sou · GJB360 · 1996-01-01 00:00:00 — 1993 tillkallade på regeringens uppdrag en kommission med uppdrag att utifrån ett kvinnoperspektiv gö ra en ö versyn av frågor som rö r våld mot kvinnor och fö reslå åtgärder fö r att motverka sådant våld. Kommissionen antog namnet . avlämnade kommissionen delbetänkandet Ett centrum fö r kvinnor som våldtagits och misshandlats(SOU 1994:56). Regeringen beslutade att fö r /95 ställa till fö rfogande varefter Rikskvinnocentrum fö r kvinnor som misshandlats och våldtagits inrättades vid i . Därefter har regeringen, som ett stö d fö r uppbyggnadsarbetet, ställt ytterligare till Rikskvinnocentrums fö rfogande. avlämnade slutbetänkandet Kvinnofrid ( SOU 1995:60). Betänkandet har remissbehandlats. En fö rteckning ö ver remissinstanserna finns i slutet av detta dokument. har sammanställt remissvaren (Ds 1996:28). Sammanfattning av betänkande Kvinnofrid Olika åtgärder har vidtagits fö r att ö ka stö det till brottsoffer. Det finns emellertid alltjämt ett stort behov av insatser. Inte minst gäller detta i fråga om stö d och hjälp till kvinnor som utsatts fö r våld och andra ö vergrepp samt åtgärder fö r att fö rhindra en upprepning av våldet och fö r att fö rebygga våld mot kvinnor. Betänkandet innehåller fö rslag till åtgärder som griper in på flera olika samhällsområden. Vi fö reslår lagändringar på ett flertal områden, men konstaterar att lagstiftning inte ensam kan lö sa det samhällsproblem som våld mot kvinnor utgö r. En betydande del av våra fö rslag tar därfö r sikte på olika myndigheters handläggning av ärenden med anknytning till våld mot kvinnor. Vi lämnar också åtskilliga rekommendationer fö r hur myndigheterna bö r fö rhålla sig till kvinnovåld. Vi fokuserar särskilt det våld som män utö var mot närstående kvinnor. Kapitel 2 behandlar det internationella samfundets aktiviteter när det gäller olika frågor som rö r våld mot kvinnor. Vi anser att det är viktigt att informera allmänheten om de uttalanden som gö rs i internationella sammanhang, och som syftar till att bekämpa våld mot kvinnor. Detta har en informerande och utbildande funktion och fö rstärker allmänhetens medvetenhet om att våld mot kvinnor är ett allvarligt samhälleligt problem. Vi har låtit ö versätta och publicerar i betänkandet (del B) några betydelsefulla FN- och Europarådsdokument om åtgärder fö r att bekämpa våld mot kvinnor. Vi fö reslår att internationella dokument som rö r våld mot kvinnor fortsättningsvis ö versätts till svenska och publiceras. Å tgärder för att öka kunskapen om omfattningen av våldet mot kvinnor I kapitel 3 redovisas statistiska uppgifter om våldet mot kvinnor. Våldet mot kvinnor är i stor utsträckning dolt, och den officiella statistiken visar endast en mindre del av våldsbrotten mot kvinnor. I kapitlet fö reslås olika åtgärder som bö r kunna ge ett bättre underlag fö r att skatta omfattningen av våldsbrott som riktar sig mot kvinnor. Härigenom kan även kostnaderna fö r mäns våld mot kvinnor skattas och ett bättre underlag erhållas fö r åtgärder som behö vs. Kriminalstatistiken bö r enligt vår mening fö rbättras i väsentliga avseenden. Sålunda bö r statistiken ö ver anmälda brott, framfö r allt brotten enligt 3, 4 och 6 kap. , i stö rre utsträckning Denna statistik bö r i ö kad utsträckning också ge information om offrets ålder, nationalitet och relation till gärningsmannen. På motsvarande sätt bö r statistiken ö ver lagfö rda personer innehålla uppgifter om brottsoffer, dessas kö n, ålder, nationalitet och relation till gärningsmannen. Ä ven den statistik som finns beträffande brott mot lagen (1988:688) om besö ksfö rbud behö ver kompletteras. Statistiken bö r också ge ö kad kunskap om skadestånden vid våldsbrott fö rö vade mot kvinnor och belysa omfattningen av frihetsberö vanden vid brott som avser våld mot kvinnor. Vi fö reslår vidare att en brottsofferundersö kning avseende våld mot kvinnor skall genomfö ras. En sådan undersö kning bidrar till att man bättre kan skatta den verkliga brottslighetens storlek. Detta kan i sin tur bidra till att kunskapen om våldet mot kvinnor ö kar liksom kunskaperna om sambandet mellan våldet och andra samhällsfaktorer. En brottsofferundersö kning kan också visa på var resurser bö r sättas in fö r att det våld som kvinnor utsätts fö r skall kunna bekämpas. Å tgärder som kan motverka våld mot kvinnor I kapitel 4 redovisas några historiska linjer och några utgångspunkter fö r sättet att se på våld mot kvinnor. Vi konstaterar i kapitlet att forskningen om våld mot kvinnor måste utvecklas. Vi fö reslår att regeringen uppdrar åt lämplig myndighet att utarbeta en plan fö r hur en sådan utveckling skall kunna komma till stånd. Sambandet mellan våldspornografi och våld mot kvinnor är fö ga belyst i forskningen. Ytterligare forskning på det området bö r kunna ge ett bättre underlag fö r att bedö ma behovet av att kriminalisera innehav av våldspornografi. Det behö vs en ö kad medvetenhet hos allmänheten om det samhällsproblem som våld mot kvinnor utgö r. I bl.a. och produceras TV-information som sammanställts av myndigheterna fö r att upplysa allmänheten om omfattningen av och orsaker till våld mot kvinnor. Man har ansett att de kampanjer som har genomfö rts haft en positiv påverkan på allmänhetens attityder till sådant våld. Vi fö reslår att regeringen tar initiativ till en liknande kampanj i . I skolan liksom i annat ungdomsarbete måste man vara uppmärksam på det våld som flickor och kvinnor utsätts fö r. Vi anser att det är viktigt att utveckla modeller fö r hur mäns våld mot kvinnor skall kunna tas upp i bl.a. skolundervisningen och under värnplikten. I kapitel 5 tar vi upp de problem som är fö rknippade med handläggning av ärenden med anknytning till kvinnovåld. Vi anser att medvetenheten måste ö ka hos vad beträffar fö rekomsten av våld mot kvinnor, dess orsaker och konsekvenser. Detta gäller såväl på handläggarnivå som på chefs- och politikernivå. Inom måste det utvecklas metoder som leder till fö rbättrade insatser fö r kvinnor som utsätts fö r våld. Vi fö reslår att denna grupp uppmärksammas särskilt i den nya socialtjänstlag som fö reslagits av . Av den nya lagen bö r således framgå att skall verka fö r att kvinnor som är eller har varit utsatta fö r våld och andra ö vergrepp får stö d och hjälp att fö rändra sin situation. Vi betonar också vikten av att kommunerna beaktar arbetet med utsatta kvinnor i sin verksamhetsplanering och att resurser avdelas fö r ändamålet. Vi fö reslår att särskilda handlingsplaner utarbetas fö r denna grupp. har fö reslagit att kommunens socialtjänst en gång skall avge en social rapport till kommunfullmäktige om betydelsefulla fö rändringar som inträffar i de sociala fö rhållandena i kommunen. Vi anser att man i det sammanhanget även bö r uppmärksamma fö rekomsten av våld i nära relationer. bö r därfö r i sin rapport även redovisa de åtgärder som och andra aktö rer har vidtagit fö r att komma till rätta med det problemet. Vi anser också att i varje kommun bö r utarbeta särskilda åtgärdsprogram, som tar sikte på hur man på bästa sätt skall mö ta kvinnor som utsätts fö r våld och vilka insatser som kan erbjudas kvinnorna, barnen och männen inom ram, liksom av andra samhällsinstanser och frivilliga organisationer. bö r också aktivt informera om de resurser som finns inom ram och som är tillgängliga fö r kvinnor som är utsatta fö r våld och andra ö vergrepp. Varje kommun bö r avdela en eller flera socialsekreterare, som får ett särskilt ansvar fö r kvinnor som utsätts fö r våld. Dessa socialsekreterare bö r ges särskild utbildning och regelbunden handledning. Fö rslaget syftar till en kompetenshö jning hos och kan fö rväntas medfö ra effektivitetsvinster. Vi fö reslår slutligen att får i uppdrag att utarbeta allmänna råd fö r handläggning av frågor som rö r våld mot kvinnor. Dessa råd kan ge ledning fö r kommunernas socialtjänst om vilka mål och metoder som bö r vara vägledande i arbetet med kvinnor som utsatts fö r våld. Ä ven barnen bö r uppmärksammas i detta sammanhang. Vi har i delbetänkandet Ett centrum fö r kvinnor som våldtagits och misshandlats (SOU 1994:56) fö reslagit att ett nationellt kompetens- och resurscentrum fö r kvinnor som utsatts fö r våldtäkt och misshandel skall inrättas. Detta centrum är nu under uppbyggnad vid i . Vi betonar att centrumet inte bö r bli det enda i landet där hälso- och sjukvården utgö r bas fö r verksamheten. Tvärtom är det angeläget att nya sådana centrum bildas, och målet bö r vara att det i varje landsting finns en specialiserad resurs fö r kvinnor som utsatts fö r våld och andra ö vergrepp. Ä ven fö r hälso- och sjukvården behö vs det enligt vår mening ett ö vergripande policydokument. Vi fö reslår att ges i uppdrag att utarbeta allmänna råd fö r hur hälso- och sjukvården bö r utforma sina insatser fö r kvinnor som utsatts fö r våld. Ett sådant dokument bö r framfö r allt innehålla de mål som bö r gälla fö r verksamheten. Tillgången till psykoterapi fö r kvinnor som utsatts fö r sexuella och andra ö vergrepp är mycket begränsad. Många kvinnor har berättat om den kamp de fått fö ra fö r att få nö dvändig terapi. Enligt vår mening är det mycket angeläget att kvinnor som utsatts fö r våld och andra ö vergrepp kan fä psykoterapi, när sådan erfordras. Detta måste kunna erbjudas kvinnorna inom rimlig tid och till en rimlig kostnad fö r dem. Vi utesluter inte att det fö r denna grupp kan behö va infö ras någon form av– åtminstone begränsad – vårdgaranti fö r att tillgodose kvinnornas behov. Mot bakgrund av de stora fö rändringar som pågår inom hälso- och sjukvården har vi dock avstått från att fö rsö ka utforma de närmare fö rutsättningarna fö r en sådan garanti. I kapitel 6 behandlas även olika frågor med anknytning till rättsintyg. Kvinnojourerna ger praktisk och psykologisk hjälp åt kvinnor som har drabbats av brott. De ger kvinnorna skydd och fö rebygger på så sätt en upprepning av våldet. Jourernas insatser har stor betydelse fö r många utsatta kvinnor. Resursbrist fö rsvårar dock mö jligheterna att ge effektiv hjälp. Kvinnojourerna bö r enligt vår mening få ö kade mö jligheter att anställa personal, att ge dem som arbetar i jourerna handledning och att utveckla sina verksamheter i ö vrigt. Fö r närvarande utgår i statsbidrag till kvinnojourernas lokala utvecklingsarbete. Vi fö reslår att statsbidraget till de lokala kvinnojourernas stö d- och utvecklingsarbete ö kas med . Det fö reslagna beloppet, , motsvarar ungefär hälften av de bidrag som kvinnojourerna erhåller från kommuner och andra bidragsgivare tillsammans. Med ett sådant tillskott till kvinnojourerna skapas fö rutsättningar fö r en mera stabil verksamhet vid jourerna. Ä ven brottsofferjourerna arbetar med att informera och hjälpa kvinnor som utsatts fö r våld och sexuella ö vergrepp. Inom mansjourerna har det bö rjat växa fram verksamheter som ger behandling fö r män med våldsproblematik. Insatser av nu nämnt slag är enligt vår mening av stort värde. fö reslår ett statligt stö d på till brottsofferjourer fö r arbete med våldsutsatta kvinnor och till organisationer som erbjuder behandling fö r män med våldsproblematik. har framhållit vikten av att stö djer frivilligt socialt arbete. Kommittén har även fö reslagit att den nya socialtjänstlagen skall innehålla en särskild bestämmelse om detta. Eftersom kvinnojourerna i så stor utsträckning utfö r arbete som ankommer på bö r bestämmelsen enligt vår mening särskilt ta sikte på ekonomiskt stö d till kvinnojourerna. I kapitel 8 behandlas frågor som rö r myndigheterna inom rättsväsendet. Vi anser att polismyndigheterna bö r utarbeta särskilda åtgärdsprogram beträffande sin handläggning av ärenden som rö r våld mot kvinnor. Polismyndigheterna bö r också utarbeta särskilda informationsbroschyrer som är riktade till kvinnor som har utsatts fö r våld och andra ö vergrepp. Enligt vår mening måste metoder sö kas som kan bidra till att ärenden som rö r våld och andra ö vergrepp mot kvinnor behandlas effektivare. Någon polismyndighet bö r därfö r få i uppdrag att utarbeta modeller fö r arbetet med ärenden som har samband med våldsbrott riktade mot kvinnor. Inom ramen fö r en sådan fö rsö ksverksamhet bö r man även prö va på vilket sätt olika registersystem kan användas fö r att effektivisera kampen mot kvinnovåldet. Vi fö reslår vidare en fö rsö ksverksamhet med intensivö vervakning med elektronisk kontroll beträffande män som inte kan fö rmås att respektera meddelade besö ksfö rbud. Vi fö reslår att ges i uppdrag att utreda fö rutsättningarna fö r en sådan fö rsö ksverksamhet. Eventuellt skulle det vara fö rdelaktigt om en sådan fö rsö ksverksamhet samordnas med den verksamhet med intensivö vervakning av vissa fängelsedö mda som pågår. Vi anser att rutiner bö r skapas som gö r det mö jligt fö r en kvinna att alltid snabbt få tillgång till den skyddsutrustning hon behö ver. Vi anser att det även fortsättningsvis bö r vara mö jligt fö r särskilt utsatta kvinnor att få livvaktsskydd, när metoder som är mindre ingripande är otillräckliga. Det är också enligt vår mening angeläget att närmare analysera hur ett effektivt skydd bö r utformas fö r olika kvinnors behov. Det behö vs en noggrann utvärdering av de metoder fö r skydd av kvinnor som har använts, och vi fö reslår att i samarbete med Brottsfö rebyggande rådet får i uppdrag att gö ra en sådan utvärdering. Poliser och åklagare har ofta en på fö rhand etablerad pessimism i fö rhållanden till ärenden som innefattar våld och andra ö vergrepp mot kvinnor i nära relationer. Detta påverkar också deras benägenhet att utreda och driva sådana ärenden. Kvinnans ovilja att medverka i utredningen utgö r inte sällan anledningen till att ärenden skrivs av. är polisen i allmänhet fö rundersö kningsledare i mål som gäller misshandel. Vi anser att åklagarna, som har en stö rre processrättslig erfarenhet, bö r vara fö rundersö kningsledare i alla ärenden som rö r misshandel av en man mot en kvinna när kvinnan och gärningsmannen är bekanta med varandra, dvs. även om misshandeln inte är grov. Olika frågor som rö r åklagares och domstolars handläggning av ärenden om våld och andra ö vergrepp mot kvinnor bö r också enligt vår mening utvecklas närmare i särskilda policydokument fö r respektive verksamhetsområde. Det är angeläget att både åklagare och domstolar prioriterar ärenden som rö r våld mot kvinnor i nära relationer. Samverkan mellan myndigheter, organisationer och enskilda framhålls regelmässigt som den viktigaste strategin när det gäller att motverka våld mot kvinnor. Av stor betydelse fö r myndigheternas inställning till våld mot kvinnor och till samarbete mellan myndigheter och andra i frågor som rö r sådant våld är de signaler som centrala, regionala och lokala ledningsorgan ger åt sina anställda. I kapitlet redovisas bl.a. erfarenheter från ett projekt fö r myndighetssamarbete vid kvinnomisshandel som under samordning av bedrivits i fem län. I de särskilda kapitlen om och hälso- och sjukvården har vi fö reslagit att får i uppdrag att utarbeta allmänna råd fö r de nämnda verksamhetsområdenas handläggning av ärenden med anknytning till våld mot kvinnor. Ä ven rättsväsendet skulle ha nytta av sådana policydokument, och vi fö reslår därfö r att , och ges i uppdrag att, var och en fö r sitt verksamhetsområde, ta fram policydokument i vilka bö r formuleras principer fö r handläggningen av ärenden med anknytning till våld mot kvinnor. Vid vår ö versyn av bestämmelser har vi i enlighet med våra direktiv haft kvinnoperspektivet i fokus. Vi fö reslår vissa genomgripande fö rändringar i sjätte kapitlet . Ä ndringarna rö r bl. a. frågan om vilka sexuella handlingar som skall krävas fö r ansvar fö r våldtäkt, och – när det gäller sexuella ö vergrepp mot barn – vilka handlingar i ö vrigt mot barnet som skall krävas fö r ansvar fö r våldtäkt. Lagtexten bö r ligga så nära verkligheten som mö jligt och vi fö reslår därfö r språkliga ändringar i ett flertal lagrum i sjätte kapitlet. Det gäller framfö r allt ifråga om begreppet "sexuellt umgänge". Något bärande skäl att begränsa våldtäktsbrottet till samlagshandlingar eller sexualhandlingar som är jämfö rliga med samlag finns inte. Genom att den sexuella handlingen avgränsas utifrån ett kvinnligt perspektiv saknas anledning att skilja mellan olika sätt att fysiskt utnyttja en kvinna sexuellt. Allt sådant handlande som innefattas i begreppet sexuellt umgänge skall omfattas av våldtäktsbestämmelsen. Uttrycket sexuellt umgänge fö r dock tanken till en frivillig och ö msesidig sexualakt mellan två personer. Vid våldtäkt är varje inslag av ö msesidighet utesluten. Mot denna bakgrund är uttrycket sexuellt umgänge direkt olämpligt fö r att beskriva den sexuella handlingen när en person fö rgriper sig sexuellt på en annan person. Gärningen framstår i stället som ett utnyttjande av en annan persons kropp fö r egna sexuella syften. Rekvisitet "tvingar annan till samlag eller därmed jämfö rliga sexuellt umgänge" i 6 kap. l §brottsbalken bö r ersättas med rekvisitet "tilltvingar sig samlag eller på annat sätt sexuellt utnyttjar". Det nya uttrycket sexuellt utnyttjar avser samma sexuella handlingar som avses med begreppet sexuellt umgänge. Våldtäktsparagrafen ändras också såtillvida att fö rsta stycket behandlar brott som begås av en man mot en kvinna. I ett andra stycke behandlas ö vriga konstellationer såvitt avser gärningsman/offer. I vårt uppdrag ingår att ö verväga skyddet även fö r flickor mot ö vergrepp av skilda slag, däribland sexuellt våld. Vi anser att sexuellt utnyttjande av ett barn skall bestraffas på motsvarande sätt som våldtäkt mot en vuxen kvinna. Detta bö r gälla oavsett om tvång fö rekommit eller inte. Att en vuxen man, som fö rö vat våldtäkt mot ett barn, inte har använt våld kan mycket väl bero på att barnet ö verhuvudtaget inte haft någon mö jlighet att gö ra motstånd. Däremot torde ö vergreppen mot barnet regelmässigt vara fö renade med psykiskt våld och allvarliga hot mot hennes eller hans integritet. Det maktmissbruk och den hänsynslö shet som gärningsmannen gö r sig skyldig till gentemot barnet vä- ger i dessa fall lika tungt som det fysiska våldet eller hotet vid ö vergrepp mot en vuxen kvinna. Någon skillnad i straffvärde fö religger inte. Ett nytt straffbud om våldtäkt mot barn bö r sålunda infö ras. Alla sexuella ö vergrepp mot ett barn , som faller under 6 kap. 1–4 §§brottsbalken, skall omfattas av den nya bestämmelsen. Fö r att beskriva den sexuella handlingen används begreppet sexuellt utnyttjar, som motsvarar begreppet sexuellt umgänge. Rekvisitet ö verensstämmer med vad vi fö reslagit när det gäller våldtäkt mot vuxna. Brottet delas in i tre svårhetsgrader i likhet med våldtäktsbrottet och med samma straffskalor. Straffet i normalfallet bö r sålunda uppgå till fängelse i lägst två och hö gst sex är. Om brottet med hänsyn till särskilda omständigheter är att anse som mindre allvarligt bö r dö mas till fängelse i hö gst . Straffskalan fö r grov våldtäkt mot barn bö r vara fängelse i lägst fyra och hö gst . Som en fö ljd av tidigare ändringar i 6 kap. bö r de nuvarande straffbestämmelserna i 2 § om sexuellt tvång, 3 §om sexuellt utnyttjande och 4 §om sexuellt utnyttjande av underårig fö ras samman till en ny paragraf, 3 §, när bestämmelserna avser sexualbrott mot personer som är fyllda . Brottet benämns sexuellt utnyttjande. Den sexuella handlingen beskrivs med uttrycket sexuellt utnyttjar och avser samma handlingar som avses med begreppet sexuellt umgänge. Här fö reslås sålunda ingen ändring i sak. Straffet fö r normalbrottet skall vara fängelse i hö gst . Straffskalan fö r grovt sexuellt utnyttjande fö reslås vara fängelse i lägst ett och hö gst . Någon fö rändring vad avser de olika sexualbrottens straffvärde åsyftas inte. När det gäller brottet sexuellt ofredande har brottsbeskrivningen blivit fö råldrad. Denna tar också mer sikte på en samhällelig reaktion och mindre på att angreppet riktas mot en enskild person. De handlingar som avses med bestämmelsen kan bättre uttryckas i termer som beskriver den integritetskränkning, det ofredande och de trakassererier som avses med straffstadgandet. Vissa typer av sexuella trakasserier omfattas av stadgandet, vilket tydliggö rs med vårt fö rslag. Ä ndringarna är av terminologisk natur. Någon ändring av kriminaliseringens räckvidd är inte avsedd. Ansvar bö r ådö mas även vid underlåtenhet att avslö ja vissa grö vre brott enligt 6 kap. . Det gäller våldtäkt, grov våldtäkt, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, grovt sexuellt utnyttjande och grovt koppleri. Var och en som får kännedom om att ett sådant brott är å färde skall ha ett ansvar fö r att brottet avslö jas. I den särskilda åtalsbestämmelsen i 6 kap. gö rs en redaktionell ändring som är fö ranledd av fö rslaget om en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn. Kvinnor är ofta offer fö r såväl misshandelsbrott som olika brott mot frihet och frid. Ä ndå anges brottsoffret i de olika straffbestämmelserna som "han/honom". Lagtexten bö r utformas med en terminologi som ligger så nära verkligheten som mö jligt. Beträffande vissa brottsrekvisit anser vi att språkbruket i nu gällande lag ter sig ålderdomligt och, inte minst ur ett kvinnoperspektiv, i hö g grad verklighetsfrämmande. Vissa språkliga ändringar beträffande ett antal brott i vissa brottsbalkskapitel bö r därfö r ske. Vissa fö rändringar i sak fö reslås beträffande brottet olaga hot, åtalsbestämmelsen i 5 kap. och bestämmelserna om straffmätning. I bestämmelsen om olaga hot fö reslås en språklig ändring i syfte, inte minst ur ett kvinnoperspektiv, att gö ra lagtexten mer verklighetsanpassad. I ett nytt tredje stycke anges i vårt fö rslag vissa faktorer som bö r tas med vid bedö mningen av om brottet skall hänfö ras till den svårare graden. Det finns anledning att från samhällets sida kraftigt markera allvaret i all olaglig användning av vapen. Att bli utsatt fö r ett vapenhot är ofta en traumatisk upplevelse. Hot som utö vas med särskilt farliga vapen bö r regelmässigt hänfö ras till den grova graden av brott. Härmed avses framfö r allt skjutvapen och knivar och fö remål som av offret uppfattas som särskilt farliga. Ä ndringen innebär en skärpning av straffet då sådana vapenhot fö rekommit. Andra faktorer som bö r medfö ra att brottet skall anses grovt är att hotet avsett en särskilt farlig gärning eller om hotet riktats mot någon som intar en särskilt utsatt ställning. Detsamma gäller om det är fråga om upprepade allvarliga hot. Fö r den grova graden av brott bö r en särskild brottsrubricering, grovt olaga hot, infö ras. Ofredandebrottet ändras språkligt i syfte att anpassa terminologin till de vanligaste formerna av ofredande. Någon ändring i sak såvitt avser de straffbara handlingarna är dock inte avsedd. I bestämmelsen om fö rolämpning gö rs vissa ändringar i syfte att i språkligt hänseende fö rtydliga lagtexten. Det finns anledning att behandla fö rolämpning med anspelning på någons kö n med samma allvar som när det gäller anspelning på ras, hudfärg m.m. Vi fö reslår därfö r ett tillägg i 5 kap. 5 §fö rsta stycket tredje punkten som innebär att, om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl kan anses påkallat ur allmän synpunkt, åklagaren får åtala fö r fö rolämpning mot någon med anspelning på den personens kö n. Samma åtalsregel bö r gälla vid fö rolämpning mot någon med anspelning på en persons sexuella läggning och inte, som fö r närvarande, endast vid anspelning på någons homosexuella läggning. Bestämmelsen i 29 kap. , som reglerar de omständigheter som skall vara fö rsvårande vid straffmätningen, bö r utvidgas. Motivet att kränka någon på grund av kö n bö r beaktas särskilt vid bedö mning av straffvärdet. I den särskilda lagen (1982:316) med fö rbud mot omskärelse av kvinnor bö r de straffbara handlingarna betecknas med en term som ger uttryck fö r vad de kriminaliserade ingreppen faktiskt innebär, nämligen en kö nsstympning. Lagens rubrik bö r därfö r ändras till "lag med fö rbud mot kö nsstympning av kvinnor".