sou · GJB362 · 1996-01-01 00:00:00 — Medlemsstaterna torde alltså ha visst utrymme att själva välja i vilken utsträckning bestämmelserna i ramdirektivet och därmed även avseende arbetstidsdirektivet, skall tillämpas inom nämnda områden. Med- lemsstaterna skall dock i sådana fall iaktta de allmänna skydds- principer som direktivet ger uttryck för (artikel 2, punkt 2 andra stycket i ramdirektivet). Artikel 1 undantar dock från direktivets tillämpningsområde: luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter, havsfiske liksom annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs av läkare under ut- bildning (punkt 3). Beträffande direktivets definitioner (i artikel 2) av arbetstid, viloperiod , natt , nattarbetande , skiftarbete och skiftarbetare , hänvisas till den fortsatta framställningen, främst kap. 2.3. och 3, och till direktivtexten i bilaga 2. Dygnsvila – artikel 3 Artikel 3 har föreskrifter om att varje arbetstagare skall ha rätt till minst 11 timmars sammanhängande ledighet per 24-timmars- period. Raster – artikel 4 Artikel 4 anger att varje arbetstagare som har en arbetsdag längre än har rätt till en rast. Direktivet beskriver dock inte närmare hur rasten skall vara utformad. Rastens utformning, bl.a. dess längd och förläggning, skall i stället bestämmas genom kol- lektivavtal eller, då sådana avtal inte kommer till stånd, genom nationell lagstiftning. Veckovila – artikel 5 Artikel 5 anger att alla arbetstagare under varje period om sju dagar, skall ha rätt till minst 24 timmars sammanhängande ledig- het plus de arbetstagaren har rätt till i form av dygns- vila. Begränsning av veckoarbetstiden – artikel 6 Enligt artikel 6 skall veckoarbetstiden begränsas genom lagar och andra författningar eller genom kollektivavtal. Den genomsnittli- ga arbetstiden inklusive övertid för en arbetstagare får inte över- stiga per sjudagars-period. Årlig semester – artikel 7 I artikel 7 föreskrivs att varje arbetstagare skall ha rätt till en år- lig betald semester . Den närmare utform- ningen av regeln får bestämmas nationellt genom lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan se- mester. Den årliga semestern får inte bytas mot kontant ersätt- ning utom då anställningen upphör. Nattarbetets längd – artikel 8 Enligt artikel 8 får inte den normala arbetstiden för en nattarbe- tande (enligt definitionen i artikel 2) överstiga i genomsnitt . Om en nattarbetande har ett arbete som innebär särskilda risker eller stor fysisk eller men- tal ansträngning, får arbetstiden för den arbetstagaren inte över- stiga då nattarbetet utförs. Vad som skall anses vara sådant särskilt betungande arbete skall definieras i nationell lagstiftning eller genom praxis eller i kol- Vid sådana definitioner skall hänsyn tas till nattarbe- tets särskilda konsekvenser och risker. Hälsoundersökning och omplacering av nattarbetande till dagarbete – artikel 9 Nattarbetande skall enligt artikel 9 ha rätt till en kostnadsfri häl- soundersökning innan de börjar anställningen. Därefter skall den nattarbetande ha rätt till regelbundna sådana hälsoundersökning- ar. Nämnda undersökningar skall omfattas av lagstadgad tyst- nadsplikt och får utföras inom den offentliga sjukvården. Om den nattarbetande har hälsoproblem som kan visas bero på nattarbetet skall han om möjligt omplaceras till dagarbete. Garantier för nattarbete – artikel 10 Artikel 10 medger att medlemsstater, som så vill, får meddela särskilda regler, enligt villkor i nationell lagstiftning eller praxis, för vissa kategorier av nattarbetande som riskerar hälsa eller sä- kerhet genom sitt nattarbete. Anmälan om regelbunden sysselsättning av nattarbetande – artikel 11 I artikel 11 anges att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att de arbetsgivare som regelbundet sys- selsätter nattarbetande, anmäler detta till behöriga myndigheter om dessa begär det. Skydd av hälsa och säkerhet – artikel 12 Enligt artikel 12 skall nattarbetande och skiftarbetare ha ett häl- so- och säkerhetsskydd som motsvarar arten av deras arbete. För dessa arbetstagare skall vidtas skyddsåtgärder och finnas skydd- sanordningar motsvarande de som finns för andra arbetstagare och anordningarna skall vara tillgängliga på alla tider av dygnet. Arbetsrytm – artikel 13 En arbetsgivare som avser att organisera arbetet enligt en viss rytm skall enligt artikel 13 ta hänsyn till den allmänna principen om att anpassa arbetet till arbetstagaren, särskilt i syfte att lindra effekterna av monotona arbetsuppgifter och av arbete i ett förut- bestämt tempo. Arbetsgivaren skall också ta hänsyn till kraven på hälsa och säkerhet för arbetstagarna, särskilt beträffande av- brott . Mer detaljerade gemenskapsbestämmelser – artikel 14 I artikel 14 läggs det fast att arbetstidsdirektivet inte skall tilläm- pas då det finns mer detaljerade krav beträffande vissa yrken el- ler arbeten i andra EG-bestämmelser. Gynnsammare bestämmelser – artikel 15 I linje med artikel 118a i sägs det i artikel 15 att arbetstidsdirektivet inte får hindra medlemsstaterna att ha ur skyddssynpunkt längre gående bestämmelser nationellt. Sådana bestämmelser kan finnas i författning, administrativ praxis eller i kollektivavtal. Beräkningsperioder – artikel 16 Artikel 16 anger att medlemsstaterna i fråga om vissa av de ovan angivna bestämmelserna får tillämpa olika beräkningsperioder. Sålunda medges beträffande tillämpningen av bestämmelsen om veckovila (artikel 5) som dock inte får överstiga . Angående bestämmelsen om begränsning av veckoarbetstiden (artikel 6) sägs det att medlemsstaterna får tillämpa en beräkningsperiod som inte överstiger . Vid beräkning av arbetstiden under en sådan fyra-månaderspe- riod skall perioder av betald semester (som avses i artikel 7) och sjukfrånvaro antingen inte inkluderas i beräkningsperioden eller likställas med arbetstid. När det gäller nattarbetets längd (artikel 8) får staterna tillämpa en beräkningsperiod vars längd skall fast- ställas efter samråd med arbetsmarknadens parter på nationell eller regional nivå. Veckovilan om minst (artikel 5) skall inte inkluderas vid beräkningen av genomsnittet. Avvikelser – artikel 17 I artikel 17 kan utläsas tre huvudsakliga kategorier av avvikelser: 1.en generell avvikelsemöjlighet för medlemsstaterna från arti- klarna 3, 4, 5, 6, 8 och 16 för vissa speciella kategorier av arbetstagare, närmare bestämt de vars arbetstid inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av arbetstagarna själva. En icke uttömmande uppräkning av sådana arbetstagarkatego- rier görs i artikel 17.1; 2.avvikelser från artiklarna 3, 4, 5, 8, och 16 för vissa arbets- områden. En icke uttömmande uppräkning av arbetsområden som omfattas finns i artikel 17.2. Enligt artikel 17.2.2 får av- vikelser göras från nämna artiklar även vid onormala och oförutsedda händelser utom arbetsgivarens kontroll (punkt a), samt vid olycksfall eller då risken för olycksfall är överhän- gande (punkt b). Vidare kan avvikelser göras enligt artikel 17.2.3 från artiklarna 3 och 5 i fråga om skiftarbete i vissa fall samt i beträffande arbete som delas upp i perioder under dagens lopp, särskilt städarbete. Dessa avvikelser kan göras antingen av medlemsstaten direkt i lag eller andra författ- ningsbestämmelser eller genom kollektivavtal; 3.avvikelser från artiklarna 3, 4, 5, 8, och 16 för samtliga Dessa avvikelser får dock enligt artikel 17.3 endast göras genom kollektivavtal. Artikel 17.3 innehåller vidare föreskrifter angående typen av (kvaliteten av) kollekti- vavtal som avses samt hänvisningar till olika nationella sys- tem för kollektivavtals verkningar. Av detta torde framgå att direktivet avser att ge utrymme för nationella variationer p.g.a. de olika system som finns i medlemsstaterna avseende kollektivavtal, deras status och verkningar. Vid avvikelser enligt artikel 17.1 gäller som förutsättning att medlemsstaterna måste iaktta de allmänna principerna för arbets- tagarnas säkerhet och hälsa. Vid avvikelser enligt artiklarna 17.2 och 17.3 gäller som förutsättning att arbetstagarna måste få mot- svarande kompensations-ledighet eller – i undantagsfall när det av objektiva skäl inte är möjligt att bevilja sådan kompensa- tionsledighet – lämpligt skydd. Enligt artikel 17.4 får avvikelse enligt 17.2 och 17.3 inte leda till för beräkning av veckoarbetstiden än . Om de allmänna principerna till skydd för ar- betstagarnas säkerhet och hälsa iakttas, skall dock medlemsstater- na ha möjlighet att tillåta kollektivavtal om beräkningsperioder som inte överstiger . Slutbestämmelser – artikel 18 Enligt artikel 18 skall medlemsstaterna ha antagit de lagar eller andra författningar som är nödvän- diga för att bestämmelserna i direktivet skall vara genomförda. Medlemsstaterna kan även överlåta till arbetsmarknadens parter att fastställa de nödvändiga bestämmelserna. Om så sker är dock medlemsstaterna de ansvariga för att direktivets bestämmelser efterlevs (punkt 1. a). Direktivet ger en möjlighet för medlemsstaterna att inte till- ämpa bestämmelsen i artikel 6 om begränsning av veckoarbets- tiden. Om så sker skall dock medlemsstaten iaktta de allmänna principerna om skydd av arbetstagarnas säkerhet och hälsa. utom föreskriver artikel 18 (punkt 1. b, i) en rad ytterligare förut- sättningar som medlemstaten har att iaktta om den väljer att inte tillämpa artikel 6. Här kan nämnas att det krävs ett samtycke av den enskilde arbetstagaren att arbeta i genomsnitt . Arbetstagaren får inte lida skada om han inte ger sådant samtycke. Medlemsstaterna medges också en möjlighet att inte omedel- bart ha bestämmelser om årlig betald se- mester som motsvarar artikel 7. Medlemstaterna kan enligt arti- kel 18 (punkt 1. b, ii) om högst ha bestämmelser som endast ger rätt till tre veckors betald semester (och med samma villkor som i artikel 7 i övrigt). Övriga bestämmelser i artikel 18 är av karaktären anvisningar för genomförandet av direktivet. Av dessa skall här endast näm- nas punkten 3, vilken föreskriver en s.k. icke-regressionsbestäm- melse. Innebörden torde vara att direktivet inte får medföra att en medlemsstat genomför försämringar i nationella bestämmelser. Det är däremot tillåtet att anta olika bestämmelser som följer av ändrade omständigheter, så länge direktivets minimiskydd efter- levs. 2.3Jämförelser med svenska författnings- bestämmelser samt exempel på kol- lektivavtalsregler Bestämmelserna i motsvaras främst av arbetstidslagen (1982:673). Lagen innehåller regler om arbetsti- dens förläggning och begränsning av arbetstiden samt vissa där- med tillhöriga bestämmelser. Arbetstidslagen är emellertid dispo- sitiv till förmån för kollektivavtal, främst sådana som slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation. Lagen kan då frångås helt eller delvis. Vissa bestämmelser i lagen är möjliga att frångå även genom lokala kollektivavtal för en begränsad tid. Även arbetsmiljölagen (1977:1160) bör uppmärksammas vid beslut om och i den utsträckning EG-direktivet föranleder föränd- ringar av det svenska regelsystemet. Arbetsmiljölagen är en tvingande författning och medger alltså inte avsteg genom kol- lektivavtal. Det finns även bestämmelser om arbetstid i lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete och i sjöarbetstids- lagen (1970:105). Se också vid Bestämmelsernas tillämpningsområde. Slutligen skall nämnas semesterlagen (1977:480). I detta avsnitt skall vi göra jämförelser mellan EG-direktivet och det svenska regelsystemet. Vi tar EG-direktivet som utgångs- punkt. Vid varje jämförelse nämns direktivets huvudregel (enligt artiklarna 3 – 13), eventuell möjlighet att genomsnittsberäkna (enligt artikel 16) samt eventuella möjligheter till avvikelser och undantag (enligt artikel 17 respektive artikel 18), och närmaste motsvarigheter i den svenska författningen. Då arbetstidslagen i sin helhet är dispositiv till förmån för kollektivavtal på förbundsnivå och då direktivet medger att dess bestämmelser genomförs nationellt genom avtal mellan arbets- marknadens parter, kommer vi även vid vissa jämförelser ange exempel på svenska kollektivavtalsregler. EG-direktivet – artikel 1 Vi har tidigare konstaterat att direktivet är tillämpligt inom alla arbetsområden, såväl privata som offentliga, med vissa angivna undantag: luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter, havsfiske lik- som annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs av läkare under utbildning. Dessutom medger direktivet att för viss offent- lig verksamhet medlemsstaterna tillämpar bestämmelserna i den utsträckning som arten av dessa arbeten medger. Arbetstidslagen gäller varje verksamhet där arbetstagare utför arbete för en arbetsgivares räkning (1 §). Lagen gäller dock inte i följande fall (enligt uppräkning i 2 §): 1. arbete som utförs i arbetstagarens hem eller annars under så- dana förhållanden att det inte kan anses vara arbetsgivarens upp- gift att vaka över hur arbetet är ordnat, 2.arbete som utförs av arbetstagare som med hänsyn till arbets- uppgifter och anställningsvillkor har företagsledande eller därmed jämförlig ställning eller av arbetstagare som med hänsyn till sina arbetsuppgifter har förtroendet att själva disponera sin arbetstid, 3.arbete som utförs i arbetsgivarens hushåll, För arbete som utförs i arbetsgivarens hushåll finns särskilda be- stämmelser i lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete. Regler om arbetstider vid skeppstjänst finns i sjöarbetstidslagen (1970:105). Regeringen kan enligt 2 § andra stycket föreskriva att arbetstidslagen tillämpas på skeppstjänst som undantagits från sjöarbetstidslagen. Vidare skall nämnas arbetstidskungörelsen (1982:901), förordningen (1994:1297) om vilotiden vid vissa vägtransporter inom landet, sjöarbetstidskungörelsen (1970:550) och förordningen (1993:184) om kör- och vilotider samt färdskri- vare vid vägtransporter. Arbetsmiljölagen är tvingande lagstiftning och innehåller all- männa krav för vad som skall anses vara en godtagbar arbetsmil- jö, framförallt i andra och tredje kapitlen. I 2 kap. första paragra- fen, fjärde stycket, arbetsmiljölagen stadgas att förläggning av arbetstider skall beaktas när teknik, arbetsorganisation och arbets- innehåll utformas. Det finns en mängd kollektivavtal som helt eller delvis undantar arbetstidslagens tillämpning. Som exempel på undantagna grup- per kan nämnas personliga assistenter och anhörigvårdare, båda inom den kommunala sektorn. EG-direktivet – artikel 2 Direktivet definierar arbetstid som all tid då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande och åt honom utför aktiviteter eller uppgifter. V iloperiod är enligt direktivet varje period som inte är arbetstid. Natt är varje period om minst , bestämd en- ligt nationell lagstiftning, som omfattar perioden mellan och . Med nattarbetande avses, dels varje arbetsta- gare som utför minst av sitt dagliga arbete , dels varje arbetstagare som utför en viss del av sin årsarbetstid . Det senare skall bestämmas antingen genom lag efter samråd med arbetsmarknadens parter eller genom kollektivavtal. Med skiftarbete avses varje metod som delar in arbetet i skift och där arbetstagarna avlöser varandra enligt en viss arbetsgång som kan vara roterande. Skiften kan vara kontinuerliga eller dis- kontinuerliga och metoden kan innebära att arbetstagarna arbetar vid olika tillfällen av dagar eller veckor. En skiftarbetare är enligt direktivet varje arbetstaga- re vars arbetsschema ingår i skiftarbete. I arbetstidlagen definieras inte arbetstid. Enligt praxis torde la- gens ordinarie arbetstid dock innebära att arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande på arbetsstället och utför arbete för dennes räkning. Detta gäller även vid lagens bestämmelser om övertid , nödfallsövertid och mertid . Dessa fyra be- grepp ryms inom EG-direktivets arbetstid. Arbetstidslagen rym- mer emellertid ytterligare två begrepp som bör nämnas i detta sammanhang, nämligen jourtid och beredskap. Enligt 6 § arbets- tidslagen förstås med jourtid tid då arbetstagaren står till arbets- givarens förfogande på arbetsstället för att vid behov utföra arbe- te. Med beredskap förstås enligt 14 § arbetstidslagen tid då ar- betstagaren får uppehålla sig utanför arbetsstället men skall stå till arbetsgivarens förfogande. Beredskap räknas inte som arbets- tid men inverkar på veckovilan. Begreppet viloperiod är inte hel- ler direkt definierat i lagen men får ett innehåll i reglerna om nattvila (13 §), veckovila (14 §) och raster (15 §). Natt är indi- rekt definierat i bestämmelsen om nattvila, som anger att alla arbetstagare skall ha ledigt för nattvila och att i ledigheten skall ingå tiden mellan och . Övriga begrepp som definieras i EG-direktivet (natt, nattarbetande, skiftarbete, skiftar- betare) är inte definierade i arbetstidslagen. I kollektivavtal finns olika definitioner av begreppet arbetstid, ibland är definitionerna överensstämmande med arbetstidslagen. Vad som skall anses vara skiftarbete, skiftarbetare, nattarbetande och natt varierar ofta mellan olika kollektivavtal. Även definitio- nen av vad som skall räknas som arbetstid kan variera. Inom t.ex. räddningstjänsten är de angivna tjänstgöringsmåtten en sam- manvägning av ordinarie arbetstid och jourtid. EG-direktivet – artikel 3 Enligt artikel 3 är huvudregeln att alla arbetstagare skall ha minst 11 timmars sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod. För de arbetstagarkategorier som har arbeten av den särskilda art som omfattas av artikel 17.1 (arbeten för vilka arbetstiden inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av arbets- tagarna själva), kan medlemsstaterna välja att göra avvikelser från bestämmelsen om dygnsvila. Som förutsättning gäller att medlemsstaten iakttar de allmänna principerna för arbetstagarnas säkerhet och hälsa. Från bestämmelsen om dygnsvila kan göras avvikelser även för de arbetsområden som omfattas av artikel 17.2.1( bl.a. arbeten som kräver permanent närvaro för att skyd- da egendom eller personer och arbeten som kräver kontinuitet i servicen eller produktionen) samt i de fall som beskrivs i artikel 17.2.2(bl.a. vid olycksfall) och 17.2.3 (bl.a. vid skiftarbete då ett skift går på och inte kan ta dygns- eller veckovila mellan slutet av ett skift och början av nästa). Här medges avvikelser såväl genom lag eller annan författning som genom kollektivavtal. Som förutsättning i dessa fall gäller att arbetstagaren skall ges motsvarande kompensationsledighet eller – i undantagsfall när det av objektiva skäl inte är möjligt att bevilja sådan kompensa- tionsledighet – lämpligt skydd. Enligt artikel 17.3 slutligen, kan det göras avvikelser från bestämmelsen om dygnsvila genom kol- lektivavtal för samtliga arbetsområden. Arbetstidslagen saknar en direkt bestämmelse om dygnsvila. Stadgandet om nattvila (13 §) kan dock anses innehålla en un- derliggande princip om dygnsvila men anger endast att nattvila skall omfatta tiden mellan och . De flesta kollektivavtal saknar vanligtvis bestämmelser om dygnsvila. Däremot regleras ofta arbetspassens längd . Ett kollektivavtal för hotell- och restauranganställda föreskriver en kortare dygnsvila än EG-direktivet. Detsamma gäller ett arbetstidsavtal för arbetstagare hos staten. Inom vårdsektorn före- kommer långa arbetspass. En kollektivavtalsreglering för läkare anger att det vid planering av arbete under obekväm arbetstid, skall beaktas att sammanhängande arbetspass bör begränsas . EG-direktivet – artikel 4 Om arbetsdagen är längre än skall arbetstagarna en- ligt direktivets huvudregel i artikel 4 ha rätt till en rast, vars när- mare utformning får fastställas nationellt. Avvikelser medges enligt artikel 17 i samma fall och under samma förutsättningar som för dygnsvila. Avvikelse enligt artikel 17.2.3 medges dock inte beträffande raster. Arbetstidslagen föreskriver att arbetstagaren skall erhålla en rast senast efter fem timmars arbete (15 §). Rasternas antal, längd och förläggning skall vara tillfredsställande med hänsyn till ar- betsförhållandena. Raster får i vissa fall bytas mot måltidsupp- ehåll, som räknas in i arbetstiden (16 §). Utöver raster skall ar- betstagarna kunna ta pauser, vilka skall räknas som arbetstid (17 §). Om inte kollektivavtal kan träffas om avvikelse från lagen, får Arbetarskyddsstyrelsen medge dispens från bestämmelsen om raster om det finns särskilda skäl (19 §, punkt 5). Flera kollektivavtal medger att raster byts mot måltidsuppehåll vid nattarbete trots att förhållandena är sådana att ett utbyte inte torde vara tillåtet enligt lagen. Enligt några kollektivavtal behö- ver rast inte ges om arbetstiden är . EG-direktivet – artikel 5 Huvudregeln enligt EG-direktivet är att varje arbetstagare skall ha 24 timmars sammanhängande ledighet plus de 11 timmarnas dygnsvila under varje period . Veckovilan skall i princip omfatta söndag. Om det finns sakliga, tekniska eller ar- betsorganisatoriska skäl får veckovilan begränsas till lägst . Veckovilan kan genomsnittsberäknas som inte överstiger (artikel 16). Avvikelser enligt artikel 17 medges i samma fall och under samma förutsättningar som för dygnsvila. 14 § i arbetstidslagen anger att arbetstagarna skall ha minst 36 timmars sammanhängande ledighet under varje period . Jourtid och beredskap (se ovan under Definitioner) bryter veckovilan. Veckovila skall i princip förläggas till veckoslut. Un- dantag från bestämmelsen om veckovila får göras tillfälligtvis. Förutsättningen är att undantaget förorsakas av något särskilt för- hållande som inte har kunnat förutses av arbetsgivaren. Kan inte kollektivavtal träffas om avvikelse från lagen, får Arbetarskydds- styrelsen bevilja dispens från bestämmelsen om veckovila om det finns särskilda skäl. Ett flertal kollektivavtal (t.ex. på de kommunala och landstings- kommunala områdena samt verkstadsavtalet) medger lokala av- vikelser från regeln om 36 timmars veckovila. EG-direktivet – artikel 6 Enligt direktivets huvudregel i artikel 6 skall veckoarbetstiden begränsas så att arbetstagaren arbetar högst i genomsnitt, inklusive övertid. Beräkningsperioden för den genomsnittliga arbetstiden får enligt artikel 16.2 uppgå . Vid beräkningen av genomsnittet skall perioder av sjukfrånvaro och betald semester antingen inte inkluderas i be- räkningsperioden eller likställas med arbetstid. Direktivet medger avvikelser från huvudregeln i artikel 6 om begränsning av veckoarbetstiden endast i de fall som omfattas av artikel 17.1 (arbeten för vilka arbetstiden inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av arbetstagarna själva). sättning gäller att medlemsstaten iakttar de allmänna principerna för arbetstagarnas säkerhet och hälsa. Vidare kan göras avvikelse från bestämmelsen om beräk- ningsperiodens längd i de fall som omfattas av artikel 17.2.1 (bl.a. arbeten som kräver permanent närvaro för att skydda egen- dom eller personer och arbeten som kräver kontinuitet i produk- tionen eller servicen) och 17.2.2 (bl.a. vid olycksfall). Som förut- sättning här gäller att arbetstagarna skall erhålla motsvarande kompensationsledighet eller – i undantagsfall när det av objekti- va skäl inte är möjligt att bevilja sådan kompensationsledighet – lämpligt skydd. Avvikelse enligt artikel 17.2.1 och 17.2.2 får göras genom lag eller andra författningsbestämmelser eller genom kollektivavtal. En sådan avvikelse får dock inte leda till än (artikel 17.4). Genom kollektivavtal kan enligt artikel 17.3 göras avvikelser för alla arbetsområden med samma förutsättningar och begräns- ningar som i artikel 17.2.1 och 17.2.2. Om det finns sakliga, tek- niska eller arbetsorganisatoriska skäl kan medlemsstaterna enligt artikel 17.4 tillåta en beräkningsperiod . Som förutsättning gäller då att de allmänna principerna om skyd- det av arbetstagarnas säkerhet och hälsa måste iakttas. Här skall också nämnas att direktivet i artikel 18.1 punkt b i, ger medlemsstaterna en möjlighet att inte tillämpa bestämmelsen om begränsning av veckoarbetstid.