden t. ex. på norra förekom- Klimatet karakteriseras av milda vintrar och varma somrar. Ne- derbörden är låg , i vissa fall ända ner till 400mm . Vegetationen är särpräglad med ett stort antal kalkpräglade vegetationstyper. På de tunna jord- täckena dominerar alvarvegetation med olika lav- och mos- samhällen, gräs- och rishedar och alvartorrängar. På lite tjockare jordtäcken kommer mer eller mindre igenväxande betesmarker med stäppartade torrängar, kalkfuktängar och extremrikkärr. Centralt på finns den så kallade , ett stort samman- hängande lövskogsområde med hässlen och ekblandskog. Både och rymmer många exempel på uppodlade kultur- bygder med inslag av lövängar där öppna slåtterytor med rik ört- vegetation omväxlar med dungar av träd och buskar. På morän- leran, som främst är uppodlad finns också ädellövskogar med ask och alm och med en mycket rik örtvegetation. Kalktallskogar fö- rekommer främst på . De har en ört- och gräsdominerad vegetation med inslag av sydostliga arter. Regionen består av frånsett Göingebygden och . I norr avgränsas regionen av Stensåns norra vattendelare och å:s södra vattendelare. Inom regionen finns vattendrag som avvattnas både mot och . De två största är och å. Bland övriga vatten- drag kan nämnas Verkeån, Nybroån/Fyleån, Klingavälsån, Saxån, Råån, å och Stensån. Berggrunden består av olika sedimentbergarter som lerskiffer och alunskiffer. I norr på åsområdena utgörs berggrunden av gnejs. Land- skapet har slättkaraktär bortsett från ; Romeleåsen, Linderöds- åsen, , och där vågig bergkull- terräng dominerar. Inom slättområdena finns exempel på böljande moränlandskap. De lösa jordlagren består till största delen av morän- lera. I Vombsänkan finns en större isälvsavlagring. På domi- nerar urbergsmorän. Klimatet karakteriseras av relativt milda vintrar och varma somrar. Nederbörden är måttlig och ökar mot nordost i regionen. Vegetation- sperioden är omkring . Hela området tillhör den södra lövskogsregionen, vilket innebär att de naturliga skogarna domine- ras av lövträd. Vegetationsmässigt är alltså området mera besläktat med än med övriga . är i huvudsak skog- klädda. Det tidigare öppna kulturpräglade landskapet med bl.a. ljung- hedar har vuxit igen och i många fall planterats med gran. Detta innebär att gran nu dominerar landskapsbilden uppe på . De naturliga skogstyperna är dock hedbok- och hedekskog. Hed- bokskogen finns kvar på åtskillga ställen men hedekskogen är mycket ovanlig. Myrarna på består av fattigkärr och kalmos- sar med kantskog av glasbjörk. Sedimentområdena är i huvudsak uppodlade men här och var finns ädellövskog och ängsbokskog kvar, främst i närheten av de större godsen. De fåtal myrar som har undgått utdikning utgörs av medelrikkärr och extremrikkärr. Av de två största åarna är en typisk slättlandså medan å:s vattensystem har ett flertal forsar, bl. a. i biflödena från Söderåsen.Verkeån är ett av renaste vattendrag. Nybroån/ Fyleån rinner genom Fyledalen, en smal dalgång med mycket höga naturvärden med en exklusiv flora och fauna. I de flesta av åarna förekommer öring och havsöring. De sydliga arterna groplöja, grön- ling och sandkrypare finns i några vattendrag. Klingavälsån med omgivningar utgör en viktig övervintringslokal för rovfågel och gäss. Verkeån, Råån och Stensån saknar utbyggnad av vattenkraft. Degerman, E. m.fl. 1994. Bottenfauna och fisk i sjöar och vatten- drag - utbredning i . - Rapport 4345 1994. Faegri, K. The distribution of plants. - 134 pp. Bottenfaunan i reglerade vattendrag - internatio- nella erfarenheter. - AB Hydroconsult, rapport nr 85-838, / , 72 sid. Bottenfauna, vattenflöde och minimitappning. - I Dimensionering av minimitappning från miljö- och fiskesynpunkt. Delrapport 3, Vattenkraft sid 42-69. Bottomfauna as indicator of organic pollution in running waters. - In ,Z. (ed.) Environment Protection-Regional Problems, pp. 7 - 11. , S. 1984. - I ,L (ed.) sid. 443 - 507. Norsk og svensk flora. - Det Norske Samlaget . Lohammar, G. The vegetation of Swedish lakes. - Acta Phytogeographica Suecica 50: 28-48. (ed.). Naturgeografisk regionindelning av Nor- den - . NU B 1977:34. (ed.). Naturgeografisk regionindelning av Nor- den - . - Acta Phytogeographica Suecica VI och Degerman,E. Fiskfaunan i svenska vattendrag. - Information från Sötvattenslaboratoriet (1992) 3: 1-41. Karta över vattendragsgeografiska regioner Utdrag ur Vattendrags- utredningens rapport skall vattendrag skyddas Huvudkategorier av vattendrag som bör skyddas De utgångspunkter och principer för urvalet av sådana vattendrag som bör skyddas som föreslogs i utredningens betänkande (SOU 1994:59) Vilka vattendrag skall skyddas? har legat till grund för våra nu gjorda överväganden om metoder och program för kartläggningen av skyddsvärda vattendrag.