sou · GJB362 · 1996-01-01 00:00:00 — Avvikelser från 8 §, 9 § andra och tredje styckena, 10 § och 13 § får göras även med stöd av kollektivavtal som har slutits av en lokal arbetstagarorganisation. Sådana avvikelser gäller dock av högst en månad, räknat för avtalets ingående. En arbetsgivare som är bunden av ett sådant kollektivavtal som avses i första och andra styckena får tillämpa avtalet även på arbetstagare som inte är medlemmar av den avtals-slutande arbetstagarorganisationen men sysselsätts i arbete som avses med avtalet. Genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av central arbetstagarorganisation får, under förutsättning att avtalet inte innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av direktiv 93/104/EG av , göras antingen undantag från lagens tillämpning i dess helhet eller avvikelser från bestämmelserna i 5 och 6 §§, 7 § andra stycket, 8 – 10 §§, 12 – 14 §§ samt 15 § andra och tredje styckena. Vidare får raster bytas ut mot måltidsuppehåll genom sådana kollektivavtal. Avvikelser från 8 §, 9 § andra och tredje styckena, 10 § och 13 § får göras även med stöd av kollektivavtal som har slutits av en lokal arbetstagarorganisation. Så- dana avvikelser gäller dock av högst en månad, räknat för avtalets ingående. En arbetsgivare som är bunden av ett sådant kollektivavtal som avses i första och andra styckena får tillämpa avtalet även på arbetstagare som inte är medlemmar av den avtalsslutande arbetstagarorganisationen men sysselsätts i arbete som avses med avtalet. Ett avtal är ogiltigt i den mån det innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av /104/EG av . Ett tillägg föreslås i 3 § första stycket, vilket innebär att lagens regler i fortsättningen kommer att vara semidispositiva med EU-spärr, dvs. lagen kan endast frångås om kollektivavtalets regler ger minst det skydd som EG:s arbetstidsdirektiv anger. Den föreslagna lydelsen ... regler med ett skyddsvärde ... har samma syfte som lydelsen ... mindre förmånliga regler ... i 2 § anställningsskyddslagen och 4 § medbestämmandelagen. Vi väljer att tala om skyddsvärde dels för att anknyta till de reso- nemang vi fört angående detta i kapitel 3, och dels för att arbets- tidsfrågor regleras i kollektivavtal med inte sällan allmänt hållna ramar samt att EG-direktivets yttre ramar är svåra att definiera. Om avtalet innebär att mindre skydd ges än enligt EG-direkti- vet, är avtalet enligt det nya – fjärde – stycket ogiltigt i den de- len. Som tidigare nämnts (avsnitt 3.5.) torde det emellertid vara ovanligt att ett avtal i sin helhet ogiltigförklaras. Vanligare torde vara att det är avtalets tillämpning i ett enskilt fall som förklaras ogiltigt. Varken kollektivavtal eller individuella avtal skall alltså kun- na hindra att en enskild arbetstagare gör sin rätt enligt EG-direk- tivet gällande vid domstol. Kan kollektivavtal som avses i 3 § inte träffas får Arbetarskydds- styrelsen, om det finns särskilda skäl, 1. medge avvikelse från 5 §, 6 §, 9 § andra och tredje styckena och 12 §, 2.medge undantag från 8 § vad avser begränsningen av över- tidsuttag av eller under en kalendermå- nad, 3.medge ytterligare övertid utöver allmän övertid med högst under ett kalenderår, 4.medge ytterligare mertid utöver allmän mertid med högst under ett kalenderår, 5. medge avvikelse från 13 och 14 §§ samt 15 § andra och tredje styckena. A rbetarskyddsstyrelsens be- slut enligt denna paragraf får inte innebära att regler med ett lägre skyddsvärde tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av EU- rådets direktiv /104/EG av . Vi föreslår att ett nytt andra stycke läggs till 19 §. Syftet är att tydliggöra att eventuella dispenser från Arbetarskyddsstyrelsen fortsättningsvis måste hållas inom EG-direktivets ramar. öva tillsyn över efterlevna- tillsyn över efterlevnaden av den av denna lag och de denna lag och de föreskrifter som meddelats med stöd av med stöd av lagen. V id denna tillsyn skall även iakttas att inte regler med ett lägre skyddsvärde än vad som följer av EU- rådets direktiv /104/EEG En ny mening läggs till 20 § för att tydliggöra att det i fort- sättningen ligger i tillsynsmyndigheternas uppgift att vaka över att EG-direktivets lägsta godtagbara skyddsnivåer inte under- En arbetsgivare som bryter mot 3 § denna lag på så sätt att avtalet innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för arbetsta- garna än vad som följer av /104/EG, skall betala ska- destånd för den förlust som uppkommer och för den kränkning som har skett. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Som behandlats ovan föreslår vi att ett avtal eller del därav, i den mån det innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av EG-direktivet, är ogiltigt. Vi har även nämnt att ogiltigheten främst torde riktas mot tillämpningen av ett avtal i det enskilda fallet. För att ytterli- gare trygga efterlevnaden av EG-reglernas skyddsnivå föreslår vi, vilket redogjordes för i avsnitt 3.5., att tillägget i 3 § första stycket skadeståndssanktioneras. Detta sker genom att en 24 a § läggs till lagen. Den nya be- stämmelsen placeras i anslutning till lagens bestämmelser om straff, men före 25 § som påminner om vad som sker vid bris- tande fullgörande av förpliktelser enligt kollektivavtal. I 24 a § andra stycket sägs att skadestånd kan jämkas eller helt bortfalla. Omständigheterna i det enskilda fallet får avgöra om så kan ske. Denna lag träder i kraft . EG-direktivet skall vara införlivat i medlemsstaternas regelsystem . Reservationer och särskilda yttranden Reservation av ledamöterna () och () I ingressen till EG-direktivet finns några viktiga utgångspunkter angivna för hur och i vilken omfattning medlemsstaterna bör in- förliva direktivet i sin nationella lagstiftning. Rådet erinrar om att direktiven enligt artikel 118a i inte bör innebära administrativa, finansiella eller lagstiftande regler som hämmar skapandet och utvecklingen av små och medelstora företag. Man säger vidare att, eftersom direktivet om arbetstidens förläggning antagligen medför problem inom företagen, det är önskvärt att tillåta flexibilitet vid tillämpningen av vissa bestämmelser i detta direktiv som man tryggar efterlevnaden av principerna om arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Det sägs därför vara nöd- vändigt att tillåta att vissa bestämmelser får bli föremål för av- vikande tillämpningar av medlemsstaterna eller av arbetsmarkna- dens parter. Detta bör rimligen tas till intäkt för att EG-direktivet inte har varit avsett att ordagrant implementeras som lag i medlemsstater- na, vare sig i sin helhet eller vissa artiklar därav. Det har lämnats utrymme för att varje stat, med iakttagande av sina rättstraditio- ner på det arbetsrättsliga området, att göra en helhetsbedömning av de minimikrav till skydd för arbetstagarnas hälsa och säkerhet som direktivet uppställer samt anpassa den nationella lagstift- ningen därefter. Vi är därför ense med majoriteten om slutsatsen att gällande arbetstidslag i princip inte behöver ändras för att uppfylla EG- direktivet på detta område. Vår genomgång av de materiella reg- lerna om arbetstidens längd och förläggning i arbetstidslagens respektive EG-direktivet ger nämligen entydigt vid handen av arbetstidslagen ger ett väl så högt skyddsvärde för arbetstagarna som direktivet. Vi kan däremot inte instämma i majoritetens uppfattning att arbetstidslagens dispositivitet måste begränsas när det gäller ar- betsmarknadens parters rätt att sluta kollektivavtal. Genom den föreslagna lydelsen av 3 § arbetstidslagen om kollektivavtal som slutits under förutsättning att avtalet inte innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av /104/EEG har EG-direktivet de facto införlivats med svensk rätt i sin helhet, in i minsta de- talj. Genom den uttryckliga hänvisningen till EG-direktivet blir det nödvändigt att pröva varje avtal som rör arbetstid om det står i överensstämmelse med direktivet. Då direktivet är både omfat- tande, svårtolkat och svårt att in i minsta detalj foga till det svenska regelverket kommer en sådan lagstiftningsteknik att leda till osäkerhet och onödiga tvister. Resultatet blir en mindre flexi- bilitet som kommer att motverka det nyskapande av arbeten som och så väl behöver. Vi har funnit att arbetstidslagen ger ett väl så högt skyddsvär- de för arbetstagarna som EG-direktivet föreskriver och att lagen därför inte behöver ändras. Enligt vår mening är det i praktiken så att de kollektivavtal som sluts på den svenska arbetsmarkna- den sammantaget ger en minst lika högt skyddsvärde som lagen. I den mån ett kollektivavtal t.ex. medger längre arbetspass än vad som föreskrivs i direktivet är direktivets föreskrift att arbets- tagarna skall ges motsvarande kompensationsledighet vid en av- vikande tillämpning ändå uppfylld. Avtal som innehåller sådana avvikelser är regelmässigt föranledda av sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska skäl och ger uttryck för en gemensam parts- vilja. Detta innebär inte att undandrar sig sina skyldigheter som EU-medlem att införliva EU:s direktiv. Frågan hur mycket som behöver göras för att denna skyldighet skall anses vara upp- fylld är emellertid inte helt lätt att besvara. Ansvaret för att Sve- rige uppfyllt sina skyldigheter bör åvila och inte enskilda medborgare. Det rimliga är därför att en eventuell prövning av frågan om direktivets uppfyllelse görs inte på nationell utan på europeisk nivå. Om det vid en prövning i skulle visa sig att inte nu har gjort allt vad som kan krävas så är det självklart att vidtar erforderliga åtgär- der. Någon hänvisning till EG-direktivet bör på anförda skäl inte införas i arbetstidlagen. Det är tillräckligt att komplettera lagen med en bestämmelse som tar sikte på det som enligt EG-direkti- vet inte är dispositivt, nämligen att arbetstiden inte får överstiga i genomsnitt av högst 12 månader, såvida inte arbetsgivaren och arbetstagaren träffat en individuell överenskommelse om avsteg från denna begränsning. Vi instämmer med majoriteten i att det av 1 § arbetstidslagen uttryckligen bör framgå att arbetsmiljölagens allmänna skyddsbe- stämmelser vad avser förläggning av arbetstid skall iakttas. Genom de av oss föreslagna ändringarna menar vi att har uppfyllt vad som kan krävas av oss för att EG-direktivet skall anses vara införlivat i det svenska regelsystemet. Det finns inga skäl att gå längre än vad som oundgängligen är nödvändigt eftersom det innebär att i onödan skaffar sig komparativa nackdelar i förhållande till andra vad gäller arbetsti- derna. Vi vill också erinra om att arbetslösheten allt mer kommit att uppfattas som ett dominerande problem inom EU. I vitboken , konkurrenskraft och sysselsättning anges grunden för en politik för fler jobb vara en ekonomi som fungerar. Bl.a. framhålls behovet av strukturella förändringar av de europeiska ländernas hårt reglerade och styrda arbetsmarknader. Sedan vit- bokens rekommendationer varit föremål för diskussioner vid flera möten i det antogs de nu gäl- lande riktlinjerna för EU:s arbete mot arbetslösheten i det s.k. Essen-programmet, som innehåller fem punkter för kampen mot arbetslösheten, däribland en förstärkning av tillväxtens effekter på sysselsättningen genom en mer flexibel arbetsorganisation som tillgodoser såväl arbetstagarnas önskemål som konkurrens- kraven. Det växande arbetslöshetsproblemet inom EU har alltså lett till en viss omorientering sedan det mycket hårt reglerade arbets- tidsdirektivet utfärdades. I Essen-programmet framhålls att det för att lösa de strukturella problemen kommer att krävas ytterli- gare ansträngningar, i vilken process dialogen mellan arbetsmark- nadens parter och politiker, där alla berörda parter måste ta sitt fulla ansvar, kommer att spela en viktig roll. Om förändringarna i arbetstidslagen nu inskränks till det mini- mum som vi föreslår kan behålla sina traditioner på ar- betstidsområdet som ger arbetsmarknadens parter en stor frihet under stort ansvar. måste svenska politiker visa att vi är beredda att tillvarata intressen inom ramen för EU- medlemskapet snarare än att ägna oss åt ängslig bokstavstolk- ning. En av de slutsatser man måste dra av valet till EU-parla- mentet är att detta förhållningssätt är en- da möjligheten att legitimera medlemskap i hos en majoritet av den svenska befolkningen. Enligt majoritetens förslag införs i arbetstidslagen ett nytt sank- tionssystem i 24 a § för det fall ett kollektivavtal inte hålls eller tillämpas inom EG-direktivets ramar. görs ett tillägg till 3 § som fastslår att ett avtal är ogiltigt i den mån det inskrän- ker en arbetstagares rättigheter enligt EG-direktivet. Vi anser inte att det behövs några tillägg till nu gällande sanktionssystem. Vid brott mot arbetstidslagen träder dess sank- tionssytem in och vid brott mot kollektivavtal följer påföljd en- ligt avtalet eller enligt medbestämmandelagen. Dessa sanktioner är och förblir heltäckande. Att lagra ett tredje sanktionssystem ovanpå dem som redan gäller är därför onödigt och krävs inte heller enligt EG-direktivet. Det strider också mot utredningens övergripande målsättning att i detta skede hålla förändringar till ett nödvändigt minimum. Även i denna del är majoritetens förslag ägnat att medföra komparativa nackdelar för svenska företag. Särskilt besvärligt blir det för små och medelstora företag mot bakgrund av EG-direktivets komplexitet. Reservation av ledamoten () EG-direktivet är i första hand ett skyddsdirektiv. Det innehåller föreskrifter om minimikrav för att garantera hälsa och säkerhet för arbetstagarna. Direktivet tillåter vissa avvikelser men när av- vikelser medges skall medlemsländerna iaktta de allmänna skyddsprinciper som direktivet ger uttryck för. har behandlat införlivandet av EG:s ar- betstidsdirektiv med förtur. Införlivandet sker i svensk lagstift- ning enbart på rättsliga grunder, dvs. bara förändringar som anses nödvändiga för att EG-direktivet skall anses införlivat föreslås. Diskussioner om övertidsuttag, arbetstidsförkortning m.m. åter- står och kommer att presenteras i slutbetänkandet. Jag har ställt mig bakom arbetssättet eftersom kommittén ha- de att införliva EG-direktivet med förtur. Att presentera en helt ny arbetstidslag innan kommittén utrett effekterna av och lagt förslag om eventuella arbetstidsförkortningar var inte möjligt och hade i vart fall begränsat det fortsatta utredningsarbetet. Jag delar inte majoritetens uppfattning när det gäller vilka förändringar som sedan är nödvändiga för att EG-direktivet skall anses införlivat. Kommitténs majoritet har tolkat svensk lagstiftning så att den svenska arbetstidslagen, kombinerad med annan skyddslagstift- ning, ger samma skydd som EG-direktivet och föreslår därför enbart att rätten att träffa kollektivavtal och dispenser givna av Arbetarskyddsstyrelsen begränsas så att de ej innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av EG-direktivet. Enligt min mening täcks inte direktivets bestämmelser om begränsning av veckoarbetstiden, dygnsvila och rätt till omplace- ring vid nattarbete av svensk lagstiftning eller författning. I ett särskilt yttrande har jag dessutom pekat på att EG-direktivet in- nehåller en bestämmelse om att arbetstidsdirektivet även skall omfatta hemarbete. Svensk lagstiftning saknar motsvarande bestämmelser. EG-direktivets huvudregel säger att den samlade veckoarbetsti- den får uppgå till högst (inklusive övertid) och att veckoarbetstiden får genomsnittsberäknas . Högsta tillåtna arbetstidsuttag blir . Den svenska lagstiftningen medger ett högre arbetstids- uttag . Enligt svensk lagstiftning kan ordinarie arbetstid och maxi- malt utnyttjande av övertid tas ut , dvs mer, vilket motsvarar en och en halv ar- betsvecka. En väsentlig skillnad. Att majoriteten vägrar att lyfta in 48-timmarsbegränsningen i arbetstidslagen beror enligt betänkandet på att svensk lagstiftning innehåller en strängare restriktion sett över året och att EG-direk- tivet under vissa omständigheter tilllåter avvikelser från beräk- ningsperioden. Majoritetens argumentation innebär att EG-direk- tivets möjlighet till avvikelse görs till norm och att skyddet mot ett högt koncentrerat övertidsuttag ej tillåts få genomslag i svensk lagstiftning. Det innebär att grundprincipen att EG-direk- tivet i första hand skall vara ett skydd för löntagarna sätts ur spel, allt för att bibehålla möjligheten till ett högre, mer koncen- trerat övertidsuttag. kommer att koncentrera sitt fortsatta ar- bete på flexibla arbetstider och alternativa arbetstidsförkortningar. I det sammanhanget är det naturligt och oundvikligt att också se över reglerna för övertidsarbetet men enligt min mening åligger det att redan nu införliva EG-direktivets regel om maxi- malt arbetstidsuttag (inklusive övertid) i arbetstidslagen. Införlivandet skall ske med bibehållet svenskt arbetstidsbegrepp och med en beräkningsgrund , sedan kan undantag från beräkningsperioden göras i form av kollektivavtal eller via dispenser. Omplacering av nattarbetande till dagarbete EG-direktivet föreskriver att nattarbetande vilka har hälso- problem som kan visas bero på nattarbetet skall om möjligt bli omplacerade till lämpligt dagarbete. Den svenska författningen saknar en uttrycklig regel om rätt till omplacering av nattarbetande till dagarbete. Istället för att föreslå en sådan regel hänvisar majoriteten till att arbets- miljölagen och arbetsgivarnas skyldighet sammantaget torde ge motsvarande rättighet. Enligt min mening är detta en mycket kro- kig och krånglig väg att gå för att säkra den anställdes rättighe- ter. Man hänvisar till andra lagar som i sin tur skall tolkas för att rättigheten skall framgå. Enligt min mening bör arbetstidslagen tillföras en klar och tydlig bestämmelse om rätten till omplacering enligt EG-direkti- vet. EG-direktivet föreskriver att arbetstagare skall erhålla 11 timmars sammanhållande ledighet . Från bestämmelsen kan avvikelse göras dels för vissa yrkessektorer, dels av vissa skäl. Majoriteten konstaterar i sitt förslag att samma skydd kan fås om man tolkar förarbetet till arbetsmiljölagen och genom att till- synsmyndigheterna kan ingripa om en arbetstagare inte får till- räcklig dygnsvila. Enligt min mening räcker inte detta. enlighet med EG-direktivet införliva en bestämmelse om dygn- svila i vår arbetstidslag. Avvikelse från denna bestämmelse kan sedan göras i kollektivavtal eller genom dispens från Arbetar- skyddsstyrelsen. Vi bör göra EG-direktivets bestämmelse till norm (lag) och låta rätten till avvikelse vara en avvikelse som kräver dispens eller kollektivavtal. har valt att införliva EG:s arbetstidsdirektiv dels genom att lagstifta så att ingen dispens eller kollektivavtal får ge sämre villkor än direktivet, dels genom att hänvisa till och tolka andra lagar så att de enligt majoriteten ger samma skydds- värde som direktivet. Den svenska arbetstidslagen är dispositiv varför bestämmelserna, inskränkningarna, för parterna när det gäller att träffa kollektivavtal är ganska naturlig. Problemet är att det läm- nar öppna, vita fält när det gäller icke kollektivavtalsbundna ar- betsplatser. Här krävs enligt min uppfattning lagstiftning på tre punkter: rätten till dygnsvila, begränsning av veckoarbetstiden, och rätt till omplacering vid nattarbete. Inte ens med mycket god vilja kan jag dela majoritetens upp- fattning att dessa områden täcks in av andra lagar, deras förarbe- ten eller av andra författningar. Jag anser därför att rätten till dygnsvila, regeln om maximalt 48 timmars arbetstid (inklusive övertid) med en beräk- ningsperiod samt rätten till omplace- ring vid nattarbete, skall tas med i arbetstidslagen och att det svenska arbetstidsbegreppet skall gälla när dessa bestämmelser införlivas. Avvikelser i enlighet med direktivet kan sedan göras via kollektivavtal eller via dispenser av Arbetarskyddsstyrelsen. Reservation av ledamoten () Jag reserverar mig mot kommitténs förslag att inte göra den be- gränsning av övertids- och mertidsarbete som föranleds av EG- direktivet. Reservation av ledamoten , Verkstadsindustrier A rbetstidens längd och förläggning Införlivandet av EG-direktivet i den svenska lagstiftningen bör ske utifrån reglernas innehåll och varför en regel finns till. Gäl- lande arbetstidslags regler skall jämföras med motsvarande be- stämmelser i EG-direktivet. Jag delar majoritetens slutsats att det materiella innehållet i reglerna om arbetstidens längd och för- läggning i gällande arbetstidslag ger ett för arbetstagarna väl så högt skyddsvärde som EG-direktivet. Några ändringar eller till- ägg behöver därför inte göras i arbetstidslagen för att uppfylla EG-direktivet på dessa områden. Däremot delar jag inte majoritetens förslag att gällande arbets- tidslags dispositivitet skall begränsas till kollektivavtal där av- talet inte innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall till- ämpas för arbetstagarna än vad som följer av /104/EEG . Genom att hänvisa till EG-direktivet i lagtexten görs direktivet till svensk lag och då främst artikel 17. Varje av- tal och dess tillämpning som rör arbetstid kommer härigenom att kunna prövas om det står i överensstämmelse eller ej med direk- tivet. Tvist härom kommer att kunna föras till domstol som har att pröva direktivets innehåll mot det berörda avtalet. Även om det finns en gemensam partsvilja om avtalets innehåll kan denna prövning komma till stånd. Då direktivet och inte minst artikel 17 är både omfattande och svårtolkat torde denna snåriga och svåröverskådliga lagstiftningsteknik leda till både osäkerhet och onödiga tvister. Denna osäkerhet kommer att resultera i ett oflex- ibelt och ineffektivt tillvaratagande av arbetstiderna. Härigenom riskerar helt i onödan att bygga upp komparativa nack- delar genom ett dåligt utnyttjande av arbetstiderna i förhållande till andra . EG-direktivet har heller aldrig varit avsett att i sin helhet eller vissa enskilda artiklar ordagrant implementeras som lag i de en- skilda medlemsländerna. Medlemsländernas skyldighet begränsas till att se till att de lagar, författningar eller kollektivavtal kom- mer till stånd som är nödvändiga för att följa direktivet. Eftersom direktivet ger frihet för en rad tolkningar och olika tillämpningar, kan varje medlemsland ge utrymme för den praxis och tradition som finns i respektive land. Otydligheter i direktivet kan således regleras i svensk lagstift- ning på ett generöst sätt för att behålla gällande arbetsrättslig tra- dition, istället för att ordagrant föras över till de kollektivavtals- slutande parterna. Arbetstidslagens 3 § bör därför inte innehålla en hänvisning till EG-direktivet. Istället tillförs arbetstidslagens 3 § en komplettering som redovisar vad som inte är dispositivt en- ligt EG-direktivet. Det bör vara fullt tillräckligt att begränsningen i dispositiviteten består i att dels arbetstiden inte får överstiga i genomsnitt , dels att arbetsmiljölagens skyddsbestämmelser skall beaktas. Härigenom kan behål- la sin rättstradition på arbetstidsområdet som ger arbetsmarkna- dens parter en stor frihet men också ett stort ansvar. Enligt författningsförslaget tillförs arbetstidslagen ett nytt sank- tionssystem i 24 a § för det fall ett kollektivavtal inte hålls inom EG-direktivets ramar. görs ett tillägg i 3 § som säger att ett avtal är ogil- tigt i den mån det innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av EG-direkti- vet. Att införa ett nytt sanktionssystem är att lagra ett sanktions- system över de två som gäller. Ett gäller vid brott mot ar- betstidslagen och ett vid brott mot kollektivavtal i enlighet med medbestämmandelagen.