sou · GJB3155 · 1996-01-01 00:00:00 — Övriga delar har låga till måttliga nederbörds- mängder. Vegetationsperiodens längd är mellan vid kusten, och i inlandet mellan . De västligaste delarna påverkas av ett något oceaniskt klimat och får därav en något längre vegetationsperiod än inlandet, 140 . Lågalpin täcker kalfjället strax ovan skogsgränsen. Vegetationens sammansättning varierar med tillgången på kalk i berg- grunden och snötäckets varaktighet. Gräshedar vidtar högre upp och dessa övergår i sin tur i högalpin vegetation, till största delen bestå- ende av lavar och mossor. Mot kalfjället gränsar fjällbjörkskog och nedanför den finns stora grandominerade områden. I förfjällsområdet är lavtallskogar vanliga, men inslaget av gran ökar mot östkusten. Fältskiktet i barrblandskogarna består ofta av lavar, lingon och ljung. På mer finjordrika marker kan blåbärsris dominera. I kusttrakterna är blåbärsgranskogar och granskogar av örttyp vanliga. Inblandning av lövträd, t ex ask och ek förekommer ofta. De kan även hittas på gynnsamma ståndorter i inlandet och på kambrosiluren norr om jan. Vattendragens vegetation och flora vattenflöde är starkt reglerat. En outbyggd sträcka mellan Trängslet och Siljan är den längsta sträckan med mer naturnära vegetation. I övrigt återstår endast rester av den naturliga strandvegetationen.Vissa strandpartier har tidigare utnyttjats för slåtter men stora delar är nu igenvuxna av viden. Lugnflytande delar av kantas ofta av myrmarker, del- vis i form av översvämningskärr. Älvstrandsvegetationen är troligen ganska fattig, förutom lokalt längs och vid äldre slåtter- ängar och betesmarker, t. ex. i där torde vara rikaste. Här blandas nordliga och sydliga fjällväxter och skogsväxter. Minst 280 högre växtarter har noterats, bl. a. skogsklocka, fjällkåpa, mannagräs och kung spira. har en i det när- maste naturlig strandzonering, främst vid de opåverkade fors- och selsträckorna. Kulturpåverkan syns dock tydligt på vegetationen längs selen. I nedre lopp skapar periodiska översvämningar växtsamhällen med stora naturvärden. Älvängar och lövdominerade naturskogar är ett par exempel. På älvängarna är sumpviol en ganska vanlig art. Naturskogarna är ofta rika på ädellövträd, t. ex. ek, ask och lönn, och fältskiktet utgörs av underviol, lungört, myskmadra och vårärt. Närmast älvfåran är fältskiktet gräsrikt med dominans av grenrör. Sydliga och nordliga arter möts även här på gränsen för sina naturliga utbredningsområden. Förutom nämnda ädellövträd så finns också betydande förekomster av de bredbladiga lundgräsen sträv- losta, lundskafting, skogssvingel, långsvingel och skogskorn. Alla dessa, utom långsvingel, befinner sig vid eller mycket nära nord- gränsen för sina utbredningsområden. Kryptogamfloran är ej syste- matiskt inventerad, men flera fynd av sällsynta arter har gjorts. Ved- svampar ges goda förutsättningar i sådan här naturskogsmiljö. eksvamplokal anses Båtforsområdet vara den bästa i landet. Merpar- ten av denna unika skogstyp har dock förstörts eller utarmats genom bl. a. vattenregleringar. De lövträdsrika skogarna vid nedre hyser sannolikt de art- och individtätaste hackspettstammarna i landet.Alla landets sju arter finns i området. Den i akut utrotningshotade vitryggiga hacks- petten har här sin största svenska population. (Regionens södra gräns har reviderats så att regionen i sin helhet utgörs av , Tämnarån tillhör således region nr 7 () istället.) Målsättningen för arbetet är att göra en hydronaturgeografisk region- indelning av syd Norrlandsgränsen. Denna diskussionsPM ägnas främst själva metodvalet för indelningsarbetet men två förslag till indelning redovisas också. Hydronaturgeografisk region är ett nytt begrepp och beteckningen är inte etablerad. Umeågruppen har över- gett namnet och använder ordet vattendragsgeografisk region. Det finns dock möjlighet att kondensera namnet ytterligare. En region är alltid geografisk i den meningen att den har en areell hemvist, den kan placeras i geografien. Detta innebär att ordet geografisk kan ute- slutas utan att beteckningen förlorar sin mening. Det kan då övervä- gas om inte regionerna skulle kunna kallas vattendragsregioner, vil- ket blir den beteckning som används i denna PM. Vad som avses är en region som utöver likheter i avrinningsområdets utformning också hålls samman av likheter rörande förhållandena i vatten och då främst rinnande vatten. De regioner som utskiljs ska fungera som ett red- skap med vars hjälp typvatten- och referensvattendrag ska kunna väljas för skyddsändamål och därmed bl. a. undandras från eventuell vat- tenkraftsutbyggnad. Grundhypotesen är att regionindelningen söder om kan definieras som avrinningsområdena till , , och de tre . Det naturligaste sättet att göra en regionindelning baserad på vatten- drag är att grupperavattendragen efter likhet. Det gäller då likhet i själva vattendragens detaljstruktur, i deras stormorfologi och i avrinningsområdenas egenskaper. För att genomföra en sådan grup- pering måste variationen hos en rad parametrar som beskriver vatten- dragen och deras avrinningsområden analyseras. På basis av den sam- manlagda bilden av parametervariationen utskiljs regionerna. Grän- ser mellan regionerna dras där störst förändring sker i olika para- metrar över kort geografiskt avstånd. Vilka parametrar är då lämpliga att studera? En första utgångspunkt är att överblicka möjliga parametrar Abiotiska: -klimatfaktorer (nederbörd, vattenföring, vattentemp. -vattendragets stormorfologi (forsar, raviner, meanderförlopp...) -bottensubstrat, strandtyp Biotiska: - vattenväxter (kärlväxter, mossor, och makro- och mikroalger) -fåglar (arter helt beroende av vatten för sin existens) -däggdjur (arter helt beroende av vatten för sin exis- tens) Till detta kan föras parametrar som beskriver avrinningsområdets egenskaper och som inte är direkt knutna till själva vattendraget. För vinnande av tid bör först prövas om regionindelningen kan göras med ett begränsat antal parametrar och då de parametrar som be- döms ge det bästa underlaget för en gruppering.Biotiska parametrar bör vara att föredra och då främst de samlade organismsamhällena. De speglar i sig variationen hos de abiotiska parametrarna. Det är dock sannolikt att kunskapen om organismsamhällenas utformning och utbredning är för liten för att ge underlag för en gruppering. Detta innebär att strategiskt utvalda organismgrupper måste använ- das. Grupper som är tillräckligt stora för att erbjuda ett sådant under- lag och vilkas utbredning är relativt väl känd är vattenväxter, botten- fauna och fisk. Organismer som väcker stort intresse i skyddsfrågor är fåglar och däggdjur, men dessa grupper är sannolikt för små för att ge underlag för gruppering. Vidare finns en naturgeografisk region- indelning av ( 1977), där bl. a. avrinning- sområdenas egenskaper och vattendragens stormorfologi finns invägda i regionindelningen. I första hand har de stora vegetations- zonerna varit indelningsgrundande och inom dessa sedan växtsamhällen, utbredning av enskilda arter, geologi och förekom- mande terrängformer. På grundval av ovanstående resonemang väljs här följande parametrar för indelning i vattendragsregioner: -berörda naturgeografiska regioner (koppling till avrinningsområd- enas egenskaper) Metoden att pröva likhet kan vara helt men det finns också andra redskap, t.ex. clusteranalys, ordination, datorprogram som Decorana och Twinspan och teknik för indelning av växtsamhällen enligt mellaneuropeiska skolan. I detta skede görs enbart en prövning, och utfallet av denna får avgöra om det är rimligt att gå vidare med andra metoder. Ett sätt att sedan pröva utfallet är att välja ett eller flera typvattandrag per föreslagen vattendragsregion och beskriva dessa relativt detalje- rat för att därmed få belyst om regionindelningen också ger sig till känna som skillnader mellan dessa vattendrag. PRÖVNING AV PARAMETER BERÖRDA NATURGEOGRAFISKA REGIONER Den övergripande indelningsgrunden för de naturgeografiska regio- nerna är de stora vegetationszonerna. För vårt arbetsområde, syd norrlandsgränsen, i fortsättningen kallad indelningsområdet, inne- bär det att huvudgränsen går genom norra d.v.s. gränsen mel- lan den nemorala zonen (södra lövskogsregionen) och den boreala (barrskogsregionerna). Den boreala zonen delas sedan i det som bru- kar kallas för södra barrskogsregionen och norra barrskogsregionen. Gränsen går i norra delen av indelningsområdet och utskiljer de naturgeografiska regionerna 27 (skogslandskapet norr om norrlands- gränsen) och 28 (sydligt borealt kuperade områden). Om den nemorala regionen anpassas till avrinningsområden kom- mer den att omfatta Verkeån, Nybroån/Fyleån, å, , Klingavälsån, Saxån, Råån, å, å och Stensån. åar har hela sina avrinningsområden i södra lövskogsregionen. , som i sitt nedre lopp flyter genom södra lövskogsregionen, har större delen av sitt avrinningsområde i barrskogsområdena i norra och i (naturgeografisk region 12 : skog- och sjörika slättområden), och bör därför föras till den södra barrskogs- regionen. Den på detta sätt definierade södra vattendragsregionen kan kallas den nemorala vattendragsregionen Vattendragsregionen i norr skulle omfatta (Sagaån, , , och ) och de norra delarna av (, , och /) och kunna kallas den sydligt boreala vattendragsregionen.De över- gripande indelningsgrunderna för de naturgeografiska regionerna ger alltså en uppdelning i tre regioner där den tredje utgörs av resten av indelningsområdet d. v. s. den boreonemorala zonen inklusive / . Denna kallas ofta för södra barrskogsregionen och karakte- riseras av en blandning av löv- och barrskog. En delregion framstår som avvikande vid ett betraktande av alla de14 regio- nerna som ingår i södra barrskogsregionen. Det är region 14 / som med sin kalkstensberggrund ger upphov till avrinning- sområden av en helt annan karaktär än på fastlandet, vilket motiverar att den i detta sammanhang betraktas som en särskild vattendrags- region. Namnet skulle kunna vara och vattendragsregion. PRÖVNING AV PARAMETER VATTENVÄXTER För vattenväxter finns ett direkt tillgängligt material som kan bilda underlag för en bedömning av vattendragsregioner. Det är (1984), som redovisar utbredningsbilden för kärlväxter i sjöar och vattendrag i . För alger och mossor är däremot underlaget svagare. Fastsittande makro- och mikroalger behärskas enbart av ett fåtal forskare och alggruppernas regionala utbredning är ofullstädigt känd. Vissa regioner är dock väl kända och där finns goda möjlighe- ter att direkt kunna gå in och behandla de befintliga artlistorna med datorbaserad analys för att utskilja associationer/ algsamhällen. Dessa kan sedan användas vid indelning och beskrivning av vattendrags- regioner. Algerna har också med framgång kunnat användas som in- dikationer på olika miljöstörningar. Enligt en av landets experter, , finns det långt komna planer på att med en förenklad metod kunna beskriva vilka algsamhällen (bentiska alger) som föreligger. Algsamhällena är relativt väl kända i , Krono- bergs län, , och , medan det föreligger enbart enstaka prover i övriga län. Nya undersökningar måste därför göras för att få en bättre säkerhet i utbredningsbilden för sötvattens- algerna i . (1984) material över kärlväxternas utbredning i sjöar och vattendrag ger däremot underlag för att belysa möjligheterna till en indelning i vattendragsregioner. De utbredningstyper och utbrednings- uppgifter som använt baseras främst på information från Samu- elsson (1934), Lohammar (1965), Faegri (1960), (1974), Skogen o. Fremstad (pers comm) och Rorslett (pers comm).Varje utbrednings- typ redovisas på en karta. Där skattas också arternas förekomst i de nordiska länderna enligt följande system: A = sporadiskt eller tillfälligt B = mycket stora utbredningsluckor C = glest men jämnt utan luckor eller frekvent med mindre luckor D = nästan heltäckande Trofiberoendet har angetts med följande beteckningar. Eutrafenta arter (E) Semi-eutrafenta arter (SE) Mesotrafenta arter (M) Oligotrafenta arter (O) Indifferenta arter (I) Själva utbredningstyperna förkortas UT och utbredningstypernas nummer framgår av figurtexten. Fig. 1: Antal akvatiska arter per region. Regionen /visar det lägsta artantalet 70-79 arter medan regionerna 12 (syd-västra lands skog- och sjörika slättområde) och regionerna 26 (skogslandskapet syd norrlandsgränsen), 27 (skogslandskapet norr om norrlandsgränsen) och 28 (sydligt boreala kuperade områden) d.v.s. den sydligt boreala regionen kompletterad med skogslandskapet omedel- bart syd norrlandsgränsen också avviker från maximiantalet. Vid genom- gången av naturgeografiska regioner beaktas inte de smala kustregionerna 9, 10, 15, 18 och 25, då de aldrig kan utgöra hela vattendragsregioner. Fig. 2: Arter med allmänn utbredning. Här utskiljs enbart / Got- land genom ett lägre artantal av arter med allmän utbredning än fastlan- det. Fig. 3: Arter med nordlig utbredning. Den tydligaste gränsen går vid sydgränsen för regionerna 27 och 28, d.v.s. skogslandskapet norr om norrlandsgränsen och sydligt borealt kuperade områden. Över- förd till vattendragsregion är detta synonymt med den tidigare utskilda sydligt boreala vattendragsregionen. Nästa gränslinje går vid nordgränsen för region 11 och 12, d.v.s sydsvenska höglandets och smålandsterrängens myrrika västsida och sydöstra skog- och sjörika slättområde. Söder om denna gräns upphör inslaget av nordliga arter. Fig. 4: Arter med östlig utbredning. De naturgeografiska regionerna 21, 22, 23, 24, 26, 27 och 28, d.v.s. centrala slättbygder och områ- det norr därom, har ett större inslag av östliga arter än resten av indelning- sområdet. Utbredningsmönstret ger vidare stöd för att föra / till en särskild region och att utskilja en sydlig region (naturgeografisk region 6 sydvästra och 7 sediment och horstområden) samt för en gränsdragning mellan en västlig (region11 Sydsvenska höglandets och smålandsterrängens myrrika västsida) och en östlig (region 12 och 13 sydöstra och Sydsvenska höglandets centrala och östra delar) Fig. 5: Arterna med västlig utbredning indikerar en gränslinje mellan väs- tra (naturgeografisk region 21, 22 a, 22 b, 11, och 8) och östra ( 23, 22 c, 13 ooch 12). I öster finns också en gräns mellan de naturgeografiska regionerna 13 (Sydsvenska höglandets centrala och östra delar) och 22 c (). I nordväst finns en väl markerad gräns mellan den boreala regionen 28 och den boreonemorala 21 ( sydligt boreala kuperade områden resp. sydvästra kuperade barr- och lövskogs- landskap.) Fig. 6: Arter med sydlig utbredning. De naturgeografiska regionerna 6 och 7 (sydvästra och sediment och horstområden) utskiljs genom ett maximalt inslag av sydliga arter medan inslaget helt upphör i de sydligt boreala regionerna 27 och 28 tillsammans med region 26 (skogslandskapet syd norrlandsgränsen). Sydsvenska höglandets centrala och östra delar saknar också helt inslag av sydliga arter Fig. 7: Arter som delvis når norrlandsgränsen. Här utskiljs de sydligt boreala regionerna 27 och 28 och i viss mån region 26 (skogslandskapet syd norrlandsgränsen), som regioner med ett uttunnat artinnehåll av sydliga arter i jämförelse med regionerna längre söderut förutom re- gion 12 (sydöstra skog- och sjörika slättområden)Fig 8 Prelimi- närt förslag på vattendragsregioner i söder om norrlandsgränsen. Vid en sammanvägning av informationen från kartserien framträder i första hand 3 vattendragsregioner; /, sydöstra lands skog- och sjörika slättområden och en nordlig region. Nord- gränsen framträder mest exakt i väster mellan regionerna 21 (syd- västra kuperade barr- och lövskogslandskap), 22a b (Vän- erslätterna och Falbygden) och 28 (sydligt borealt kuperade områ- den). I öster är inte gränsen lika tydligt markerad. Ett något större stöd framträder där för att lägga gränsen mellan region 26 (skogsland- skapet syd norrlandsgränsen) och region 24 (sprickdalsterräng med lerslättsdalar och sjöbäcken) jämfört med att placera den mellan region 26 och 27(skogslandskapet norr om norrlands- gränsen). Fler regioner än de tre ovan nämnda kan utskiljas, men underlaget är inte lika tydligt. I söder framträder en region som omfattas av region 6 och 7 (sydvästra och sediment och horstområden ). Det är en mera sydlig mar- kering än vad granskningen gentemot de naturgeografiska regionerna gav vid handen. Detta ger ett ytterligare stöd för att bör föras norrut vid en indelning i vattendragsregioner. Hypotesen om en väst- lig och en östlig vattendragsregion (avrinningsområdena till resp. har visst stöd i utbredningsbilderna för de akvatiska växterna, om de nordliga och sydliga delarna av indelning- sområdet inte betraktas. Gränsen är tydligast markerad i södra land dels genom att sydöstra skog- och sjörika slättområden (region 12) som ofta avviker i artinnehåll gentemot Sydsvenska hög- landets och smålandsterrängens myrrika västsida (region 11) och dels genom utbredningsbilden för östliga och västliga arter, som ger en skiljelinje mellan region 11 och regionerna 12 och 13, d.v. s. rakt igenom i nord sydlig riktning. I vissa fall framträder skill- nader enbart i norra . Det är arter med sydlig utbredning som saknas i och och arter med nordlig utbredning. Längre norrut i centrala slättbygder är stödet för utskiljandet av en östlig och en västlig region svagare. Det är bara utbredningen av västliga arter som indikerar en sådan indelning. PRÖVNING AV PARAMETER FISKFAUNA För fiskfaunan finns det två färska sammanställningar av art- utbredningen i , dels (1992) och dels Degerman m. fl. (1994). Bägge rapporterna bygger, vad avser fisk i rinnande vatten, på elfiskeregistret. Detta har snabbt ökat i omfång och därmed i säkerhet. (1992) ingår i Degerman m. fl. (1994). Redovisningsformen i den förra är dock utförligare och berör bara rinnande vatten. Dock ingår ej material från projekt , vilket bör utnyttjas. För att kunna göra en djupare analys av fiskars indikatorvärde i förelig- gande syfte, är det nödvändigt att bearbeta materialet ur regionindelningssynpunkt d.v.s. en uppsortering av artförekomst per vattendrag och/eller vattendragssträcka. och (1992) drar emellertid några slutsatser ur sitt material som berör regional utbredning. De konstaterar att artantalet för fiskfaunan främst beror på höjden över havet, vattendragets bredd och djup, klimatet och vattentemperaturen, vilket i stort stöder en indelning av vattendrags- regioner, som följer de stora vegetationszonerna. PRÖVNING AV PARAMETER BOTTENFAUNA Vid diskussion och bedömning av olika antropogen påverkan på rin- nande vatten är oftast bottenfaunans sammansättning en av de vikti- gaste parametrarna. Detta gäller i hög grad även regleringseffekter (t.ex. 1985 och 1991a). Bottenfaunan är dels viktig som föda åt fisk och fåglar, dels som oumbärlig flerstegsaktör vid ned- brytningen av varje års produktion av växtmaterial. Dessutom är bottenfaunan, genom sin mångfald och varierande känslighet, mycket användbar som indikatorsystem för påverkan. Dock måste de pro- blem och ¨fallgropar¨ som finns noga beaktas (1991b). Läget för bottenfauna och fisk är annorlunda än för växter, såtillvida att fram till ingen samlad kunskap fanns tillgänglig om före- komst och utbredningsförhållanden. Detta kan bero på såväl den oer- hörda artrikedomen, taxonomiska problem som på föga tradition att se bottenfaunan i ett ¨community-perspektiv¨, i varje fall inte ana- logt med det perspektiv som växtsociologer har. har dock några forskare och konsulter, var och en med sin geografiska tyngpunkt, samlat in stora datamaterial om bottenfauna i rinnande vatten. Dessa material har i de flesta fall tillskapats och använts i ett relativt begränsat geografiskt perspektiv, såsom ett vattensystem, en kommun eller ett län. Nationella översik- ter finns, men då ofta i någon sorts summerande redovisning om försurningseffekter och inte med avsikten att regionalisera hela botten- faunaförekomsten. I flertalet fall har finansieringen och avsikten med dessa studier kopp- ling till problemområdena försurningsanalys, kalkningsuppföljning, eutrofiering och/eller reglering. har dock den ojämförligt största databasen, avseende antalet lokaler och geografisk täckning, presenterats i form av kartor för arter och i viss mån högre taxa (Degerman m.fl. 1994). Bottenfaunauppgifterna i detta arbete är det stora datamaterial som finns hos konsultfirman och är i huvudsak insamlat . Redovisningen av dessa primärdata är förekomstprickar på tämligen små Sverigekartor och inget försök har gjorts att tolka eller ¨region-generalisera¨, vilket heller inte var avsikten med uppdraget. Det finns även andra stora ¨ansamlingar¨ av data om bottenfauna i rinnande vatten i och då oftast i någon databasform. Några viktiga sådana är: -Konsultfirman sjö- och åbiologi i med verksamhetstyngdpunkt i och . Detta mate- rial innehåller även en hel del data från en forskningsgrupp vid Zoo- logiska institutionen vid . -Rheoekologiska arbetsgruppen vid Zooekologiska avd. vid . (Rheo = rinnande vatten.) Gruppen är i huvud- sak utspridd i olika delar av landet, men datamaterialet, med mycket uppgifter om hela finns samlat. -vid Limnologiska avdelningen vid . Information om vissa delar av . -Rinnande vatten-grupp vid Zoologiska inst. Detta material berör i huvudsak ? och är under stark tillväxt och utgör det enda material som insamlats med primär avsikt att belysa effekter av reglering. Insamlingen sker dock lika förutsätt- ningslöst som för de andra materialen. -Vissa länstyrelser. I t.ex. och har stora insamlingsinsatser gjorts och data finns vanligen hos respek- tive kalkningsansvarige. Även i flera andra län är betydande insatser gjorda och insamlade data finns på respektive länsstyrelse eller hos någon av ovanstående grupper. -Spridda andra förekomster t.ex. , SLU/Miljö- övervakning, enstaka forskare, andra konsultfirmor, kommuner. I utlandet har mer eller mindre stora bottenfauna-data- baser analyserats med datorprogram med avsikt att se likheter och olikheter mellan olika lokalers/vattensystems totala sammansättning av bottenfaunan. Man försöker urskilja gränser mellan olika associa- tioner av arter/artgrupper och relaterar dessa till vattendrag och/eller vattendragssträcka oavsett arternas egentliga relationer till varandra eller till bakomliggande ¨likartade¨ behov. Sådana sammanställningar/ analyser, som vanligen inte utgår från någon antropogen påverkan, finns i och . Inga sådana försök rörande den svenska bottenfaunan har ännu gjorts eller i varje fall ännu inte pu- blicerats. Trots vissa problem med tillgänglighet och kompatibilitet borde förutsättningarna enligt ovan vara goda med det unikt stora material som finns samlat i . En analys som resulterar i en regionalisering av associationer/samhällen av bottenfauna skulle ut- göra ett utomordentligt gott underlagsmaterial för att regionindela i vattendragsregioner och för att belysa en lång rad andra frågor som naturvärde, påverkansgrad etc. En utvärdering av de föreliggande kartorna i Degerman m.fl. (1994) erbjuder vissa svårigheter och av flera skäl bör man avstå: -vissa innehållsrika regioner är tämligen ofullständigt besökta -vissa taxonomiska grupper är mindre väl representerade -materialet är för omfattande för att bearbeta manuellt -kartornas storlek tillåter knappast någon bearbetning med god upp- lösning i vattendragssystem eller regioner. SAMMANLÄGGNING AV PARAMETER- PRÖVNINGEN Den slutsats, som får det största stödet vid parameterprövningar, r att utskilja en sydlig nemoral vattendragsregion, en nordlig boreal vattendragsregion och en vattendrags- region omfattande de två stora öarna och . Att skilja ut centrala slättbygder och sprickdals- terräng med lerslättdalar och sjöbäcken från den övriga delen av indelningsområdet finner stöd i fördelningen av vattenväxter med östlig utbredning, skillnader i fiskfauna och i indelningen i naturgeografiska regioner på lägre nivå än vegetationszoner. Vidare finns stöd för att dela i en västlig (även inkluderande södra ) och en östlig vattendragsregion.