sou · GJB362 · 1996-01-01 00:00:00 — Vidare är viktigt att framhålla att arbetsmiljölagen utgår från att männi- skor har olika förutsättningar och att därmed risk för ohälsa i ett och samma arbete kan variera beroende på vilka arbetstagare som utför arbetet. Om nattarbete inte baseras på kollektivavtal utan följer genom tillämpning av lagen, föreskriver lagen en tillsyn och myndig- hetskontroll. Tillsynsmyndigheterna kan ingripa med stöd av be- stämmelsen om behövlig ledighet för nattvila om arbetspassen på en viss arbetsplats är så långa att arbetstagarna ej får nödvändig vila ur hälsosynpunkt (a. prop., s. 310). Även arbetsmiljölagens tillsynsbestämmelser har betydelse. Det finns ytterligare faktorer som är av betydelse för att av- göra skyddsvärdet i EG-direktivets bestämmelse om dygnsvila. Vi har tidigare konstaterat att direktivets arbetstidsbegrepp är av- sevärt annorlunda än arbetstidslagens. Vid genomsnittsberäkning av veckoarbetstid kan enligt direktivet betald semester och sjuk- ledighet likställas med arbetstid. I övrigt likställs inga ledigheter med arbetstid. Jourtid och beredskap anses inte enligt direktivet vara arbetstid. Detta får naturligtvis betydelse även för beräkning av viloperioder såsom dygnsvila. Då EG-direktivet inte räknar dessa företeelser som arbetstid torde de därför inte bryta en vilo- period enligt direktivet. Det skulle alltså vara möjligt att enligt direktivet ha t.ex. beredskap och veckovila, vilket inte är möjligt enligt arbetstidslagen. Därtill kommer att artikel 17 ger stora möjligheter till avvi- kelser från bestämmelsen om dygnsvila. Från bestämmelsen om dygnsvila kan nämligen enligt artikel 17 medlemsstaterna avvika i situationer när det är långt avstånd mellan arbetsplatsen och arbetstagarens hem (17.2.1.a), i fråga om arbeten där det krävs permanent närvaro (17.2.1.b), i fråga om arbeten som kräver kontinuitet i servicen eller produktionen (17.2.1.c), på områden inom vilka det förekommer förutsägbara arbetstoppar (17.2.1.d), i fråga om onormala eller oförutsedda händelser utom arbetsgiva- rens kontroll och vid olycksfall (17.2.2), samt i fråga om visst skiftarbete och arbete som delas upp i perioder under dagens lopp (17.2.3). Visserligen sägs att vid avvikelser skall arbetstagarna erhålla kompensationsledighet eller, i vissa speciella undantagsfall, lämpligt skydd. Här bör dock beaktas de snävare begränsningar i arbetstidslagen av arbetstidens omfattning, som följer framförallt av lagens definition av arbetstid jämfört med EG-direktivets. (Mer om detta nedan vid Begränsning av veckoarbetstiden). En samlad bedömning av det skydd EG-direktivet erbjuder avseende dygnsvila i förhållande till det svenska regelsystemet på området, föranleder oss att konstatera att ett införande av EG- direktivets bestämmelse om dygnsvila i svensk rätt inte skulle medföra ett för arbetstagarna högre skyddsvärde. Med vår valda utgångspunkt att endast föreslå förändringar som nödvändiggörs av EG-direktivet, menar vi att något tillägg i arbetstidslagen i nu diskuterat avseende inte bör göras. EG-direktivet föreskriver att alla arbetstagare skall ha rätt till rast då arbetsdagen är längre än . Den närmare utform- ningen av en sådan regel, t.ex vad gäller rastens längd, får avgör- as nationellt. Direktivet medger att medlemsstaterna avviker från denna föreskrift direkt i lagstiftning i en rad fall enligt artikel 17.2.1 (bl.a. avseende arbeten som kräver kontinuitet i servicen eller produktionen) och 17.2.2. (bl.a. vid olycksfall). Om sådana avvikelser sker skall dock arbetstagarna erhålla motsvarande kompensationsledighet eller, i vissa speciella undantagsfall, lämpligt skydd. Arbetstidslagen föreskriver att raster är sådana avbrott i arbetstiden då arbetstagarna inte är skyldiga att stanna kvar på arbetsstället. Arbetstagarna skall enligt lagen inte behöva arbeta utan rast och rasternas längd, förläggning och antal skall vara tillfredställande med hänsyn till arbetsförhål- landena. I vissa fall får raster enligt lagen utbytas mot måltids- uppehåll, vilka inräknas i arbetstiden. Utöver raster har arbetsta- garna enligt lagen rätt till de pauser som behövs. Vid en jämförelse får anses att arbetstidslagens bestämmelser innehåller ett för arbetstagarna högre skydssvärde än det som anges i EG-direktivet. Enligt EG-direktivet skall alla arbetstagare erhålla en samman- hängande ledighet om minst under varje period plus de dygnsvila. I princip skall vecko- vilan omfatta söndag. I vissa fall, nämligen om sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska förhållanden berättigar det, får ledig- heten begränsas . Vidare får veckovilan enligt di- rektivet genomsnittsberäknas om maximalt . Direktivet medger att medlemsstaterna direkt i lag ger förut- sättningar för avvikelser från bestämmelsen om veckovila. Enligt artikel 17.2.1 kan sådan avvikelse ske bl.a. avseende arbeten som kräver kontinuitet i servicen eller produktionen. 17.2.2kan avvikelse ske vid bl.a. olycksfall och enligt artikel 17.2.3vid visst skiftarbete. Som förutsättning för avvikelse gäller dock i samtliga fall att arbetstagarna skall erhålla motsvarande kompensationsledighet eller, i vissa speciella undantagsfall, lämpligt skydd. Arbetstidslagen stadgar att alla arbetstagare skall erhålla minst 36 timmars sammanhängande ledighet under varje period . Veckovila kan enligt lagen inte utgå om arbetstagaren har beredskap. Så långt som möjligt skall veckovilan förläggas till veckoslut. Undantag från bestämmelsen om veckovila får göras tillfälligtvis, om det föranleds av något särskilt förhållande som arbetsgivaren inte har kunnat förutse. Vi menar att arbetstidslagens bestämmelse om veckovila med- för ett för arbetstagarna högre skyddsvärde än motsvarande regel i EG-direktivet. Utöver bestämmelserna om veckovila i arbets- tidslagen skall framhållas arbetsmiljölagens allmänna skyddsbe- stämmelser samt de skillnader i sätt att räkna arbetstid och arbetstidslagens bestämmelser om jourtid och beredskap, som vi tidigare berört och vilka har betydelse även då skyddsvärde i vi- loperioder skall bedömas. EG-direktivet definierar arbetstid som tid då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter. Huvudregeln säger att sådan arbetstid får uppgå till högst och att veckoarbetstiden får beräknas som ett genomsnitt icke överstigande fyra må- nader. Vid sådan genomsnittsberäkning skall perioder av betald semester och sjukfrånvaro antingen inte inkluderas i beräknings- perioden eller räknas som arbetad tid. Beräkningsperioden får av medlemsstaterna i vissa fall förlän- gas . De typer av arbeten för vilka en beräk- ningsperiod får tillämpas av medlems- staterna med stöd direkt i lag framgår i EG-direktivets artikel 17.2.1. Där anges i en icke uttömmande lista verksamhet som kräver permanent närvaro i vissa syften (t.ex. säkerhets- och övervakningsarbeten), verksamhet som kräver kontinuitet i servi- cen eller produktionen (t.ex. inom vårdsektorn och inom distribu- tion av vatten och el samt industrier vilka inte kan avbrytas av tekniska skäl) samt områden inom vilka det förekommer förut- sägbara arbetstoppar (t.ex. inom jordbruk, turism och postservi- ce). För den fullständiga texten, se bilaga 2. Dessutom får medlemsstaterna direkt i lag använda sex-må- nadersperioden beträffande onormala och oförutsedda händelser utom arbetsgivarens kontroll, samt vid olycksfall eller då risken för olycksfall är överhängande. Vi kan således konstatera att EG-direktivet medger medlems- staterna att direkt i lag tillämpa sex månaders beräkningsperiod för en lång rad verksamhetsområden och situationer. EG-direktivet medger vidare medlemsstaterna i artikel 18.1.b.i, att under iakttagande av vissa förutsättningar inte alls tillämpa bestämmelsen om begränsning av veckoarbetstiden till Arbetstidslagen föreskriver att den ordinarie arbetstiden får uppgå till högst . I vissa fall, när det behövs med hänsyn till arbetets natur eller arbetsförhållandena i övrigt, får arbetstiden uppgå i genomsnitt . Veckan räknas från och med måndag om inte annat bestäms på arbetsstället. Till den ordinarie arbetstiden får läggas övertid omfattande per fyra-veckorsperiod eller per kalendermånad. Övertiden får dock ej över- stiga per kalenderår. Emellertid kan övertid per kalenderår medges i vissa fall genom dispens av Arbetarskyddsstyrelsen. Till detta kommer att det i vissa spe- ciella fall får tas ut nödfallsövertid, vilken inte är behäftad med en övre gräns i antal timmar. Vidare är arbetstidslagen dispositiv till förmån för kollektivavtal i vilka parterna under iakttagande av arbetsmiljölagens allmänna skyddsbestämmelser, kan avtala om annan ordinarie arbetstid respektive övertid. Vi vill med ett räkneexempel jämföra regleringen av vecko- arbetstid i de båda regelverken. Enligt arbetstidslagen är normalt ordinarie arbetstid . x () = . Om ett maximalt uttag av årets tillgängliga allmänna övertid görs under de fyra månaderna in- nebär det att läggs till de , vilket ger totalt . Till detta kommer en möjlighet till ytterligare övertid efter dispens av Arbetarskyddsstyrelsen (maximalt per kalenderår) och i vissa speciella fall även nödfallsö- vertid (vilken inte är förenad med någon gräns i antal timmar). Motsvarande beräkning enligt EG-direktivet skulle bli 48 tim- mar , vilket gör . kan komma ytterligare arbetstid under förutsättning att arbetsta- garen lämnar samtycke därtill. En jämförelse av antal timmar verkar alltså leda till att arbets- tidslagen bör kompletteras med ytterligare en bestämmelse om begränsning av veckoarbetstiden (per fyra-månadersperiod). Jäm- förelsen kan dock inte stanna här. Vi måste även göra jämförel- ser där vi beaktar de skillnader som föreligger i EG-direktivets sätt att räkna arbetstid i förhållande till det svenska regelsystemet (t.ex vad som följer av den svenska ledighetslagstiftningen, så- som föräldraledighet). Vi lägger ut en fiktiv arbetsvecka, där ordinarie arbetstid är , med inslag av sjukfrånvaro respektive ledighet och ser vilka skillnaderna blir enligt de två sätten att räkna. Detta ger enligt arbetstidslagen 46 timmars arbetstid, eller 40 timmars ordinarie arbete och övertid. Enligt EG-direkti- vet ger exemplet 38 timmars arbetstid, då sjukledighet (och be- tald semester) men inte föräldraledighet likställs med arbetad tid (eller räknas inte in i beräkningsperioden, vilken därmed alltså blir kortare). Om den ordinarie arbetstiden för en arbetstagare är t.ex. (enligt visst kollektivavtal), kan ges följande exempel på hur man räknar arbetstid och, enligt arbetstidslagen, tillgänglig övertid enligt de två sätten. (* varav 6 h övertid) Detta ger enligt arbetstidslagen 44 timmars arbetstid, eller ordinarie arbetstid och övertid. Enligt EG-di- rektivet ger exemplet 36 timmars arbetstid. Om den ordinarie arbetstiden är lägre än är alltså enligt arbets- tidslagen det totala antalet tillängliga timmar, inklusive övertid, också lägre. Detta gäller inte enligt EG-direktivet, då alltså de är disponibla även om ordinarie arbetstid är lägre än ett visst mått. Dessutom gäller vid beräkning av övertid enligt arbetstidsla- gen att all ledighet som arbetstagaren har rätt till och som för- läggs till ordinarie arbetstid, likställs med fullgjord ordinarie ar- betstid. Sålunda skall utöver föräldraledighet enligt föräldraledig- hetslagen, ledighet enligt följande lagar likställas med fullgjord ordinarie arbetstid: lag (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen, lag (1979:1184) om rätt till ledighet för vissa föreningsuppdrag inom skolan m.m., lag (9174:981) om arbetstagares rätt till ledighet för utbildning, lag (1986:163) om rätt till svenskundervisning för invandrare, lag (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, samt kommunallagen (1991:900). Här kan även nämnas att enligt svenska regler (semesterlagen [1977:480]) sjukdom som infaller under semesterledighet, liksom t.ex. ledighet för studier i vissa fall och även viss facklig verk- samhet samt föräldraledighet, medför rätt för arbetstagaren att inte räkna sjukdagarna (eller de andra ledighetsdagarna) som se- mester och på så sätt skjuta på semesterledigheten. I detta sam- manhang kan även nämnas att semesterledigheten enligt semes- terlagen är längre än vad direktivet föreskriver (enligt lagen och enligt direktivet) och att ytterligare semes- terdagar ofta avtalas i kollektivavtal. Detta medför att den skillnad mellan de båda regelverken i antal tillgängliga veckoarbetstimmar, som vi räknade fram i vårt första räkneexempel ovan, blir mindre tydlig. De båda regelver- ken innehåller emellertid även annat som medför att den skillnad i skyddsvärde som tycks framgå av det första räkneexemplet, reduceras ytterligare eller helt försvinner. EG-direktivets möjlighet att tillämpa en sex-månaders beräk- ningsperiod för en rad verksamhetsområden och situationer (vil- ket ju innebär att ett större antal timmar tillgängliggörs ) samt att fyra- och sex-månadsperioderna (liksom ) inte definieras som kalenderperioder, ur- holkar ytterligare direktivets skyddsvärde. Som ovan nämnts medger vidare direktivet medlemsstaterna att alls inte tillämpa regeln om begränsning av veckoarbetstiden, dvs. om systemet med individuella samtycken tillämpas. Beträffande omfattningen av arbetstid föreskriver arbetstids- lagen tre begränsningar, /vecka, 48 eller övertid per fyra-veckorsperiod respektive samt 200 övertid maximalt . Dessutom finns i vissa fall möjlig- het till ytterligare övertid efter dispens av Arbetarskyddsstyrelsen eller genom kollektivavtal. Samtliga begränsningar i lag gäller alltså per kalenderperiod (vecka, månad och år), vilket innebär att perioderna är på förhand bestämda att löpa mellan och ej kan justeras samt att detta innebär en begränsning i sig. Vad avser än begränsar arbets- tidslagen det möjliga uttaget av arbetstid mer än vad som följer av EG-direktivet. Detta blir nämligen följden av lagens bestäm- melser om ett visst antal timmar som står till förfogande under ett kalenderår. kan antalet timmar enligt arbetstidslagen bli större än vad EG-direktivet medger. Vi menar dock att denna skillnad måste analyseras på sätt som gjorts. Om jämförelsen görs medger direktivet ett större uttag av arbetstid (samtliga de är det ju teo- retiskt möjligt att ta ut utan annan begränsning än vad som följer av bestämmelserna om viloperioder) än arbetstidslagen, vilken endast medger 50 timmars övertid (utöver ordinarie arbetstid) per kalendermånad. I detta sammanhang skall även pekas på arbetstidslagen be- stämmelser om jourtid och beredskap, vilka saknar motsvarighe- ter i EG-direktivet. Dessa företeelser räknas inte som arbetstid enligt lagen (och följaktligen ej heller enligt EG-direktivet) utan räknas separat och har betydelse för lagens bestämmelser om vi- loperioder. För jourtid finns dessutom en regel om hur många timmar som får tas ut. Vi vill även framhålla arbetsmiljölagens allmänna skyddsbe- stämmelser, vilka syftar till att sätta en yttersta gräns för såväl arbetstidens längd som dess förläggning. Arbetstidslagens bestämmelse om nödfallsövertid saknar som tidigare nämnts en övre gräns för hur många timmar som får tas ut. Däremot förutsätter bestämmelsen att tillstånd söks hos Arbe- tarskyddsstyrelsen senast efter arbetets början. Arbete enligt nödfallsbestämmelsen bedrivs sålunda under myndighets- tillsyn, vilket möjliggör kontroll av arbetstiden. Genom centralt eller, om högst en månad, lokalt kollektivavtal kan dock denna skyldighet avtalas bort. Vid olyckssituationer och liknande med- ger som vi har konstaterat EG-direktivet att medlemssta- terna använder en sex-månaders beräkningsperiod. Vi menar att en samlad bedömning av arbetstidslagens bestämmelser om veckoarbetstid och omfattningen av arbetstid i allmänhet samt övriga för området relevanta författningar, med- för ett för arbetstagarna lika högt eller högre skyddsvärde som det EG-direktivet föreskriver. Med vår valda utgångspunkt menar vi därför att arbetstidslagens bestämmelser om ordinarie arbets- tid, övertid, nödfallsövertid och mertid bör kvarstå oförändrade. Detta ger oss även större frihet i det fortsatta utredningsarbetet att undersöka och analysera förutsättningar för och konsekvenser av mer flexibla arbetstidsregler och eventuella arbetstidsförkort- ningar. Alla arbetstagare skall enligt EG-direktivet erhålla minst fyra veckors betald semester. Den närmare utformningen av denna rättighet får bestämmas nationellt. I direktivets artikel 18.1.b.ii, medges medlemsstaterna att stadga att betald semester får uppgå . Semesterlagen anger att alla arbetstagare skall ha rätt till minst 25 dagars semester . I lagen finns även föreskifter om intjänande av semester och semesterlön. Svensk lag är alltså mer förmånlig för arbetstagarna och vi föreslår därför inte någon förändring. Vad gäller arbetstidslagens bestämmelse om nattvila och EG-di- rektivets regel om en begränsning av längden av nattarbetandes arbetspass vill vi framhålla att regelverken har skilda utgångs- punkter. Arbetstidslagen utgår från ett principiellt nattarbetsför- bud från vilket får göras avvikelser i speciella fall. EG-direktivet innehåller inget nattarbetsförbud men föreskriver att arbetstiden för nattarbetande skall begränsas till i genomsnitt per 24-timmarsperiod. I vissa fall tillåts inte en sådan genomsnittsbe- räkning och nattarbetet skall då begränsas då nattarbetet utförs. Arbetstidslagen saknar direktivets begränsning för det fall nattarbete tillåts. Skall därför 8-timmarsgränsen föras till lagen och hur skall det avgöras för vilka arbeten genomsnittsberäkning- en inte skall vara tillåten? Med vår valda utgångspunkt anser vi att arbetstidslagens prin- cipiella nattarbetsförbud bör bibehållas. Den begränsning av natt- arbetets längd som EG-direktivet föreskriver skall därför ses i samband med arbetstidslagens möjlighet till avvikelser från natt- arbetsförbudet. Det är alltså två regler avseende nattarbetets längd vi har att ta ställning till. Den ena gäller situationer då nattarbetets längd beräknas som ett genomsnitt (artikel 8.1). Den andra gäller situa- tioner då sådan genomsnittsberäkning av längden inte är tillåten (artikel 8.2). Vad avser den första av reglerna vill vi framhålla följande. Direktivet stadgar att medlemsstaterna får föreskriva hur lång perioden för genomsnittsberäkning skall vara (efter samråd med arbetsmarknadens parter). faller inom beräkningsperioden skall den inte inkluderas vid be- räkningen av genomsnittet (artikel 16, punkt 3). Genomsnittet kan alltså beräknas på sex av veckans , vilket ger . Med ledning av detta kan anföras samma prin- cipiella resonemang och jämförelser som gjordes ovan i avsnittet om begränsning av arbetstidens omfattning. Arbetstidslagen stadgar sålunda att ordinarie arbetstid per ka- lendervecka är . I vissa fall får arbetstiden genom- snittsberäknas . Begränsningar i övertidsuttag gäller per fyra-veckorsperiod eller kalendermånad respektive kalenderår och är 48 eller respektive . Med arbetad tid jämställs all ledighet till vilken man har rätt, dvs. föräldraledighet, studieledighet, ledighet för fackliga uppdrag osv. Ytterligare övertid och nödfallsövertid kräver dis- pens av respektive anmälan till Arbetarskyddsstyrelsen, vilket innebär att dessa arbetstidstyper står under myndighetskontroll. Det skall dock påpekas att annan ordinarie arbetstid respektive övertid kan avtalas i kollektivavtal. Beträffande direktivets regel om nattarbetets längd, där arbets- tidens längd framräknas som ett genomsnitt, menar vi alltså att det svenska regelverket sammantaget erbjuder ett väl så högt skydd för arbetstagarna som det EG-direktivet föreskriver. Ett tillägg av en åtta-timmarsregel i detta avseende skulle inte förhö- ja skyddsvärdet. Den andra av EG-direktivets regler om nattarbetes längd före- skriver emellertid att för vissa arbeten skall genomsnittsberäkning av arbetets längd inte vara tillåten. Detta gäller när arbetet i fråga innebär särskilda risker eller stor fysisk eller mental ansträng- ning. Vid sådant arbete får arbetspassets längd vara högst inom den 24-timmarsperiod då nattarbetet utförs. Det är tämligen vanligt förekommande att arbetspass på nat- ten är längre än . Den sammanlagda arbetstiden är dock inte högre då långa nattarbetspass normalt kom- penseras genom fridagar eller att nattarbetande har en kortare veckoarbetstid enligt kollektivavtal. EG-direktivet föreskriver dock i denna del att varje arbetspass skall begränsas till högst . Direktivet medger dock medlemsstaterna att avvika även från denna regel. Vi inledde detta avsnitt med att konstatera att arbetstidslagen utgår från ett nattarbetsförbud (13 § första stycket). Förbudet får frångås med stöd i lag i vissa fall (13 § andra stycket). Avvikel- ser får således göras om arbetet med hänsyn till dess art, all- mänhetens behov eller andra särskilda omständigheter måste fort- gå även . Vi menar att de typer av arbeten och situatio- ner som här avses ryms inom de arbetsområden och situationer, vilka omfattas av EG-direktivets artikel 17.2.1 och 17.2.2. Beträffande dessa kan medlemsstaterna direkt i lag avvika från åtta-timmarsregeln, under förutsättning att (i första hand) kom- pensationsledighet ges. Artikel 17.2.1 och 17.2.2 medger dessutom att medlemsstater- na avviker från regeln om att i vissa fall (särskilt ansträngande arbeten) får inte nattarbete genomsnittsberäknas. För det fall de per 24-timmarsperiod genomsnittsberäknas har vi ju tidigare konstaterat att en sådan regel inte skulle tillföra det svenska regelsystemet ett ytterligare skyddsvärde. Med vår valda utgångspunkt att endast föreslå de förändringar av det svenska regelsystemet som EG-direktivet nödvändiggör, menar vi att det finns anledning att uppmärksamma alla direkti- vets aspekter för att avgöra dess skyddsvärde. Vi har alltså även i denna del att ställa EG-regeln mot arbetstidslagens nattarbets- förbud, lagens myndighetskontroll och tillsyn för det fall nattar- bete medges, arbetsmiljölagens allmänna skyddsprinciper samt skillnaderna i sätt att räkna arbetstid. Det bör i detta sammanhang även påpekas att EG-direktivet i detta avseende tar arbetet eller arbetsuppgiften som utgångspunkt vid fastställande av när genomsnittsberäkning skall vara eller inte vara tillåten. Det svenska regelsystemet, i detta sammanhang främst arbetsmiljölagen, utgår från arbetstagaren och dennes in- dividuella förutsättningar. Enligt det svenska synsättet kan alltså ett arbete som objektivt sett kan beskrivas som riskfyllt, vara det i varierande grad beroende på förutsättningarna hos den arbets- tagare som utför arbetet. Omvänt kan naturligtvis ett arbete som objektivt sett borde medföra ringa risker vara farligare eller mer ansträngande för vissa arbetstagare. Vid en sådan jämförelse och efter en samlad bedömning kan vi alltså konstatera att inte heller den andra av EG-direktivets två regler om nattarbete skulle tillföra det svenska regelsystemet ett högre skyddsvärde. Hälsoundersökning och omplacering av nattarbetande till dagarbete Nattarbetande skall enligt EG-direktivet ha rätt till fria hälsoun- dersökningar, före anställningens början och regelbundet därefter (artikel 9.1.a). Hälsoundersökningen skall omfattas av lagstadgad tystnadsplikt (artikel 9.2) och får utföras inom den offentliga sjukvården (artikel 9.3). Arbetsmiljölagens fjärde kapitel innehåller bestämmelser om bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (Arbetarskyddsstyrelsen) att utfärda ytterligare föreskrifter inom en rad områden. 4 kap. 5 § bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter om skyldighet att föranstalta om läkarundersökning, om ett arbete innebär risk för hälsa eller säkerhet. Regeringen kan som sagt också delegera den uppgiften till en myndighet. En föreskrift om hälsoundersökning finns inte .