sou · GJB3155 · 1996-01-01 00:00:00 — Många sydskandinaviska växtsamhällen saknas helt eller nästan helt ovanför Norrlandsgränsen eller uppträ- der i starkt förändrat skick. De ädla lövträden försvinner, ek och ask vid själva gränsen och lind och lönn ett stycke norr om den. Hasseln upphör att vara vanlig och övergår till att bli en sällsynt sydbergs- växt. Klibbalen träder tillbaka för gråalen. Alla Rosa-arter utom kanel- ros försvinner mer eller mindre fullständigt. Bland örter och gräs har ett drygt femtiotal nordgränser som ganska nära sammanfaller med norrlandsgränsen. Ungefär lika många blir plötsligt sällsynta norr om den. De flesta nordliga arter som når Norrlandsgränsen har utpost- lokaler längre söderut och Norrlandsgränsen är för dem en frekvens- gräns. För det stora flertalet växter tycks huvudrollen spelas av den ned- gång i temperaturen som förefaller att nå ett kritiskt värde ungefär vid 200 m ö.h., vilket är omkring den nivå som vanligen får beteckna höglandets nedre gräns och som norrlandsgränsen mer eller mindre följer. Att djurarter som dalripan finns ned till norrlandsgränsen, men inte längre söderut, har antagligen också mest med klimatet att göra. Området norr om norrlandsgränsen ligger till stor del över den ma- rina gränsen och har alltså en jordmån väsentligen av näringsfattig urbergsmorän, medan leror och andra näringsrika jordarter mesta- dels är inskränkta till trakterna söder om gränsen. En följd härav är att norrlandsgränsen till stor del sammanfaller med nordgränsen för näringsrika (eutrofa) sjöar, och då även för sydliga, näringskrävande Det gäller t.ex. slokstarr, kalmus och svärdslilja. En liknande utbredning finns hos vissa fåglar, t.ex. skäggdopping, som trivs bäst i näringsrika slättsjöar. Näringsfattiga sjöar är så van- liga nedanför den gränsen och söder om att just inga växter som är bundna till dylika vatten har sin sydgräns här. En del fiskar, t.ex. , som trivs i magrare vatten, blir påfallande sällsynta söder om , troligen delvis för att sjövattnet blir för varmt söderut. Knipan som är en karaktärsfågel för närings- fattiga sjöar häckar ungefär ned till Norrlandsgränsen, och längre söderut mest bara på sydsvenska höglandet. Denna nordligaste region avgränsas i norr av norra vat- tendelare (i ) och i söder av norra vattendelare. Större vattendrag är Torne-Kalixälvssystemet, , Sangisäl- ven, Keräsjoki, . Området är nederbördsfattigt och i hu- vudsak flackt (undantaget Kebnekaise-massivet) med stora områden av tundra, myrar och glesa skogar. En bit ifrån kusten finns ett flertal kalottberg. Denna region utgör det största, av vattenkraftutbyggnad opåverkade området i det icke-ryska . Vattendragen är lång- sluttande med långa forsar. Många stränder, speciellt i inlandet, är isrivna med lågvuxen vegetation. Närmare kusten finns stora strandängsområden och rik bygd, främst i nedreTorneälven (det egent- liga ). Den vilda laxen har sina viktigaste lekområden i denna region. De nordvästligaste delarna tillhör den skandinaviska fjällkedjans berggrund och består framförallt av fjällgrönstenar och skiffrar från seve-köliskållan. Inlandet hyser en komplex berggrund med bl.a. malmförande bergarter. Graniter med inslag av porfyr och sandsten dominerar. I de kustnära områdena återfinns främst ådergnejser av sedimentärt ursprung. Stormorfologiskt kan regionen indelas i två delområden: i väster högfjällsområdet på mer än 1000 m ö.h., och öster därom den flacka bergkullslätten som är uppbyggd av urberg med moränavlagringar och med en mosaik av stora myrar och grunda sjöar. Det finns även inslag av platåområden av tundratyp. Palsmyrar och uppfrysnings- marker är inte ovanliga. Mot kusten förekommer vågig bergkullterräng med moräntäckta kullar och sedimentfyllda dalsänkor. Kalottberg är vanliga. Den mesta nederbörden faller , utom längst i väster där nederbördsmaximum ligger . Nederbördsmängden är relativt låg i hela regionen. Växtsäsongen omfattar i större delen av regionen, närmast kusten. De större vattendragen som Torne-Kalixälvssystemet och karaktäriseras av långa, flacka forsar. Här finns också välutvecklade aktiva inlandsdeltan utan motstycke i landet samt i fall även ett unikt kustdelta. Iserosionen är påtaglig och spelar stor roll för strändernas utformning. Avrinningen till älvarna sker till stor del från skogsområdet. I de västra delarna av regionen finns övervägande lavrika subalpina- subarktiska fjällbjörkskogar med inslag av tall i vissa djupa dalar. består strax ovan skogsgränsen av ljungmark med en flora som varierar med tillgången på kalk i berggrunden och snötäckets varaktighet. På högre nivåer övergår ljungheden i mellanalpin gräs- hed, som i sin tur avlöses av högalpina, moss- och lavdominerade stenmarker. Torvmarkerna karaktäriseras av höga, ständigt frusna kullar, s.k. palsar. Längre österut övergår björkskogarna i barrskogar. Glesa tall- eller tall-björkskogar och lavhedar är vanliga, även på moränmark. Lingon och ljung dominerar fältskiktet. Granskogar förekommer med blåbär som karaktärsart. Myrprocenten är hög i inlandet men avtar mot kus- ten. Enstaka kalkförande kärrdråg förekommer med t.ex. gräsull och finbräken. I övrigt är myrmarkerna fattiga. Frodigare vegetation kon- centreras till älvstränderna och till vissa sjötrakter. Däremot är mar- kerna mellan älvarna mycket fattiga. Risrika gran- och tallskogar dominerar. De öppna bygderna karaktäriseras av gräsmarker som ansluter till låglänta starrängar. Vattendragens vegetation och flora Denna region är den av vattenkraftutbyggnad minst påverkade i hela det icke-ryska . Flororna i regionens älvar är inbördes lika, men skiljer sig avsevärt från flororna i sydligare oreglerade älvar. Bl.a. finns ett markant inslag av växter med nordlig huvudutbredning, t.ex. lappelm, strandveronika, nordruta, polargullpudra, lappblågull och röd trolldruva. En art med i övrigt arktisk utbredning är häng- gräs, som här finns i nedre lopp. I älvarnas övre delar är moränstränder med zonerad vegetation van- liga. Högörtvegetation finns vid en del forsar och bäckutlopp. Vatten- vegetationen är artfattig men kan vara individrik. Skyddade strand- sträckor av finsediment har utnyttjats som slåttermarker. De flesta öar i älvarna har också utnyttjats som slåttermark eller för kreaturs- bete. Några få används , främst i och . Övriga öar är till stor del igenvuxna av buskar och tuvtåtel. På raningsmarkerna och på skyddade stränder finns breda bälten av främst norrlandsstarr, flaskstarr och blåsstarr. På de steniga fors- stränderna finns en rikare flora med stort örtinslag, t.ex. fjäll- och isvedel, fjällskära, svarthö, slåtterblomma och smalviva. På skyd- dade, steniga stränder i älvarnas nedre delar är arter som grönvide, älgört och blåtåtel tongivande. Fjällväxter, t.ex. fjällsyra, finns spridda långt ner i älvdalarna. Strandsträckor som påverkas av ofta återkommande iserosion företer endast dvärgvuxen vegetation. Vedväxter når i bästa fall där erosionen är som kraftigast. Denna öppna vegetationstyp, s.k. moränstrandängar, finns främst vid men även lokalt inom Torne-Kalixälvssystemet. Ävjebroddsvegetationen i genomströmningssjöar i ne- dre loppet är unik. Även i , vid södra delar är den välutvecklad med rariteter som ävjepilört, tretalig slamkrypa och nordslamkrypa. I Vettasjärviområdet i vattensystem finns flera sjöar med ovanlig vegetation. I området förekommer åtskilliga sydliga eller östliga element, här vid sin nordvästra utbredningsgräns, t.ex. knappsäv, hästskräppa, sumpfräne, topplösa, frossört och älv- sallat. Ett par andra sällsynta arter finns på myrarna, nämligen myr- bräcka och sumparv. Rödsork och mellansork är nordliga arter med sina svenska huvudutbredningar i denna region. Bland fåglar kan nämnas myrspoven, som har sin hemvist på ändlösa myrar och tundra- marker. Älvarna i denna region har de mest betydande stammarna av natur- lekande lax i landet. Av andelen naturligt producerad laxsmolt i Sve- riges älvar 1994 bidrog t.ex. med . De utgör också högklassiga reproduktionsområden för älvlekande havsöring och kustsik. I Torneälvssystemet finns en för landet unik fauna av ryggradslösa djur med en rad extremt nordostliga arter, t.ex. bäcks- ländorna Chloroperla serricornis, Capnia vidua och Nemoura sahlbergi. Regionen avgränsas i norr av norra vattendelare och i söder av Rickleåns och södra vattendelare. Större vattendrag är , , , , Rickleån, och . Området är i stor utsträckning stenigt och av vildmarkskaraktär. Många fjällväxter har sin sydgräns inom området. Alla fjällälvar är reglerade men bara i liten skala. Källområdena till och är floristiskt mycket rika. Storforsen i är i fallhöjd räknat största kvarvarande . I inlandet dominerar glesa tallskogar och ande- len bygd är liten förutom i kustlandet. De västra delarna består av den stora överskjutningsskållan (seve- köliskållan) som utgörs av lågmetamorfa bergarter av bl.a. lerskiffer och högmetamorfa glimmerskiffrar, gnejser och amfiboliter. Berg- grunden är i stora områden rik på kalk. På vissa ställen framträder urberget med graniter och syeniter. Inlandet och kusten hör i huvud- sak till urberget med skilda slag av graniter som viktigaste inslag. En avvikande bergartssvit är skiffrar och vulkaniter med sulfidmalmer. Högfjällsterräng dominerar de västligaste delarna. En del fjäll är av- rundade, men ofta förekommer alpliknande fjäll med branta sidor, vassa ryggar och toppar. Den högmetamorfa delen av berggrunden har oftast en hög och brantkuperad terräng, t.ex. kring (Sarek-området). Här finns också isälvsmaterial med stor formrike- dom, samt mäktiga terrasskomplex. Blockrika områden är relativt vanliga, särskilt i förfjällsregionen. Inom Pite- och Skelläfteälvarnas dräneringsområden finns nedanför den egentliga fjällregionen min- dre massiv och isolerade berg vilka ofta har lågfjällskaraktär. Annars utgörs terrängen här i huvudsak av bergkullslätt, som längre mot kusten övergår i vågig bergkullterräng. Moräntäcket är rikligt och många av moränens egenformer har utbildats här, t.ex. drumliner och rogenmorän. Tillrinningen till älvarna bestäms i hög grad av fjällområdet, som upptar en stor del av avrinningsområdena. Älvstränderna är ofta ste- niga och blockrika i de fjällnära områdena. Nederbördsmängden är mycket hög i fjälltrakterna, men avtar snabbt i inlandet. Nederbördsmaximum inträffar i större de- len av regionen och växtsäsongen är . Längst i väster är växtsäsongen kortare, . Längst i väster överväger kalfjäll och fjällbjörkskog, och i förfjälls- regionen tillkommer barrskogar och myrar. Ris- och gräshedar avlö- ser varandra på kalfjället. Vissa områden är botaniskt mycket rika. Markvegetationen i fjällbjörkskogarna varierar från fattiga ristyper till rika högörttyper. Nedanför det fjällnära området är lavrika tall- hedar vanliga. I inlandet dominerar näringsfattiga barrskogar med ris i fältskiktet. Granskogar förekommer sparsamt, ofta med blåbär som karaktärsart, och på rikare berggrund och översilningsmarker med t.ex. ekbräken, ekorrbär och andra lågörter. Närmare kusten domine- rar risrika gran- och tallskogar, med inslag av sumpskogar. Uppodlad kulturbygd är här relativt vanlig. Kusten är flikig, delvis med skär- gård i lösmaterial och breda strandängar. Vattendragens vegetation och flora Med undantag av vissa områden i fjällregionen är och kraftigt reglerade, och endast en bråkdel av den ur- sprungliga strandvegetationen finns kvar. hade tidigare bl.a. ett unikt system av storamplitudsjöar med extrema vattenståndsvaria- tioner på uppemot 6-8 m. Dessutom fanns stora forsar och , t.ex. Harsprånget som var en av största storforsar med en fallhöjd . är svagt reglerad med flera magasin i övre loppet. Här finns också Storforsen, som med en årsmedel- vattenföring på ca 150 m 3/s, en fallhöjd , och 800 m längd är största kvarvarande . De outbyggda delarna av Skellefte- och Luleälvarnas övre lopp är botaniskt mycket rika områ- den. Som exempel kan nämnas Tarradalen i Lilla Lule älvs övre lopp som är en av fjällvärldens botaniskt rikaste dalgångar med sydväxtbranter, frodiga ängsbjörkskogar och högörtängar. Vegetationen längs de oreglerade och svagt reglerade vattendragen (t.ex. ) är gles på grund av blockigt och stenigt substrat. På vissa ställen närmare kusten finns lundartad strandskog av gråal, sälg och hägg, buskskikt med kanelros, brakved och tibast, samt ett ört- rikt fältskikt där fjällskära och liljekonvalj är vanliga. I denna regions SV del, vid källflöden, har många arter sin svenska sydgräns. Bl.a. kan nämnas brandspira, lappkattfot, kantljung, fjällblära och fjällarnika. Inga särdrag har kunnat urskiljas för denna region. Denna region omfattar området från Sävaråns och norra vattendelare till södra vattendelare. Större vatten- drag är , , Sävarån, , , och . Området är speciellt genom sin stora andel fjällbjörkskog. I skogslandet är graninslaget stort, särskilt längs de större älvarna. Andelen finsediment är rik i älvdalarna och byarna ligger tätt. Övergivna strandslåttermarker är vanliga, exempelvis längs . Här finns också landets bäst zonerade och artrikaste strandvegetation samt de bästa kvarvarande exemplen på storamplitud- sjöar i fjälltrakterna (Storvindeln, Storlaisan). I regionens södra del är kustområdet ordentligt kuperat och i vattendragen finns några av landets högsta nipor. Det mesta av fjällkedjan inom denna region består av seve-köliskål- lan med lågmetamorfa bergarter som fyllit och lerskiffer i väster och högmetamorfa glimmerskiffrar, gnejser och amfiboliter i de östra och centrala delarna. I den södra delen av fjällområdet tillkommer de jämtländska kambrosiluriska skiffrarna. Inåt landet och vid kusten dominerar urbergsområden med graniter och gnejser, men stora va- riationer förekommer. Porfyrer och sandsten finns bl.a. i regionens södra inlandsdelar. Vid kusten i Nordingråområdet finns ett avvi- kande område med mindre vanliga magmabergarter (rapakivigranit, labradorit och gabbro), överlagrade av sandstensbäddar som i sin tur är täckta av diabasbäddar. De västra delarna karaktäriseras av högfjällsterräng. Den högmetamorfa berggrunden i fjällkedjans östra del har ofta hög och brantkuperad terräng, t.ex. kring Vojmån, och översta . Stark geomorfologisk särprägel har de många små olivinstensmassiven som genom hög resistens mot erosion, och egen- domlig ytfärg ofta framträder som iögonenfallande branter. Nedan- för fjällen vidtar bergkullslätten, som till största delen är belägen ovan högsta kustlinjen. Den utgör ett relativt öppet landskap och älvarna passerar utan egentliga dalgångar med sammanhängande si- dor. Åt sydväst övergår denna slätt i vågig bergkullterräng varvid de större älvdalarna blir mer markerade. Kustområdet i den norra delen av regionen är slättartat medan den södra delen är mycket kuperad. Här finns i älvarna några av landets högsta nipor. Nederbörden är måttlig i nästan hela regionen, med ett maximum . Vid kusten inträffar nederbördsmaximum . Växt- säsongen är . I fjällen är den något kortare, . I fjälltrakterna varierar vegetationen mycket beroende på tillgången på kalk i berggrunden och med snötäckets varaktighet. strax ovan skogsgränsen består främst av ljungmark. tar gräshedmarker och i högalpina områden överväger mossor och Skogsgränsen markeras av fjällbjörkskogar som här är väl ut- bredda med markvegetation varierande från ristyp till högörttyp. Inlandets skogsområden utgörs till stor del av barrblandskogar. rarna upptar en mindre areal här jämfört med i de nordligare regio- nerna (1-2). Andelen bygd är stor i älvdalarna och längs kusten. Vattendragens vegetation och flora Både och är kraftigt reglerade med få res- ter av naturlig strandvegetation. Däremot finns oreglerade biflöden, t.ex. och Vojmån uppströms V ojmsjön. Skogs- vegetationen kring de stora älvarna har rikt inslag av gran medan tallskogar dominerar kring skogsälvarna. Stränderna längs de flesta outbyggda vattendragen är präglade av långvarig slåtter, men håller nu på att växa igen. Strandvegetationen i de oreglerade älvarna är välzonerad på grund av stora vattenståndsväxlingar och lugn isgång. har så- vitt känt mer välutvecklad strandvegetationszonering än någon an- nan svensk älv. I strandskogen dominerar barrträd, björk och gråal med olika ris i fältskiktet. I videbältet förekommer oftast lappvide, grönvide och svartvide. Bland örter och graminider finns på de flesta ställen älgört, kärrspira, blåtåtel, tuvtåtel och styltstarr. Artrikare ve- getation är koncentrerad till forsarnas moränstränder. I finns landets artrikaste strandvegetation. Skogsrör har sin huvudutbredning i världen i denna region. Det före- kommer ganska sällsynt på fuktig, näringsrik skogsmark, i raviner, längs bäckar och älvar. Inga särdrag har kunnat urskiljas för denna region. Denna region sträcker sig från södra till norra vattendelare. Större vattendrag är , , Ljusnan, , Testeboån och Gavleån. I Jämtlandsområdet är vegeta- tionen oceaniskt präglad och dessutom kalkrik. Andelen bygd är re- lativt stor med koncentrationer t.ex. omkring . Många syd- liga växtarter når sin nordgräns i regionen. De flesta större vatten- drag i området är reglerade. Ammerån är ett oreglerat biflöde till och ett av landets kalkhaltigaste (minst försurningskänsliga) vattendrag. I finns några av landets mest kända (Tännforsen och Ristafallen). I regionens västra del är bergartsvariationerna stora. Här varvas låg- metamorf berggrund (fylliter och lerskiffrar) med högmetamorf (glimmerskiffrar, gnejs, amfibolit). I den nordligaste delen finns på vissa ställen inslag av olivinsten. Kring och norrut består berggrunden med obetydliga undantag av kambrosiluriska sediment- Söder om sker en tvär övergång till mycket näringsfattiga områden. Berggrunden är växlande med bl.a. graniter, porfyrer och diabas av urbergsålder, samt fragment av kvartsit och sparagmit. Granit och gnejs dominerar även utåt kusten, med inslag av leptit och hälleflinta. Fjällområdet är relativt heterogent med såväl högfjällsområden med markerade toppar, branta fjällsidor och blockmark, som mjuka av- rundade fjäll. Öster om fjällregionen överväger platåterräng utan nämnvärd inskärning av dalgångar. Den övergår i vå- gig bergkullterräng, men inslag av bergkullslätt finns lokalt, särskilt i terrängen mellan större älvdalar. De större älvarna, t.ex. , har här väl markerade dalgångar. Landskapligt framträdande brant- former av flyggbergstyp finns efter flertalet större dalgångar. Ter- rängen mellan dalgångarna är sjörik. Regionens NV del präglas av fuktiga, västliga vindar. Klimatet är närmast oceaniskt beroende på den öppning som finns i fjällkedjan mot väster och den förhållandevis låga terrängen på norska sidan. Det medför bl.a. stora nederbördsmängder med ett maximum på som- maren. I riktning mot östkusten minskar det oceaniska inflytandet och där kommer det mesta av nederbörden . Hela regionen har en växtsäsong . vegetation är till största delen hedartad och varierar med kalkhalten i berggrunden och snötäckets varaktighet. Längs dal- bottnarna nordväst om sträcker sig fuktiga ris- och mossrika granskogar. Stort inslag av gräs och örter är vanligt. I dalgångarnas övre delar dominerar hedbjörkskog. Myrarealen i området är mycket stor och myrarna har ofta en artrik flora. Det oceaniska inflytandet märks bl.a. i den rikt differentierade vegetationen på myrarna kring sjön i övre del. I den södra delen av regionen när- mast fjällen är lavtallskogar vanliga. Kalkinslaget påverkar vegeta- tionen och friska högörtängar, kalkkärr och kalkpåverkade myrar förekommer. Många växtarter med sydlig utbredning når upp till detta område. Längre inåt landet och ut mot kusten blir skogarna näringsfattigare. Myrarealen är mycket stor i hela området. I NV dominerar blåbärs- granskogar och bland myrmarkerna finns många rikkärr och extremrikkärr med rik orkidéflora. T.ex. flugblomster når här sin nordgräns i landet. I den övriga delen av regionen är skogarna näringsfattigare och består tilll stor del av tallskogar med ljung och lingon i fältskiktet. Vattendragens vegetation och flora Alla större vattendrag i denna region är reglerade och den ursprung- liga vegetationen längs huvudfårorna är med endast mindre undan- tag förstörd. Dessutom finns några oreglerade biflöden, bl.a.Ammerån Ammerån är dessutom känd som ett av de kalkrikaste vattnen i landet. Älvdalarnas bitvis frodiga och artrika vegetation står i många fall i skarp kontrast till de magra omgivningarna. På älvdalssluttningarna växer mest granskogar. I raviner i nedre lopp finns t.ex. sötgräs, hässleklocka, gullpudra och springkorn, arter som endast har spridda förekomster norr om denna region. Längre uppströms kan strandvegetationen domineras av buskar som tibast, olvon, kanel- ros och skogstry. Längs Ljusnan är blåtåtel en av de vanligast före- kommande arterna. Andra vanliga arter här är liljekonvalj och kanel- ros. Klådriset är en sällsynt art som växer på älv- och sjöstränder, tidigare mest längs . växtplatser har dock decimerats kraf- tigt efter älvutbyggnaderna. Vegetation präglad av forsdimma och svallis är ovanlig längs våra älvar. I denna regions NV del finns två av de främsta kvarva- rande lokalerna, Ristafallet och Tännforsen i . Här finns en mycket ovanlig klippspringevegetation och en unik moss- och lav- flora. Dubbelbeckasinen var tidigare spridd över stora delar av landet men har kraftigt gått tillbaka. Den har sitt starkaste fäste nordväst om i Enanområdet. Regionen avgränsas av norra vattendelare och Tämnaråns och södra vattendelare. I regionen möts ett flertal nordliga och sydliga floraelement på gränsen av sina utbredningsområden. är vattenrikaste fjällälv och den är till största de- len kraftigt reglerad. Därför återfinns endast rester av den forna strand- vegetationen. är den sydligaste stora älvsträckan i landets storälvar som endast är svagt påverkad av reglering och dess strandvegetation har fortfarande en i det närmaste naturlig zonering. Jordbruksbygder kantar vattendragen och det avspeglar sig i den kulturpräglade vegetationen. nedströms bruk hyser växt- och djursamhällen med stora naturvärden. a. finns här löv- dominerade naturskogar och alla sju hackspettarter, däri- bland den vitryggiga hackspettens största svenska population. De västliga delarna av regionen består av mycket varierande kaledo- nisk berggrund. I inlandet dominerar gnejs och granit med inslag av Älvdalsporfyrer, Dalasandsten och diabas. Vid kusten finns huvud- sakligen graniter med vissa stråk av bl. a. kalksten. Ett i regionen avvikande område är Siljansringen med skiffrar och kalksten. Fjällterrängen är huvudsakligen mjukt vågig med vissa flackare av- snitt. Vissa partier är mer markerade. I förfjällsområdet överväger platåterräng, men enstaka isolerade fjällområden förekommer. För- fjällsområdet har också en stor andel myrmarker, till skillnad från resten av regionen, undantaget närmast kusten. Älvdalarna är väl markerade. Ett unikt stycke landskap är dal- generationer i Trängslet. Dessa är dock är starkt skadade av Träng- sletdammen, men fragment finns kvar nedströms dammläget. Flyggbergsbranter är vanliga främst längs . Dynfält är också relativt vanliga inom både Öster- och Västerdalälvarnas dal- De många framträdande randdeltan som finns i regionen bör nämnas, liksom levéerna längs vid , som är de bästa exemplaren i landet. Andra fluviala formelement som är ut- märkande för är översvämningsplan, nipor och korv- sjöar. är den sydligaste stora älvsträckan i landets storälvar som endast är svagt påverkad av regleringar. Fattigdom på sjöar präglar avrinningsområdet. I ett biflöde, Njupån, finns högsta vat- tenfall, Njupeskär, med en fri fallhöjd . Regionens mindre vattendrag rinner huvudsakligen genom mycket flacka marker, till stor del odlingslandskap. Tämnarån t. ex. är outbyggd och dess relativt breda stränder utgörs till stor del av sank- ängar. Nederbörden varierar mycket inom regionen. De höglänta områdena i inlandet har ofta relativt hög nederbörd, liksom de västligaste de- larna av regionen.