sou · GJB344 · 1996-01-01 00:00:00 — Kommittén föreslår att den nu beskrivna ordningen lagfästs. Efter viss förebild i 18 § förvaltningslagen (1986:223) föreslår kommittén sålunda bestämmelser om hur omröstning på bolagsstämma skall förrättas. Förslaget tar sin utgångspunkt i att stämmans beslut fattas med acklamation. Om aktieägarna inte kan enas om ett beslut, skall ordföranden lägga fram de olika förslag som har väckts. Det skall ske på ett sådant sätt att varje förslag kan besvaras med antingen ja eller nej. Sedan aktieägarna har fått ta ställning till förslagen, anger ordföranden vad som enligt hans mening har beslutats. Detta blir beslutet, om inte omröstning begärs. Omröstning skall ske om någon av aktieägarna begär det. Är förslagen fler än två, skall det först avgöras vilket förslag som skall ställas mot vad som enligt ordförandens mening har beslutats. En viktig fråga är om omröstning skall vara öppen eller sluten. Lagen ger i sin nuvarande lydelse inte något besked därom. Dok- trinen synes utgå från att omröstning skall ske öppet, om inte Meningarna går dock isär om i vilken utsträckning en sådan begäran måste villfaras redan då den framställs av en enda aktieägare och vem som skall besluta därom (s. 434 med vidare ref.). För slutna omröstningar talar att aktieägarna kan ha ett intresse av att inte öppet behöva ta ställning i en strid mellan olika falanger i bolaget. Det finns å andra sidan alltid en risk att begäran om sluten omröstning framställs i rent chikanöst syfte. En sluten omröstning kan också vara meningslös, som när den sakfråga varom röstningen skall ske är av ringa vikt och utgången oavsett formen för omröst- ningen är självklar. Mot bakgrund av vad nu sagts och med beaktande av den tid som en sluten omröstning kräver, framför allt i bolag med många aktieägare, föreslår kommittén att man i detta avseende först och främst skiljer mellan val och beslut i allmänhet. Vid val föreslår kommittén att i publika bolag omröstning alltid skall ske öppet, om inte stämman beslutar annat, medan huvudregeln i privata aktiebolag skall vara sluten omröstning. När det gäller beslut i allmänhet skall omröstning som huvudregel ske öppet. En i doktrinen diskuterad fråga är huruvida stämmans ordförande, i händelse av lika röstetal, är skyldig att använda sin utslagsröst. Kommittén föreslår att en sådan skyldighet uttryckligen läggs fast i lagen. Skyldigheten bör gälla även om bolaget som stämmoordförande har anlitat en ordförande som inte själv äger aktier i bolaget. I bolagsordningen bör emellertid kunna bestämmas att ordföranden inte skall ha utslagsröst eller i vart fall inte skall vara skyldig att utnyttja den. Vid val där omröstningen givit lika röstetal är huvudregeln att valet avgörs genom lottdragning. Stämman kan dock innan valet förrättas besluta att vid lika röstetal ny omröstning skall ske. Stämmans överläggningar skall protokollföras. Det skall ske genom stämmoordförandens försorg. Vid stämman kan utses en särskild protokollförare, men inget hindrar att protokollet förs av ordföranden. Till aktieägarnas skydd föreslår kommittén att i protokollet alltid skall anges ort och dag för stämman. Enligt gällande rätt skall protokollet, om omröstning skett, utvisa hur röstningen utfallit. Kommittén föreslår att protokollet också skall innehålla uppgift om vilka yrkanden som ställts. Protokollet skall enligt gällande rätt undertecknas av ordföranden och minst en på stämman utsedd justeringsman. Kommittén menar att lagen på denna punkt tydligare bör skilja mellan undertecknande och justering. Protokollet skall enligt kommitténs förslag undertecknas av protokollföraren. ordföranden själv fört protokollet räcker det att det undertecknas av honom ensam. Därutöver skall protokollet justeras. Har särskild protokollförare anlitats skall protokollet justeras av ordföranden. Dessutom skall det justeras av en eller flera särskilda justeringsmän som stämman utser. Har flera justeringsmän utsetts, måste protokollet justeras av samtliga justeringsmän. Kommittén föreslår också en skyldighet för bolaget att sända kopia av stämmoprotokoll till aktieägare som begär det och uppger sin postadress. Bestämmelsen är i första hand avsedd att tillämpas på senaste stämmoprotokoll. Den kan inte åberopas för att få kopia på rent historiskt material. Aktiebolagslagens materiella bestämmelser om av bolagsstämmobeslut uppfattas allmänt som ändamålsenliga och kommittén lägger inte fram något förslag om ändring av dem. I den juridiska debatten har emellertid vissa med reglerna om klandertalan sammanhängande frågor av processuell art uppmärksammats. Kommittén behandlar dessa i det följande. Kommittén tar därvid även upp problem som rör användningen av skiljeklausuler i bolagsordningar. 5.2.11.1Beslut om inhibition av klandrat olagsstämmobeslut m.m. Om bolagsstämmobeslut inte tillkommit i behörig ordning eller på annat sätt strider mot aktiebolagslagen eller bolagsordningen, kan aktieägare, styrelsen, styrelseledamot eller verkställande direktör föra talan mot bolaget med yrkande om upphävande eller ändring av beslutet. Sådan s.k. klandertalan kan föras även av den som styrelsen obehörigen vägrat att föra in som aktieägare i aktieboken. Klandertalan skall väckas för stämmans beslut. Om så inte sker, är rätten till talan förlorad. Denna klanderpreskription gäller emellertid inte om stämmobeslutet är behäftat med någon eller några av vissa i lagen särskilt angivna allvarliga felaktigheter. Stämmobeslutet betraktas då som en nullitet och någon tid inom vilken talan skall väckas finns inte föreskriven. En dom, varigenom bolagsstämmans beslut upphävs eller ändras, gäller även för de aktieägare som inte fört talan. Ändring av stämmans beslut kan endast komma i fråga, om domstolen kan fastställa vilket innehåll beslutet rätteligen borde ha haft. Om stämmans beslut är av den art att det skall anmälas för registrering och beslutet upphävts eller ändrats genom lagakraftägande dom eller domstolen interimistiskt förordnat att beslutet inte får verkställas, skall domstolen underrätta PRV för registrering. (9 kap. 17 §) PRV får enligt 18 kap. 4 § i princip inte registrera ett bolagsstämmobeslut som inte tillkommit i behörig ordning eller strider mot lag eller någon annan författning eller mot bolagsordningen. Har beslutet blivit gällande därför att det inte klandrats inom tremånadersfristen, föreligger emellertid inget hinder mot registrering. Enligt lagmotiven bör PRV, om myndigheten finner att ett för registrering anmält stämmobeslut är behäftat med en klandergrund som måste göras gällande inom tremånadersfristen, avvakta med registrering tills klanderpreskription inträtt. Har klandertalan väckts, bör PRV i princip inte verkställa registrering innan dom meddelats. Klandertalan kan väckas trots att registrering skett före klandertidens utgång eller avsett ett bolagsstämmobeslut som är en nullitet (prop. 1975: 103 s. 559). Aktiebolagslagen upptar ingen bestämmelse om rätt för domstol att i mål om klandertalan förordna om inhibition av det angripna stämmobeslutet. Enligt motiven till 9 kap. 17 § får en sådan möjlighet för domstolen anses följa av allmänna processrättsliga regler och är också förutsatt i paragrafens femte stycke (SOU 1971:15 s. 249). Hänvisningen till allmänna processrättsliga regler innebär att domstolen har att pröva ett yrkande om interimistiskt verkställighetsförbud enligt reglerna om civilprocessuella säkerhetsåtgärder i 15 kap. RB. Enligt 15 kap. 3 § RB får domstol, om någon visar sannolika skäl för att han mot någon annan har ett anspråk som kan göras gällande i rättegång och som avser annat än fordran eller bättre rätt till viss egendom, förordna om lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt, under förutsättning att det skäligen kan befaras att motparten genom att utöva viss verksamhet eller företa eller underlåta viss handling eller på annat sätt hindrar eller försvårar utövningen av sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde. Som exempel på åtgärd som domstolen kan besluta nämner paragrafen förbud vid vite att utöva viss verksamhet eller att företa viss handling, annat föreläggande vid vite att beakta sökandes anspråk, förordnande av syssloman eller meddelande av föreskrift som är ägnad att på annat sätt förebygga intrång i sökandens rätt. Bestämmelsen innebär till en början att sökanden måste visa att han har sannolika skäl för sin talan. Härmed avses att sökanden skall göra sannolikt att han kommer att vinna målet. Vidare måste sökanden göra antagligt, att motparten kommer att vidta en för sökanden skadlig åtgärd som kan komma att sabotera den kommande domsverkställigheten (s. 10). Paragrafen får betydelse främst för sådana fall där sökanden för eller kommer att föra en förbudstalan eller talan om annat än fullgörelse eller fastställelse. Att paragrafen är tillämplig när sökanden begär förbud mot verkställighet av ett bolagsstämmobeslut är tydligt (m.fl. 15:10 samt NJA 1965 s. 466). I motiven till paragrafen framhålls, att ett provisoriskt ordnande av rättsförhållandet mellan parterna, innan saken har prövats av domstolen, inte bör ske utan starka skäl. Parternas motstridiga intressen bör i sådant fall vägas mot varandra (prop. 1980/81:84 s. 230). I doktrinen har antagits att denna intresseavvägning innebär att sökandens skäl för åtgärden skall vägas mot det intrång eller men som den innebär för motparten (s. 14, m.fl. 15:3). Att en sådan proportionalitetsgrundsats får användas vid tillämpning av paragrafen har också godtagits i rättspraxis, NJA 1993 s. 182. För att domstol skall bevilja en säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. 3 § RB räcker det emellertid inte med att sökanden visar sannolika skäl för sin talan samt att det föreligger sabotagerisk. Det krävs dessutom – liksom vid övriga säkerhetsåtgärder enligt kapitlet – att sökanden ställer säkerhet hos domstolen för den skada som kan tillfogas motparten, se 15 kap. 6 § RB. Endast om sökanden inte förmår ställa säkerhet och har visat synnerliga skäl för sitt anspråk, får domstolen befria honom från kravet på säkerhet. Säkerheten skall utgöras av pant eller proprieborgen eller av utfästelse av penninginrättning att infria den förpliktelse som säkerheten skall avse, se 2 kap. 25 § UB. Säkerheten skall prövas av domstolen, om den inte har godkänts av sökanden. Kravet på säkerhet har motiverats med att beviljande av säkerhetsåtgärd inte förutsätter någon definitiv prövning av sökandens anspråk. Om sökandens anspråk inte styrks eller beviljad säkerhetsåtgärd återgår, kan sökanden bli skadeståndsskyldig mot motparten. Sökandens skade- ståndsansvar är strikt och säkerheten skall förslå att täcka skadeståndsskyldigheten, SOU 1973:22 s. 459 f. Ett yrkande om säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. 3 § RB kan, som framgår av 15 kap. 5 § första stycket samma balk, framställas av sökanden i den rättegång där han för talan om det anspråk som säkerhetsåtgärden skall trygga. Begäran om sådan säkerhetsåtgärd kan emellertid enligt sistnämnda paragrafs andra stycke också tas upp som ett fristående ärende. Beviljas säkerhetsåtgärden i ett sådant ärende, måste sökanden inom en månad från beslutet väcka talan i saken, vid äventyr att åtgärden annars återgår, se 15 kap. 7 § RB. Oavsett om yrkandet om säkerhetsåtgärd framställts under rättegång eller i ett fristående ärende, får yrkandet inte bifallas utan att motparten fått tillfälle att yttra sig. Är det fara i dröjsmål får dock domstolen genom interimistiskt beslut bevilja åtgärden att gälla till dess annat förordnas, 15 kap. 5 § tredje stycket RB. Enligt 15 kap. 8 § gäller att säkerhetsåtgärden skall hävas om säkerhet ställts som tillgodoser ändamålet med åtgärden eller om talan som väckts i saken återkallas eller förfaller eller det annars inte längre finns skäl för åtgärden. Är saken föremål för rättegång skall domstolen, enligt samma paragraf, när målet avgörs pröva om åtgärden fortfarande skall bestå. Den som vill söka inhibition av ett bolagsstämmobeslut är alltså hänvisad till att åberopa 15 kap. 3 § RB. Det innebär att säkerhet för den skada som bolaget kan tillfogas som regel alltid skall ställas. Enligt lag gällde andra regler på denna punkt. Ett beslut enligt 138 § 2. mom. aktiebolagslag om förbud mot verkställighet av ett klandrat bolags- stämmobeslut synes inte ha förutsatt att sökanden ställde säkerhet för den skada som bolaget kunde komma att åsamkas genom inhibitionsbeslutet. Under hänvisning till bl.a. sistnämnda förhållande har förordat, att möjligheten att utvidga förutsättningarna för interimistiska beslut i aktiebolagsrättsliga sammanhang utreds och därvid fäst uppmärksamheten på bl.a. de möjligheter som domstolar i har, när det gäller att meddela olika slag av interimistiska beslut. Kommittén har med anledning av vad anfört prövat möjligheterna att utvidga möjligheterna att meddela interimistiska beslut. Vad först gäller frågan om interimistiska beslut avseende annat än inhibition av bolagsstämmas beslut, gör kommittén följande bedömning. Engelska domstolar har, när ett aktiebolag sköts på ett sådant sätt att aktieägare vållas skada, förhållandevis vidsträckta möjligheter att ingripa i bolagets förhållanden genom såväl in- terimistiska som slutliga förordnanden. I vissa fall, t.ex. när det gäller inlösen av minoritetsägares aktier, finns liknande bestämmelser i den svenska lagen, i andra fall är det tydligt att de engelska reglerna ger domstolarna betydligt större handlingsutrymme. Som kommittén uppfattat den engelska rätten, ligger emellertid skillnaden mellan engelsk och svensk aktiebolagsrätt i ifrågavarande hänseende inte främst i möjligheten att meddela interimistiska förordnanden, utan i befogenheten för domstol att i olika avseenden slutligt förordna om ett aktiebolags förhållanden. Att söka ledning i den engelska rätten när det gäller att överväga behovet av vidgade förutsättningar för interimistiska beslut i svensk aktiebolagsrätt ter sig därför inte meningsfullt, såvida man inte vill tillskapa nya materiella regler om rätt för domstol att ingripa i t.ex. ett aktiebolags förvaltning. Enligt kommittén tillgodoser reglerna i 15 kap. RB behovet av interimistiska förordnanden till tryggande av aktiebolagsrättsliga anspråk i nu berörda fall. Kommittén lägger därför inte fram några förslag till regler om sådana förordnanden i aktiebolagslagen. När det härefter gäller frågan om interimistiska förbud mot verkställighet av bolagsstämmas beslut (inhibition) erbjuder enligt kommitténs mening reglerna i 15 kap. 3 § RB med anslutande paragrafer ett fullt tillräckligt skydd för en klandrande part, såväl när det gäller de materiella förutsättningarna för ett beslut som i fråga om det innehåll domstolen kan ge åt beslutet. Några skäl för att en klandrande part som söker inhibition inte skulle behöva visa sannolika skäl för sin talan eller sabotagerisk har kommittén inte funnit. En annan sak är om det finns anledning att befria honom från kravet på att ställa säkerhet för den skada som verkställighetsförbudet kan vålla bolaget. För en sådan ordning talar främst att en klandrande part – även om han vinner målet i sak – kanske inte kan uppnå syftet med sin talan, om han inte snabbt kan få till stånd ett förbud mot verkställighet av det klandrade beslutet. Med hänsyn till de stora skador som kan uppkomma för bolaget om stämmobeslutet inte kan verkställas, kan det emellertid vara omöjligt för sökanden att prestera en motsvarande säkerhet och därmed som regel också uteslutet för honom att utverka inhibition. Å andra sidan utgör naturligtvis de stora skador som bolaget kan vållas genom att det t.ex. inte kan genomföra en emission eller en betydelsefull affär i rätt tid ett mycket tungt vägande skäl mot att frångå kravet på säkerhet. Det är därför svårt att se att det i aktiebolagsrättsliga förhållanden skulle finnas skäl att efterge det krav på säkerhet som till svarandens skydd uppställs i 15 kap. RB. Härtill kommer, när det gäller bolagsstämmobeslut som skall anmälas för registrering, att en klandrande part bereds visst skydd mot verkställighet av beslutet därigenom att väckandet av klandertalan medför att registrering av beslutet som regel inte skall ske. Som framhållit, uppställer flera rättsordningar inte något krav på säkerhet för liknande inhibitionsbeslut. Åtminstone enligt engelsk rätt gäller emellertid att domstolen, innan den beviljar en sökt säkerhetsåtgärd, skall pröva om sökanden har förmåga att ersätta motparten för de skador denne kan vållas genom säkerhetsåtgärden. En prövning av detta slag kommer ganska nära ett krav på ställande av säkerhet. Mot denna bakgrund framstår det som tvivelaktigt om den svenska regleringen kan sägas vara särskilt sträng vid en Kommitténs överväganden leder därför fram till slutsatsen att det inte finns skäl att vid ansökan om inhibition av ett bolagsstämmobeslut göra ett generellt undantag från kravet på säkerhet för den skada som bolaget kan tillfogas genom inhibitionen. I mål om av bolagsstämmobeslut som skall registreras, skall rätten i vissa fall underrätta PRV om lagakraftägande dom samt om interimistiskt beslut om inhibition. Någon skyldighet för rätten att underrätta PRV om att klandertalan väckts föreligger emellertid inte. I syfte att underlätta för PRV att avgöra om registrering av ett bolagsstämmobeslut bör ske, föreslår kommittén att rätten alltid skall vara skyldig att underrätta PRV när talan om har väckts mot ett stämmobeslut som är av den art att det skall anmälas för registrering. Enligt 9 kap. 18 § andra stycket har en föreskrift i bolagsordningen om att tvister mellan bolaget och styrelsen, styrelseledamot, verkställande direktör, likvidator eller aktieägare skall hänskjutas till skiljemän samma verkan som ett skiljeavtal. Om styrelsen vill åberopa förbehållet, skall bolagsstämma sammankallas för att välja ställföreträdare som skall företräda bolaget i tvisten. Är det fråga om klandertalan av styrelsen enligt 9 kap. 17 §, är styrelsens rätt till talan bevarad, om den inkallat sådan stämma innan klanderpreskription inträtt. På skiljeförfarandet blir lagen (1929:145) om skiljemän tillämplig. Av 9 kap. 18 § andra stycket ABL jämfört med 1 § lagen om skiljemän framgår, att en skiljeklausul i en bolagsordning kan omfatta alla slag av tvister, i vilka förlikning kan träffas. Att också klandertalan enligt 9 kap. 17 § kan hänskjutas till prövning av skiljemän med stöd av en sådan skiljeklausul är förutsatt i lagtexten. har föreslagit att aktiemarknadsbolag inte skall tillåtas ha skiljeklausuler i sina bolagsordningar. Utredningen har till stöd för detta förslag framför allt pekat på risken för att, i mål om enligt 9 kap. 17 §, ett flertal klanderprocesser kan komma att initieras och motstridiga avgöranden meddelas. farhågor grundar sig framför allt på den särskilda rättskraftsverkan som enligt 9 kap. 17 § femte stycket gäller för en dom, varigenom en klandertalan bifalls och bolagsstämmans beslut sålunda upphävs eller ändras. En sådan dom gäller nämligen även för de aktieägare som inte instämt talan. Denna rättskraftsverkan har kortfattat berörts i äldre lagmotiv och då ansetts stå i full överensstämmelse med klanderrättens natur och förutsättningar (NJA II 1910 s. 133). Som framhållit, är det bärande motivet för bestämmelsen om klanderdomens rättskraft att det ifrågavarande rättsförhållandet är odelbart. Härmed avses att rättsförhållandet måste gälla enhetligt för alla dem som har del i det. I aktiebolagsrättsliga förhållanden är det således tydligt att t.ex. ett bolagsstämmobeslut om avyttring av an- läggningstillgångar inte kan vara giltigt mot vissa aktieägare men ogiltigt mot andra. Utformningen av klanderreglerna hindrar emellertid inte att motstridiga domar kan komma att meddelas. En dom som ogillar en klandertalan har nämligen ingen verkan för andra aktieägare än dem som fört talan i målet. Det är således möjligt att olika aktieägare initierar flera klanderprocesser beträffande samma bolagsstämmobeslut och att dessa handläggs i skilda rättegångar, vilka – t.ex. på grund av att olika grunder åberopats – leder till motstridiga avgöranden. Enligt medför emellertid rättsförhållandets odelbarhet att de motstridiga avgörandena inte kan vara gällande . En dom, varigenom klandertalan bifallits, måste enligt medföra att en tidigare dom som ogillat en klandertalan mot samma stämmobeslut, saknar all verkan även om den vunnit laga kraft. (s. 172 f. och 184) Handläggs mål om , som inte grundas på att det angripna beslutet är en nullitet, vid allmän domstol är riskerna för att motstridiga domar skall meddelas små. Talan skall då väckas inom den korta fristen för klanderpreskription och målen torde normalt komma att handläggas vid rätten i den ort där styrelsen har sitt säte. Domstolen lär då vanligen företa målen till gemensam handläggning och avgöra dem genom en enda dom. Är det däremot fråga om på grund av nullitet och någon talefrist således inte aktuell, är naturligtvis risken större för att målen företas till avgörande vid olika tillfällen och att motstridiga domar meddelas. nu anfört om klanderdomens rättskraft gäller även om klanderfrågan avgjorts genom skiljedom. Risken för att mot varandra stridande avgöranden meddelas om klanderfrågan prövas genom skiljeförfarande torde emellertid vara större än om den prövas av allmän domstol. Lagen om skiljemän upptar nämligen inga bestämmelser om handläggning av flera mål i en rättegång eller om utseende av skiljemän, när det finns fler än två parter i ett skiljeförfarande. Det har överlämnats åt parterna att själva lösa de problem som kan uppstå i dessa situationer. framlagda förslag till lag om skiljeförfarande innebär ingen ändring på denna punkt (SOU 1994:81 s. 129 ff.). Enligt kommitténs mening är de av påtalade processuella olägenheterna med skiljeförfarande i mål om av bolagsstämmobeslut inte så mycket större än de som kan förekomma vid ett ordinärt domstolsförfarande, att de utgör ett tillräckligt skäl för att förbjuda skiljeklausuler av nu ifrågavarande slag. Det kan emellertid finnas andra skäl att överväga tillåtligheten av sådana klausuler. Svensk rätt vilar på uppfattningen att det i princip skall stå parter fritt att hänskjuta frågor om dispositiva rättsförhållanden till prövning av skiljemän och att denna frihet även innefattar rätten att genom skiljeavtal bestämma att framtida tvister på grund av i avtalet angivna rättsförhållanden skall prövas av skiljemän. Vissa be- gränsningar finns dock i denna frihet och dessa har utvidgats . I 3 a § lagen om skiljemän finns sålunda en bestämmelse av innebörd att i en tvist mellan näringsidkare och konsument som kan handläggas som s.k. småmål enligt 1 kap. 3 d § första stycket RB, får ett före tvistens uppkomst träffat avtal att tvisten skall prövas av skiljemän utan rätt för parterna att klandra skiljedomen inte göras gällande. Några lagar, t.ex. bostadsrättslagen (1991:614), innehåller också begränsningar i rätten att hänskjuta uppkommande tvister till prövning av skiljemän. Vidare har i flera avgöranden med tillämpning av 36 § avtalslagen lämnat skilje- klausuler i kontrakt mellan näringsidkare och konsument utan avseende, se t.ex. NJA 1981 s. 711 och NJA 1982 s. 800. har i dessa avgöranden särskilt framhållit, att konsumenten vanligen utgör den ekonomiskt svagare parten i skiljeavtalet och att han med hänsyn till risken för att åsamkas stora kostnader i ett skiljeförfarande kan se sig mer eller mindre tvungen att avstå från att göra sin rätt gällande. Ur denna synvinkel kan, enligt , skiljeklausuler mellan näringsidkare och konsument i många fall te sig oskäliga. Förhållandet mellan ett aktiebolag och dess motparter i ett skiljeförfarande av nu behandlat slag är inte utan vidare jämförbart med det som råder mellan en näringsidkare och en konsument. I ett privat aktiebolag torde relationen mellan de tänkbara parterna vara förhållandevis jämbördig.