sou · GJB344 · 1996-01-01 00:00:00 — Även åsidosättande av andra lagar eller rättsliga föreskrifter, genom vilka styrelseledamot eller verkställande direktör ålagts plikter mot bolaget torde kunna grunda ansvar. När det gäller överträdelse av lag, har i doktrinen antagits, att culpa i allmänhet skall presumeras föreligga hos den som gjort sig skyldig till överträdelsen. På motsvarande sätt är överträdelse av bolagsordningen att bedöma. Det ankommer nämligen på varje styrelsledamot och på verkställande direktör att ta del av och följa bolagsordningens föreskrifter. Även ifråga om instruktioner och liknande handlingar kan det finnas skäl att anlägga samma betraktelsesätt i den mån ledamoten eller direktören känt till eller bort känna till deras innehåll. (Taxell 1983 s. 28 f.) Huruvida en lagbestämmelse eller annan föreskrift skapar förpliktelser för styrelseledamot eller verkställande direktör får i varje enskilt fall avgöras genom en prövning av föreskriftens innehåll. Att analysera de ansvarssituationer för styrelsele- damöter eller verkställande direktör som olika bestämmelser i aktiebolagslagen kan ge upphov till låter sig inte göras inom ramen för kommitténs uppdrag. Av styrelseledamöternas och verkställande direktörens ställning som bolagets sysslomän följer emellertid ett ansvar som sträcker sig längre än det som tillskapas av aktiebolagslagens och bolagsordningens uttryckliga bestämmelser. De är också ansvariga för att de med tillbörlig omsorg uppfyller de plikter som får anses följa av deras organställning i bolaget. De är sålunda ansvariga även för förlustbringande åtgärder beträffande driften av bolagets verksamhet och förvaltningen av bolagets angelägenheter i övrigt, under förutsättning att de förfarit culpöst. Av särskild betydelse vid prövningen av om styrelseledamöter eller verkställande direktör fullgjort sina plikter som sysslomän i fråga om bolagets drift och förvaltning blir med kommitténs förslag bestämmelserna i 9 kap. 1-2 §§. När det gäller ansvaret för bolagets förvaltning och driften av dess verksamhet, finns det skäl att understryka, att skadeståndsskyldighet förutsätter att styrelseledamöter eller verkställande direktör kan tillräknas uppsåt eller oaktsamhet. Är en åtgärd tillåten, är den i princip inte ansvarsgrundande, även om den sedermera visar sig inte ha varit ändamålsenlig. Affärsverksamhet innebär att bolagsledningen måste fatta beslut som grundas på bedömningar av efterfrågan på bolagets produkter, prisutvecklingen, konkurrensförhållanden, valuta- och ränteförändringar m.m. Sådana beslut innebär med nödvändighet alltid ett risktagande och även omsorgsfullt övervägda affärsbeslut kan visa sig bli förlustbringande. Att en åtgärd vållar förlust för bolaget innebär emellertid inte att den behöver vara skadeståndsgrundande. Vilken grad av risktagande som varit godtagbar, dvs. icke oaktsam, får avgöras av domstolarna med beaktande av förhållandena när åtgärden beslutades. Frågan om ansvar enligt 15 kap. 1 § skall prövas individuellt för varje organledamot. I rättspraxis har principen om det individuella ansvaret kommit till uttryck bl.a. på så sätt att domstolarna vid culpabedömningen beaktat en faktiskt föreliggande fördelning av arbetsuppgifter mellan ledamöterna i en styrelse, se NJA 1936 s. 78 och 1973 s. 587. De av kommittén i 9 kap. 3 § föreslagna reglerna om arbetsordning bör kunna underlätta bedömningen av vilket ansvar som åvilar var och en av styrelsens ledamöter. Ett allt mera uppmärksammat problem, är den risk för mycket stora skador som kan uppkomma i aktiebolagsrättsliga förhållanden redan till följd av en ganska ringa oaktsamhet. Skyldigheten att ersätta sådana skador kan i det enskilda fallet bli helt orimlig för den skadevållande. Kommittén har därför ställt sig frågan om det är möjligt att begränsa styrelseledamöters eller verkställande direktörs skadeståndansvar mot bolaget i vidare mån än som kan följa av en tillämpning av jämkningsregeln i 15 kap. 4 §. En sådan begränsning går emellertid knappast att förena med deras ställning som bolagets sysslomän. En begränsning skulle också sakna internationell motsvarighet. Kommittén föreslår därför att den nuvarande regleringen av ansvaret behålls. Kommittén har i detta sammanhang övervägt frågan om obligatorisk ansvarsförsäkring för styrelseledamöter i publika aktiebolag. En sådan försäkring skulle erbjuda vissa fördelar. Den skadelidande skulle vara säker på att erhålla ersättning åtminstone intill ansvarsförsäkringens belopp. Ansvarsförsäkringen skulle erbjuda styrelseledamöterna en ekonomisk trygghet som kunde underlätta för bolagen att rekrytera kompetenta ledamöter. Å andra sidan kan vissa invändningar göras mot en ordning med ett lagstadgat krav på ansvarsförsäkring. En obligatorisk ansvarsförsäkring kunde riskera att minska den preventiva verkan av reglerna om styrelseledamöters skadeståndsansvar. Och det erforderliga försäkringsbeloppet måste – åtminstone vad gäller ansvaret mot bolaget – komma att variera med hänsyn till bolagets verksamhet. Mot bakgrund av det nu anförda finner kommittén att det finns både principiella och lagtekniska invändningar mot att styrelseledamöter i aktiebolag åläggs en lagfäst skyldighet att teckna ansvarsförsäkring för skador som de kan vålla vid fullgörandet av sitt uppdrag. Kommittén lägger därför inte fram något förslag därom. kan bedöma, är det inte sannolikt att de gemenskapsrättsliga regler om organledamöters skade- ståndansvar mot bolaget som finns i Kommissionens förslag till ett femte bolagsdirektiv kommer att antas under överskådlig framtid. Kommittén anmärker emellertid, att i artikel 14 i förslaget till ett femte bolagsdirektiv föreslås bl.a. kollektivt ansvar och omvänd bevisbörda. Direktivförslaget innebär att en enskild organledamot kan gå fri från det kollektiva ansvaret genom att visa att han inte förfarit oaktsamt. Att införa en regel av innebörd att organledamot skall visa att han iakttagit erforderlig omsorg, är emellertid en lösning som har avvisats av den svenske lagstiftaren såsom främmande för svensk rättsuppfattning. Kommittén vill understryka att skadeståndsansvar måste förutsätta att den enskilde styrelseleda- moten eller verkställande direktören personligen kan lastas för uppsåt eller oaktsamhet. I frågan om hur bevisskyldigheten i förevarande fall bör fördelas är huvudregeln att det är den skadelidande som har att visa inte bara liden skada och adekvat kausalitet, utan även att den skadeorsakande handlingen eller underlåtenheten var culpös. I de fall där skadan orsakats genom överträdelse av aktiebolagslagen eller bolagsordningen torde dock culpa ofta kunna presumeras. Därmed ankommer det på skadevållaren att visa att han inte varit oaktsam. Att låta domstolarna lösa be- visproblemen med användning av allmänna processrättsliga regler framstår, mot bakgrund av det anförda, som mer ägnat att leda till materiellt tillfredsställande resultat än att införa en regel om omvänd bevisbörda, som skulle kunna medföra att akt- samma personer på grund av rena bevissvårigheter blev skyldiga att utge kanske betydande skadeståndsbelopp. Jfr SOU 1941:9 s. 650. Kommittén har sammanfattningsvis inte funnit skäl att frångå de principiella utgångspunkter i fråga om styrelseledamöters och verkställande direktörs skadeståndsansvar gentemot bolaget, på vilka gällande lag vilar. Enligt kommitténs mening är det inte möjligt att bestämma styrelseledamöters eller verkställande direktörs ansvar i nämnda hänseende på annat sätt än som sker i gällande lag. Lagtexten måste med nödvändighet erhålla en allmänt hållen avfattning med hänsyn till den mängd olika situationer som den är avsedd att täcka. En prövning av skades- tåndsansvaret utifrån en lagfäst men allmänt hållen culparegel överensstämmer också med vad som gäller i flertalet av de av kommittén undersökta utländska rättsordningarna. Att närmare bestämma culparegelns innebörd och räckvidd i de konkreta ansvarssituationerna får liksom ankomma på doktrin och praxis. Att kommittén sålunda godtar principerna i den nuvarande skadeståndsregleringen innebär emellertid inte att kommittén vill att allt skall förbli vid det gamla. Genom de föreslagna bestämmelserna i 9 kap. 1-3 §§ åläggs styrelsen en skyldighet att genom instruktioner utforma bolagets organisation så att arbetsfördelningen är klar dels mellan styrelsens ledamöter, dels mellan styrelsen, styrelsens arbetsutskott, verkställande direktören, divisionsstyrelserna och de övriga organ som ingår i organisationen. Med bolagsorganens uppgifter på detta sätt preciserade och dokumenterade skapas bättre förutsättningar än att utkräva skadeståndsansvar av bolagets organ- ledamöter. 5.6.1.2Ansvaret mot annan än bolaget Direkt och indirekt skada Av 15 kap. 1 § andra meningen framgår, att styrelseledamot och verkställande direktör skall ersätta skada som han vållar aktieägare eller någon annan genom att överträda aktiebolagslagen eller bolagsordningen. Den typ av skada som avses med bestämmelsen är ren förmögenhetsskada, dvs. sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada, jfr 1 kap. 2 § skadeståndslagen. I inomobligatoriska rättsförhållanden är ren förmögenhetsskada fullt ut ersättningsgill. I utomobligatoriska förhållanden gäller enligt 2 kap. 4 § skadeståndslagen att den som vållar sådan skada genom brott skall ersätta skadan. När det gäller ren förmögenhetsskada som i annat fall vållas i utomobligatoriska förhållanden, krävs som huvudregel stöd i lag för att skadeståndsskyldighet skall kunna inträda, NJA II 1972 s. 609 och NJA 1987 s. 692. Förevarande lagrum utgör ett exempel på en sådan bestämmelse. Syftet med bestämmelsen – som hade nära motsvarigheter i 135 § andra stycket aktiebolagslag och i 209 § aktiebolagslag – är att med skadestånd sanktionera just de bestämmelser i aktiebolagslagen eller bolagsordningen som har till syfte att skydda enskilda aktieägare, bolagets borgenärer eller annan tredje man. Ett exempel på en sådan bestämmelse är föreskriften i 3 kap. 4 § andra stycket att på aktiebrev skall anges bl.a. vissa förbehåll som är av betydelse för möjligheten att förvärva aktien. Andra bestämmelser har till syfte att skydda såväl bolaget som tredje man. Hit hör bestämmelserna om årsredovisning. Felaktiga uppgifter i denna kan vålla skada inte bara för den som på grundval av uppgifterna köpt eller sålt aktier i bolaget, utan även för t.ex. den som på grund av årsredovisningen lämnat bolaget kredit. Skada av nu angivet slag för aktieköpare, aktiesäljare eller borgenär utgör en omedelbar eller direkt skada.5 5 har i betänkandet (SOU 1994:17) Års- och koncernredovisning enligt EG-direktiv föreslagit att bestämmelserna om Under förarbetena till 1944 års aktiebolagslag gjordes vissa ut- talanden av innebörd, att motsvarande bestämmelse i den lagen inte borde vara begränsad till omedelbar skada. Vissa av de aktiebolagsrättsliga regler som var uppställda till skydd för bolaget, var av sådan betydelse för enskilda aktieägare och bolagsborgenärer, att dessa borde kunna föra talan om ersättning för den medelbara eller indirekta skada som överträdelse av dessa bestämmelser kunde vålla dem. En sådan rätt var särskilt påkallad, eftersom någon rätt för enskild aktieägare eller bolagsborgenär att på bolagets vägnar föra talan inte fanns. Vilka rättsregler som var avsedda att skydda inte bara bolaget, utan även enskilda aktieägare eller tredje man mot medelbar skada, var en fråga för rättspraxis och doktrin. Som exempel på sådana regler angavs bestämmelserna om vinstutdelning. Hade vinstutdelning skett med medel som enligt fastställd balans- räkning inte var utdelningsbara, hade en minskning skett av bolagets till dess och borgenärernas tryggande bundna kapital. Om varken bolaget eller dess konkursbo förde talan om återbäring av det utdelade beloppet och bolagets borgenärer inte erhöll full betalning för sina fordringar, borde enskild bolagsborgenär kunna föra talan om skadestånd mot styrelseledamot som medverkat till den olagliga utdelningen genom att uppsåtligen eller av oaktsamhet överskrida lagens föreskrifter. Att utforma särskilda regler om sådan talan fann Lagberedningen inte lämpligt (SOU 1941:9 s. 641 f.). I betänkandet med förslag till nu gällande lag konstateras, med en en kortfattad hänvisning till de nu redovisade motivuttalandena, att tredje man kan tänkas ha rätt till ersättning för medelbar skada av nu angivet slag (SOU 1971:15 s. 353). Uttalandena i lagmotiven har kritiserats av , som i fråga om enskild aktieägares rätt att föra talan om indirekt skada framhållit, att aktiebolagslagen genom ett noggrant system reglerar organledamöters ansvar för skada som de tillfogar bolaget och ger en minoritet rätt att föra talan på bolagets vägnar. För att sådan talan inte skall kunna störa bolagets verksamhet, har en relativt kort preskriptionstid föreskrivits. Eftersom varje skada som tillfogas bolaget, indirekt innebär en skada även för aktieägarna, skulle en allmän skadeståndsrätt för dem strida mot aktiebolagslagens system och syfte. Bestämmelsen om preskription av bolagets talan skulle förlora mycket av sin mening och komplicerade problem kunna uppstå, om talan fördes både av bolaget, en minoritet för dess räkning aktiebolags årsredovisning överförs till en ny lag om årsredovisning. Eftersom föreslagit att överträdelse av den nya lagen skall vara skadeståndsgrundande enligt 15 kap. 1 § ABL, synes förslaget inte påverka det här förda resonemanget. och enskilda aktieägare var för sig. Enligt bör därför enskild aktieägare kunna föra skadeståndstalan endast om skadan för bolaget i realiteten riktar sig mot viss eller vissa aktieägare, under det att den eller de andra kompenseras, dvs. i fall då likhetsprincipen eller generalklausulen åsidosätts. I fråga om bolagsborgenär som lider skada på grund av olovlig vinstutdelning, understryker att det ankommer på bolaget eller i förekommande fall dess konkursbo att kräva återbäring till bolaget eller att göra ansvar gällande för bristande återbäring. Inte heller enskilda bolagsborgenärer bör därför, enligt , kunna föra talan om ersättning för indirekt skada. (s. 310 f.) Att godtagit att en borgenär på grund av 15 kap. 1 eller 2 § kan ha rätt till ersättning även för indirekt skada får anses framgå av NJA 1979 s. 157. Nials uttalanden synes likväl återspegla en viss osäkerhet i doktrinen på denna punkt. Med hänsyn härtill kunde det övervägas att lagstiftningsvis förtydliga 15 kap. 1 § andra meningen. En sådant förtydligande torde förutsätta, att lagstiftaren uttryckligen avgör vilka bestämmelser som är avsedda att skydda inte bara bolaget mot direkt skada, utan även tredje man mot indirekt skada. En sådan analys av olika bestämmelsers innebörd bör emellertid enligt kommittén ankomma på doktrin och praxis. Kommittén begränsar sig därför till följande principiella överväganden i fråga om rätten till ersättning för indirekt skada. Vad gäller enskild bolagsborgenärs rätt till ersättning, är till en början att märka att bifall till en bolagsborgenärs skadeståndstalan enligt 15 kap. 1 § andra meningen förutsätter att bolaget blivit insolvent genom den skadegörande handlingen eller att denna förvärrat en redan bestående insolvens hos bolaget. Att en åtgärd försämrar bolagets ekonomiska ställning medför inte rätt till ersättning för borgenären, om bolaget efter åtgärdens vidtagande fortfarande bedöms kunna betala sina skulder allt efter som de förfaller, NJA 1979 s. 157. Eftersom borgenärens rätt till skadeersättning endast inträder i fall av bolagets insolvens, torde man oftast kunna räkna med att bolagets konkursbo för talan om ersättning för den skada som direkt tillfogats bolaget och indirekt drabbat borgenären. I vart fall om konkursboet av någon anledning inte skulle föra sådan talan, måste emellertid den enskilde borgenären – i överensstämmelse med vad som antogs i SOU 1941:9 – ha rätt att för egen räkning föra talan om ersättning för den indirekta skada som tillfogats honom. Någon dubbel ersättningsskyldighet kan naturligtvis inte inträda för den organledamot mot vilken borgenären riktar sin talan. Erhåller bolaget ersättning, har borgenären inte lidit någon skada. I nu avsedda fall kan organledamoten freda sig mot borgenärens anspråk även genom att betala det omtvistade beloppet direkt till bolaget. Förs talan av flera borgenärer, måste skadeståndet fördelas dem emellan enligt förmånsrättsordningens regler. I fråga om enskild aktieägares rätt att föra talan om ersättning för indirekt skada anser kommittén att det finns fog för en annan bedömning. Till skillnad från bolagets borgenärer har dess aktieägare genom rätten att delta i bolagsstämma möjlighet att påverka bolagets förvaltning och verksamhet. Aktiebolagslagen ger en bestämd minoritet rätt att vägra ansvarsfrihet och att i förekommande fall föra skadeståndstalan för bolagets räkning mot organledamöter. Med hänsyn härtill och på de av anförda skälen anser kommittén att gällande rätt inte lämnar en enskild aktieägare något utrymme att föra talan om ersättning för indirekt skada som drabbat alla aktieägare lika. Rätt för enskild aktieägare till ersättning för indirekt skada kan endast anses föreligga, när den indirekta skadan vållats genom över- trädelse av likhetsprincipen eller generalklausulen. Visserligen kan det sägas, att nu gällande ordning förtjänar kritik för att den inte ger en enskild aktieägare möjlighet att t.ex. föra talan mot styrelsen för att denna genom oaktsam förvaltning av bolaget minskat värdet på hans aktier. Enligt kommittén saknas det emellertid skäl att, i fråga om skador som tillfogats bolaget och drabbat alla aktieägare lika, låta en enskild aktieägare föra talan om sin andel i en skada, om vars ersättning varken en majoritet av aktieägarna eller en erforderlig minoritet önskat föra talan för bolagets räkning. En sådan talerätt skulle, även om den inte avser bolagets hela anspråk, rubba den systematik på vilken aktiebolagslagen bygger. Har talan inte väckts för bolagets räkning, talar övervägande skäl för att den enskilde aktieägaren får finna sig i detta såsom en av de risker som är förknippade med hans deltagande i bolagsverksamheten. På grund av det anförda finner kommittén inte skäl att föreslå någon lagbestämmelse om rätt för enskild aktieägare att föra talan mot organledamöter om ersättning för sin andel i en bolaget av dem tillfogad skada. har diskussionen kring styrelseledamöters och andra organledamöters skadeståndsansvar särskilt upp- märksammat de problem som hänger samman med att i aktiebolagsrättsliga förhållanden kretsen av ersättnings- berättigade kan vara mycket stor och att även en ganska ringa oaktsamhet kan ge upphov till betydande skador. Ansvaret för styrelseledamöter och verkställande direktör enligt 15 kap. 1 § andra meningen gäller enligt lagmotiven mot enskilda aktie- ägare, borgenärer, anställda och annan tredje man (prop. 1975:103 s. 540). Varje tredje man som lider skada till följd av att en organledamot uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder aktiebolagslagen eller bolagsordningen, kan alltså vara berättigad till ersättning av organledamoten för sin skada. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller emellertid som en ytterligare förutsättning för rätt till skadestånd, att det råder adekvat orsakssamband mellan organledamotens handlande eller underlåtenhet och den inträffade skadan. Kravet på orsakssamband uttrycks ofta så, att sådant samband föreligger, om den skadebringande handlingen eller underlåtenheten varit en både nödvändig och tillräcklig betingelse för skadans inträffande. För att skadeståndsansvaret inte skall sträckas alltför långt, erfordras härutöver att skadan orsakats adekvat, dvs. av ett händelseförlopp som var någorlunda normalt och förutsebart. Vad detta krav i realiteten innebär blir en fråga för domstolarna att avgöra i det enskilda fallet. Av betydelse för omfattningen av organledamöters skadeståndsansvar är även bestämmelsen i 15 kap. 4 § första stycket, som föreskriver att styrelseledamöters och andra organledamöters ersättningsskyldighet kan jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens beskaffenhet, skadans storlek och omständigheterna i övrigt. Jämkningsmöjligheten gäller såväl skadeståndsskyldighet mot bolaget som skadeståndsskyldighet mot tredje man. Jämkning kan ske även vid brottslig gärning. Skuldgraden skall dock beaktas vid jämkningsprövningen och jämkning skall i allmänhet inte ske vid uppsåtligt brottsligt handlande. Paragrafen innefattar en uttömmande reglering av skadeståndsansvarets omfattning för organledamöter, när det gäller deras handlande i denna sin egenskap (jfr prop. 1975:103 s. 542). Även om lagbestämmelsen avses innefatta en uttömmande reglering, torde viss ledning för dess tolkning kunna hämtas även från motiven till den allmänna skadeståndsrättsliga jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Enligt denna bestämmelse kan, om skyldighet att utge skadestånd är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt, varvid även den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall beaktas. Av motiven till paragrafen framgår, att lagstiftningen vilar på den principiella uppfattningen att den skadelidandes intresse att få full ersättning för sin skada bör tillgodoses så långt som möjligt. En undantagslös tillämpning av denna princip kan emellertid leda till att den skadeståndsskyldige åläggs ett skadestånd som kan betyda hans ruin eller hindra honom från att förbättra sina ekonomiska villkor. En allmän möjlighet att jämka skadeståndet i sådana fall är därför befogad. Om skadeståndet täcks av en ansvarsförsäkring, kan skadeståndet aldrig anses oskäligt betungande. Även den skadelidandes ekonomiska förhållanden är av betydelse för frågan om jämkning. Om skadeståndet är av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning eller om han annars är i särskilt behov av att få ut skadeståndet, kan detta utgöra skäl mot jämkning. (NJA II 1975 s. 566 f.) Skäl för jämkning enligt 15 kap. 4 § kan vidare bestå i att den skadelidande medverkat till skadan. En tredje mans rätt att föra talan mot styrelseledamöter och andra organledamöter om skadestånd för att de överträtt aktiebolagslagen eller bolagsordningen begränsas i svensk rätt således endast av kraven på att organledamoten handlat uppsåtligen eller av oaktsamhet och att skadan adekvat orsakats av organledamotens förfarande. Den skadeståndsskyldighet som i visst fall åläggs organledamoten kan emellertid komma att jämkas enligt reglerna i 15 kap. 4 §. I svensk doktrin har frågan om organledamöters i aktiebolag ansvar mot tredje man bör begränsas ytterligare diskuterats framför allt av Kleineman. Enligt Kleineman framstår det som anmärkningsvärt, att det organansvar som följer av aktiebolagslagen inte medfört att de med skadetypen ren förmögenhetsskada sammanhängande problemen uppmärksammats vid lagens tillkomst. Det är enligt honom märkligt, att aktiebolagslagen uppställer ett mycket omfattande ansvar för ren förmögenhetsskada som inte begränsas av någon formell spärregel, trots att riskerna för många skadelidande eller stora skador är påfallande stora inom det aktiebolagsrättsliga området. (Kleineman s. 307 f.) Kleineman framhåller att, när kretsen av skadelidande är stor, måste det ställas särskilda krav på "närhet" mellan skadevållare och skadelidande om inte skadeståndsansvaret skall bli helt opropor- tionellt i förhållande till den vårdslöshet som förelegat. (s. 316) Dessa krav framträder visserligen inte med någon styrka när det gäller straffbara förfaranden såsom t.ex. svindleri men gör sig däremot gällande vid oaktsamma överträdelser för att förhindra att den oaktsamme organledamoten i t.ex. ett börsbolag blir skadeståndsskyldig mot "the world at large".