sou · GJB344 · 1996-01-01 00:00:00 — Annorlunda kan det förhålla sig i publika aktiebolag, där det ofta kan förekomma aktieägare som i förhållande till bolaget intar en lika underlägsen ställning som en konsument gentemot en näringsidkare. Det kan ifrågasättas, om det är lämpligt att en aktieägare i ett publikt, kanske börsnoterat, bolag skall vara betagen möjligheten att få en tvist med bolaget prövad av allmän domstol. Skiljeklausulen innebär ju att uppkom- mande tvister undandras sådan prövning, såvida inte annat föreskrivs i klausulen. skiljeförfarande inget förbehåll om rätt för parterna att klandra skiljedomen, skall de nämligen enligt 2 § första stycket lagen om skiljemän anses ha utfäst sig att åtnöjas med domen. Skiljedomen kan då bara hävas, om den är behäftad med vissa i 20 eller 21 § samma lag angivna, allvarligare formella fel. De nu redovisade invändningarna kan emellertid riktas mot användningen över huvud av skiljeavtal om framtida tvister. Mot dem kan ställas de fördelar som skiljeförfarande anses innebära. Hit hör framförallt möjligheten för parterna att vid utseende av skiljemännen försäkra sig om att dessa har erforderlig sakkunskap samt att en tvist i allmänhet torde bli snabbare avgjord genom skiljeförfarande än genom ordinär process. Även avsaknaden av offentlig insyn i förfarandet kan innebära en fördel för parterna. Ett aktiebolags bolagsordning bestämmer aktieägarnas rättigheter och skyldigheter i förhållande till bolaget och åtminstone den som vill ta del i förvaltningen av bolaget bör alltså sätta sig in i bolagsordningen, innan han förvärvar aktier i detta. Organledamöter har skyldighet att sätta sig in i bolagsordningen. Med hänsyn härtill finns det, enligt kommittén, inte skäl för lagstiftaren att anlägga en mer restriktiv syn på i bolagsordningar intagna skiljeklausuler avseende framtida tvister än på sådana klausuler i andra slag av avtal. Vid nu angivna bedömning blir den avgörande frågan om de kostnader som är förknippade med ett skiljeförfarande innebär att tillämpning av en skiljeklausul i bolagsordning typiskt sett kan anses oskälig mot bolagets motpart och därmed böra föranleda att sådana klausuler förbjuds. I ett skiljeförfarande ådrar sig parterna på samma sätt som i en rättegång processkostnader, såsom kostnader för ombud, inställelsekostnad och kostnader för bevisning. Härtill kommer emellertid kostnaderna för själva skiljeförfarandet, dvs. ersättning åt skiljemännen för deras arbete och omkostnader. Av 23 § lagen om skiljemän framgår att om parterna inte avtalat annat, skall de solidariskt ersätta skiljemännen. Under motsvarande förutsättning får skiljemännen enligt 24 § samma lag på yrkande av någondera parten pröva huruvida och i vad mån motparten skall gottgöra parten hans kostnader för förfarandet. Skiljemännen bör vid denna fördelning söka ledning av bestämmelserna i 18 kap. RB om rättegångskostnad i tvistemål, NJA 1989 s. 247. Av denna reglering torde följa att tappande part i ett skiljeförfarande som regel åläggs att ersätta såväl den vinnande partens processkostnader som den på denne belöpande andelen av ersättningen åt skiljemännen. Det är omdiskuterat huruvida de samlade kostnaderna för ett skiljeförfarande normalt blir större än kostnaderna för en i allmän domstol i flera instanser driven process. Det är emellertid inte osannolikt att kostnaderna för t.ex. en enskild aktieägare som tappar i ett skiljeförfarande av nu berört slag kan bli mycket betungande. Härav följer dock inte att det är nödvändigt att i lag förbjuda ifrågavarande slag av skiljeklausuler. En annan tänkbar lösning är att, åtminstone beträffande publika aktiebolag, föreskriva att bolaget i normalfallet skall betala kostnaderna för skiljeförfarandet. Bolaget kan nämligen i de flesta fall antas vara den starkare parten i skiljeprocessen. En lämplig utformning av regeln synes vara att bolaget, oavsett utgången i målet, skall svara för ersättningen åt skiljemännen, såvida inte dessa finner särskilda skäl att fördela kostnadsansvaret på annat sätt. Med en sådan reglering kan bolagets motpart drabbas av detta ansvar i fall där han inlett skiljeprocessen utan skälig orsak. Kommittén anser att en reglering av kostnadsansvaret enligt nu angivna riktlinjer skulle undanröja de viktigaste olägenheterna av användningen av skiljeklausuler i aktiebolags bolagsordningar. På grund av det anförda finner kommittén inte skäl att föreslå något förbud mot sådana klausuler, utan föreslår i stället en kostnadsregel av nu angiven innebörd. I alla aktiebolag skall det finnas en styrelse som svarar för bolagets organisation och förvaltningen av bolagets angelägenheter. Det närmare innehållet i styrelsens kompetens och skyldigheter har diskuterats i avsnitt 5.1. I förevarande avsnitt behandlas övriga i lagen reglerade aspekter av styrelsen som en del i bolagets organisation. Ett aktiebolag med ett aktie- eller maximikapital på minst 1 milj. kr skall enligt gällande rätt ha en styrelse med minst tre ledamöter, medan det i mindre bolag räcker med en eller två ledamöter, om det finns minst en suppleant. I linje med kommitténs förslag att knyta skyldigheten att ha verkställande direktör till bolagskategori i stället för som är fallet, till aktie- eller maximikapitalet, föreslår kommittén att den nuvarande gränsdragningen i fråga om minsta antal styrelseledamöter kopplas till indelningen i publika och privata aktiebolag. Styrelsen i publika aktiebolag skall ha minst tre leda- möter, medan styrelsen i privata bolag skall kunna bestå av en eller två ledamöter, om minst en suppleant utses. Det finns givetvis ingenting som hindrar ett privat aktiebolag från att ha en styrelse med tre eller flera ledamöter. Då behöver det inte finnas någon styrelsesuppleant i bolaget. Styrelseledamot i svenskt aktiebolag får inte vara underårig eller i konkurs eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Att den som är underkastad näringsförbud inte kan vara styrelseledamot följer av 6 § 4 lagen (1986:436) om näringsförbud. Aktiebolagslagen upptar också ett bosättningskrav som innebär att minst halva antalet styrelseledamöter skall vara bosatta inom EES-området, om inte regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer för särskilt fall tillåter annat. Kommittén föreslår inte någon ändring i dessa bestämmelser. Utan att lagen uttryckligen upptar någon bestämmelse därom, anses gälla att endast fysisk person kan utses till styrelseledamot. Det är en ordning som ligger i linje med vad som är fallet i de flesta europeiska länder. Det finns emellertid länder som tillåter juridiska personer att vara styrelseledamöter. Så är exempelvis fallet i där det i såväl public som private companies är möjligt att låta hela eller delar av styrelsen bestå av juridiska personer. Kommitténs uppfattning är att ett styrelseuppdrag i hög grad bygger på aktieägarnas förtroende för personen i fråga. Det framstår då som främmande att tillåta en juridisk person att vara styrelseledamot. Något behov härav har inte heller kommit till kommitténs kännedom. Kommittén föreslår därför inte några ändringar. 5.3.3Tillsättande och entledigande av styrelseledamöter 5.3.3.1 Styrelseledamöter utsedda av bolagsstämman Styrelsens ledamöter utses av bolagsstämman, om inte annat framgår av bolagsordningen. Styrelseledamot som utsetts av bolagsstämman kan också när som helst entledigas av stämman. (8 kap. 1 § andra stycket) Vid val anses den vald som fått de flesta rösterna, även om det inte är en majoritet av de avgivna rösterna. För entledigande av styrelseledamot gäller för giltigt beslut att det biträtts av aktieägare med mer än hälften av de avgivna rösterna, om inte bolagsordningen upptar ett strängare majoritetskrav. (9 kap. 13 § första stycket) Regeln att stämman utser och entledigar styrelsens ledamöter infördes första gången aktiebolagslag och har varit oförändrad. Kommittén har tidigare understrukit vikten av att aktiebolagslagen har en utformning som främjar en aktiv ägarfunktion i företagen. Det främsta uttrycket för denna ägarfunktion är just rätten att tillsätta och entlediga bolagets styrelse. Stämmans rätt att utse och entlediga styrelsens ledamöter och de i sammanhanget gällande majoritetskraven ligger väl i linje med vad som gäller i andra europeiska länder. I de allra flesta länder kan en aktieägare eller grupp av aktieägare som innehar röstmajoritet på stämman i praktiken själv besluta om styrelsens sammansättning, om inte annat följer av bolagsordningens bestämmelser. Det är också i de flesta länder möjligt för bolagsstämman att med absolut majoritet entlediga styrelsens ledamöter. Denna ordning anser kommittén vara lämplig. Några hinder mot att byta ut styrelseledamöter t.ex. i samband med ett ägarskifte bör inte få finnas i bolag vars aktier kan bli föremål för handel på börs eller annan organiserad marknadsplats. Kommittén föreslår därför att i lagen upptas ett uttryckligt förbud för publika aktiebolag att i bolagsordningen föreskriva krav på mer än hälften av de på bolagsstämman avgivna rösterna för giltigt beslut om att entlediga ledamot av styrelsen. En särskild fråga i förevarande sammanhang är huruvida styrelsens ledamöter skall väljas var för sig eller om hela eller delar av styrelsen kan utses i grupp. Lagtexten lämnar på den punkten inte något uttryckligt besked. Klart är att om enighet råder, styrelsen kan utses genom acklamation. Annars får varje styrelseplats blir föremål för särskild omröstning, vid vilken aktieägarna kan rösta på samtliga kandidater. Det torde emellertid också vara möjligt att förrätta valet med användande av röstsedlar som ger varje aktieägare möjlighet att på en gång ange hela den styrelse som han röstar för. 5.3.3.2Styrelseledamöter utsedda på annat sätt än av bolagsstämman Bestämmelsen att styrelsen ledamöter utses av bolagsstämman är dispositiv. Den gäller under förutsättning att det inte av bolagsordningen framgår att en eller flera ledamöter skall utses på annat sätt. Till skillnad från vad som var fallet enligt aktiebolagslag sätter den nuvarande lagen inte någon övre gräns för hur många av styrelsens ledamöter som med stöd av en sådan bestämmelse kan utses på annat sätt än av stämman. föreslog att den svenska lagen, i likhet med vad som är fallet i övriga nordiska länder, skulle uppta ett krav på att majoriteten av styrelsens ledamöter utses av stämman, men detta avvisades i propositionen (SOU 1971:15 s. 204 f. och prop. 1975:103 s. 369). I doktrinen synes därefter den förhärskande meningen vara att det är möjligt att låta någon annan än bolagsstämman utse styrelsens samtliga ledamöter. Kommittén menar att det är önskvärt att aktieägarna har möjlighet att ompröva bolagets inriktning och förvaltning genom att utse en ny styrelse. En bolagsordningsbestämmelse av innebörd att hela eller en majoritet av styrelsen skall utses på annat sätt än av stämman skulle omöjliggöra en sådan omprövning, utan en föregående ändring av bolagsordningen med den kvalificerade majoritet som det kräver. På samma sätt som i våra nordiska grannländer bör därför i lagen föreskrivas att en majoritet av styrelsens ledamöter alltid skall utses av bolagsstämman. En särskild fråga är om det bör vara möjligt att i bolagsordningen ta in en bestämmelse som medger att den del av styrelsen som enligt det anförda inte skall väljas av stämman, utses av styrelsen själv. I övriga nordiska länder anses detta inte vara möjligt. För norsk rätts del följer direkt av lagtexten att rätten att utse styrelseledamöter inte kan överlåtas på styrelsen eller på enskild styrelseledamot. I och anses motsvarande gälla utan uttryckligt lagstöd. I propositionen till den svenska lagen anför föredragande statsrådet att situationen med en självförnyande styrelse, även om den kan vara otillfredsställande, knappast förekommer i praktiken och därför knappast behöver lagregleras. Statsrådet påpekar också att om en styrelse skulle "missbruka" en sådan bestämmelse, aktieägarna alltid har möjlighet att reagera exempelvis genom att ändra bolagsordningen. 1975:103 s. 369) Den svenska doktrinen synes inte enig i frågan. Kommitténs uppfattning är att varje bolagsord- ningsbestämmelse som medger att styrelsen delvis förnyar sig själv strider mot lagens organisationsmönster och kompetensfördelningen mellan bolagsorganen. Kommittén har också svårt att se något beaktansvärt praktiskt skäl för sådana bestämmelser. Kommittén föreslår därför att i lagen tas in en bestämmelse av samma innebörd som finns i den norska aktiebolagslagen, nämligen att rätten att utse styrelseledamöter inte kan överlåtas på styrelsen eller på enskild styrelseledamot. Aktiebolagslagen upptar inte några bestämmelser som garanterar en aktieägarminoritet representation i styrelsen. Frågan övervägdes av som emellertid menade att en sådan rätt skulle kunna få till följd för styrelsens handlingskraft farliga slitningar inom styrelsen. Motsvarande uppfattning redovisades av föredragande statsrådet i propositionen. (SOU 1971:15 s. 205 och prop. 1975:103 s. 251 f.) Även i de nordiska grannländerna har saken diskuterats och uttryckligen avvisats av lagstiftaren. Inte heller i andra europeiska länder finns, såvitt kommittén kunnat finna, någon obligatorisk rätt till styrelserepresentation för minoritets- aktieägare. Det är i första hand i som minoritetsrepresentation i styrelsen inte bara diskuterats, utan också praktiserats. Det har skett genom att lagstiftaren föreskrivit ett särskilt förfarande kallat cumulative voting. Den traditionella metoden för styrelseval innebär att varje ledamot av styrelsen väljs för sig enligt principen att den anses vald som fått flest röster. En aktieägare som innehar mer än hälften av rösterna för bolagets samtliga aktier kan då tillsätta samtliga styrelseposter. Vid cumulative voting väljs hela styrelsen på en gång, varvid varje aktieägare tilldelas lika många röster som han har aktier, multiplicerat med det antal ledamöter som skall väljas. Rösterna får han sedan fördela mellan kandidaterna på det sätt han själv önskar. En minoritetsägare eller grupp av minoritetsägare som äger tillräckligt många aktier kan således, genom att koncentrera sina röster, åstadkomma att en viss kanditat väljs in i styrelsen mot majoritetens önskan. Ju större antal styrelseledamöter som skall väljas, desto mindre minoritetsblock behövs det för att välja in en kandidat. Med början i införde en rad amerikanska delstater under slutet av 1800- och tvingande bestämmelser om cumulative voting. Systemet nådde sin höjdpunkt , då det tillämpades i drygt hälften av delstaterna. Därefter vände utvecklingen i riktning mot fakultativa bestämmelser som inte tvingar men väl medger att bolagen använder sig av cumulative voting. De flesta delstater som tidigare infört tvingande bestämmelser övergav dessa till förmån för fakultativa bestämmelser. upprätthålls tvingande bestämmelser om cumulative voting endast i fem delstater. Kommittén vill inte utesluta att det i enskilda fall kan finnas fördelar med en minoritetsrepresentation i styrelsen för ett aktiebolag. Den kan tillföra styrelsen ett bredare beslutsunderlag och kan också ge ökad legitimitet åt styrelsens beslut. står det emellertid klart att en sådan representation kan leda till slitningar och handlingsförlamning inom styrelsen. Kommittén avvisar därför tanken på att lagstiftningsvägen garantera en aktieägarminoritet styrelserepresentation i svenska aktiebolag. Aktiebolagslagen upptar inte några bestämmelser om hur styrelseval skall beredas. Formerna för beredning torde i praktiken variera starkt mellan olika bolag beroende på bl.a. ägarförhållandena. I börsnoterade bolag synes initiativet ofta ligga hos styrelsens ordförande som inför bolagsstämma där styrelseval skall äga rum startar beredningsprocessen, ofta i samråd med större aktieägare och andra bolagsstämmovalda styrelseledamöter. I bolag med en eller några få dominerande aktieägare torde dock tyngdpunkten i beredningsprocessen ligga hos denne eller dessa. Resultatet av beredningen presenteras regelmässigt först vid bolagsstämman. Stämmodeltagarna har vid ett sådant förfarande inte någon möjlighet att i förväg bilda sig en uppfattning om de föreslagna kandidaterna. I den allmänna debatten har framförts krav på att val av styrelseledamöter i börsbolag skall beredas i någon form av valberedning eller nomineringskommitté. Debatten föranledde () att utfärda en rekommendation avseende styrelseval i svenska bolag som givit ut aktier vilka är noterade vid svensk börs eller auktoriserad marknadsplats. Fr.o.m. ingår rekommendationen också som bilaga till inregistreringskontrakt. NBK tar i rekommendationens inledning upp flera svagheter i förslagen om valberedning i aktiebolag. En sådan svaghet hänger enligt NBK samman med att ett aktiebolag är en kapitalassociation, i vilken rösträtten normalt är knuten till kapitalinsatsen. Resultatet av arbetet i en valberedning som inte beaktar ägar- och inflytandeförhållandena i bolaget riskerar, menar NBK, att bli utan värde. kan, framhåller NBK, en valberedning vars sammansättning och förslag endast återspeglar rådande maktförhållanden i bolaget, knappast tillföra bolaget eller enskilda aktieägare någon egentlig fördel. En annan svaghet i förslagen rör tillsättandet av valberedningen. Karakteristiskt för ägarstrukturen i bolag vilkas aktier är föremål för handel på aktiemarknaden är att ägarstrukturen ständigt ändras. En valberedning som utses exempelvis bland aktieägarna vid ordinarie bolagsstämma med uppgift att lägga fram förslag till styrelse vid nästa årsstämma, kan snabbt finna att den inte längre återspeglar ägarstrukturen i bolaget. Det kan också hända att aktieägare som i denna egenskap blivit företrädda i valberedningen inte längre äger några aktier i bolaget eller väsentligt minskat sitt aktieinnehav. Inte heller är det, menar NBK, lämpligt att styrelsen, som är det organ som skall väljas, själv utgör eller utser valberedning. NBK säger sig mot nu nämnda bakgrund inte vilja generellt rekommendera att valberedning tillsätts i alla aktiemarknadsbolag, men utesluter å andra sidan inte att det kan finnas enskilda bolag eller särskilda situationer, där en valberedning kan vara ett väl fungerande instrument för att bereda valet. NBK finner det inte heller i övrigt ändamålsenligt att rekommendera en enhetlig beredningsprocess, utan tar i stället fasta på informationsfrågan. De olika sätt att förbereda styrelseval som förekommit leder, konstaterar NBK, ofta till att resultatet kommer övriga aktieägare till del först vid bolagsstämman. Rekommendationen syftar till att informationen om möjligt lämnas tidigare. Det skulle enligt NBK dels skulle stärka förtroendet för handläggningen och framlagda förslag, dels ge de aktieägare som inte deltagit i beredningsprocessen bättre möjligheter att förbereda sig för bolagsstämman. Rekommendationen innebär i sak att ett bolag som har kännedom om förslag till val av styrelse som stöds av ägare till aktier motsvarande av röstetalet för samtliga aktier i bolaget före stämman skall offentliggöra förslaget. Därvid bör bolaget också ange förslagsställarnas namn eller hur många röster de aktieägare som står bakom förslaget representerar. skall börs eller auktoriserad marknadsplats där bolagets aktier är noterade underrättas. Offentliggörande skall anses ha skett när meddelandet lämnats till etablerad nyhetsbyrå och minst en rikstäckande tidning. har i grunden samma syn på frågan om valberedning som och ser den nu diskuterade rekommendationen som ett steg i rätt riktning. Kommittén har också, sedan rekommendationen utfärdades, följt börsbolagens agerande inför bolagsstämmorna och kunnat konstatera en betydande följsamhet mot rekommendationen. NBK:s rekommendation riktar sig till svenska bolag som givit ut aktier vilka är noterade vid svensk börs eller auktoriserad marknadsplats. Rekommendationen träffar därigenom merparten av de svenska aktiebolag, i vilka det enligt kommittén kan sägas föreligga ett behov av att i förväg offentliggöra förslag till styrelseledamöter, nämligen i aktiebolag med en stor och växlande ägarkrets. Kommittén utesluter inte att ett beredningsförfarande av likartat slag skulle kunna vara till nytta också i vissa publika bolag som inte omfattas av rekommenda- tionen, men vill inte föreslå några lagstiftningsåtgärder i den riktningen. 5.3.3.5Fråga om åtgärder mot aktiebolag som saknar styrelse I den allmänna debatten har uppmärksammats problem rörande aktiebolag som saknar till aktiebolagsregistret anmäld styrelse. Förslag har också lagts fram om åtgärder för att komma till rätta med dessa problem. Till dessa frågor och förslag, som hänger samman med aktiebolagslagens likvidationsregler, avser kommittén att återkomma i ett slutbetänkande. En bestämmelse om längsta tillåtna mandattid för styrelseledamot infördes första gången aktiebolagslag. Maximitiden sattes då till . På Lagberedningens förslag kortades den lag till . Enligt Lagberedningen torde femårsgränsen "ej sällan hava förhindrat en lämplig förnyelse inom styrelsen, då entledigande av ledamot sällan tillgripes". (SOU 1941:9 s. 310) föreslog för sin del i förarbetena till den nuvarande lagen, utan någon motivering, att tiden skulle utökas till . Så blev också fallet. Styrelseledamots mandattid får alltså enligt gällande rätt inte omfatta mer än fyra räkenskapsår och skall bestämmas så att uppdraget upphör vid slutet av ordinarie bolagsstämma på vilken styrelseval förrättas. Kommitténs grundläggande uppfattning är att det bör vara möjligt för ägarna i ett aktiebolag att med jämna mellanrum ompröva styrelsens sammansättning, utan den markering av misstroende som närmast ofrånkomligen följer med ett entledigande av en eller flera styrelseledamöter under löpande mandatperiod. Med detta synsätt ligger det nära till hands att i lagen förbjuda fleråriga mandatperioder. I praktiken torde också de allra flesta bolag använda sig av ettåriga mandatperioder. måste emellertid konstateras att fleråriga mandatperioder gör det möjligt att uppnå en i viss kontinuitet i styrelsen. Som exempel kan nämnas en fyraårig mandatperiod där hälften av styrelseledamöterna väljs . Det är upp- enbart att ett sådant rullande schema kan vara till gagn för bolaget. Kommittén föreslår därför att nuvarande bestämmelse om maximalt mandattid behålls. I tydlighetens intresse bör påpekas att en flerårig mandatperiod, givetvis inte hindrar att styrelseledamoten i fråga genom beslut av stämman med absolut majoritet entledigas under löpande mandatperiod. Nära förknippad med frågan om mandattidens längd är frågan om möjligheten att förnya mandatet vid mandatperiodens utgång. Den svenska aktiebolagslagen sätter inte några gränser i det avseendet. Mandatet kan förnyas ett obegränsat antal gånger. Detsamma synes vara fallet i alla andra europeiska länder. Det kan visserligen hävdas att en i lagen angiven högsta gräns för antalet mandatperioder garanterar en kontinuerlig förnyelse av styrelsen i de berörda bolagen. Men det är långt i från säkert att de fördelar som därigenom i vissa fall skulle kunna vinnas är större än de nackdelar som i andra fall skulle uppstå genom att styrelseledamöter med långvarig erfarenhet av bolaget och dess verksamhet inte skulle kunna få förnyat mandat att ingå i styrelsen. Hur ett styrelsemandat skall kunna förnyas är en fråga för företagets ägare, inte för lagstifta- ren. Motsvarande resonemang kan föras beträffande senioritetsspärrar. Huruvida en person som uppnått viss ålder skall vara förhindrad att kandidera till styrelseplats är inte en fråga som lämpar sig för lagstiftning. På grund av det anförda föreslår kommittén inte några ändringar i bestämmelserna om styrelseledamots mandattid. 5.3.5Styrelseuppdrag i flera bolag I likhet med vad som är fallet i de flesta andra europeiska länder begränsar inte den svenska aktiebolagslagen en styrelseledamots möjligheter att vara styrelseledamot i andra aktiebolag. är bekant förekommer en sådan begränsning endast i tysk och fransk aktiebolagsrätt.