prot · GJ0981 · 1996-04-17 00:00:00 — Då är denbästa förebyggande insatsen att ge i första hand för-äldrarna möjlighet att få mer tid, uppmuntra dem, talaom att de är de bästa personerna för sina barn. Så ärdet i av fallen. Tala om att samhället har behovav deras insatser, ge dem litet civilkurage. hän-der det att föräldrarna abdikerar och säger: fårsamhället ta över, jag orkar inte, jag klarar inte dethär. Det beror ofta på att de har vuxit upp under dentid då föräldrarollen har nedvärderats. Man har inteinsett hur viktig föräldrarollen är.Med alla de fel och brister som vi alla har somföräldrar är vi ändå det bästa för våra barn. Vi politi-ker måste ge föräldrarna möjligheter till det. Sedanskall vi vidta alla de åtgärder som bl.a räknat upp och börja tidigt för att upptäcka vilkasom behöver extra stödinsatser. Man säger på mödra-vårdscentralerna att man ser det redan under gravidi-teten. Då får det inte finnas några begränsningar avekonomiskt slag, utan då skall vi sätta in alla åtgärderför att stödja i god tid.Jag vill tacka alla som har deltagit i denna debatt.Anf. 18 ()Herr talman! Till skillnad från statsrådet jag för vana att svara på de frågor som ställs tillmig.Vad skall man göra för de mest utsatta barnen?Självklart skall man rikta åtgärder i det korta pers-pektivet inom ramen för det stöd som finns i dag.Man kan ju inte sitta helt passiv.Och i ett längre perspektiv måste man naturligtvisse till att man får en familjepolitik och en ekonomiskpolitik i det här landet som gör att människor kankänna sig trygga i sin föräldraroll. De måste ha till-gång till de resurser som krävs när man kommer iutsatta lägen. Vad har en ensamstående lågavlönadeller arbetslös mamma för valmöjligheter? Varförskall en lågavlönad ensamstående mamma betala entredjedel av sin lön i skatt och bli beroende av bidrag?Hon hamnar kanske i ett bidragsberoende som gör atthon inte har möjlighet att förbättra sin egen försörj-ningssituation av egen kraft. Framför allt gäller det juatt se till att vi får arbetstillfällen här i . Där ärju statsrådet delaktig i regeringens arbete.För barnens skull behöver vi en ny modern famil-jepolitik. Vi behöver en politik som bygger på lös-ningar i det civila samhället. Det innebär att männi-skor får ett större ansvar för sin situation och att deockså ges möjligheter att själva organisera tillvaron.Detta skapar äkta trygghet.Dagens familjepolitiska stöd ses ju ibland som nå-gon sorts kompensation för att barnfamiljerna underde senaste årtiondena drabbats av samma skattehöj-ningar som alla andra. Men skattereformen har fak-tiskt slagit långt hårdare mot barnfamiljerna än motandra hushåll eftersom man inte har tagit hänsyn tillskatteförmågan.Skatteomläggningen har också framställts som enmöjlighet att höja familjestödet. Sanningen är den attdet är barnfamiljerna själva som har fått betala hu-vuddelen av sitt ökade stöd. Och det har definitivt inteblivit bättre av att den politiska styrningen av famil-jerna ökat.Herr talman! Den offentliga sektorn kan aldrigadministrera fram mer resurser. Den kan bara fördelaom dem som redan finns. Jag vill inte påstå att denoffentliga sektorn inte spelar någon roll för männi-skors upplevelse av trygghet. Men när de offentligafinanserna genomlever en ekonomisk kris kännermänniskor sig svikna. Man kan faktiskt tala om dendubbla sociala nedrustningen. Först monteras de so-ciala skyddsnäten ned. Sedan framtvingas en ned-skärning av de offentliga sociala systemen. Resultatetkan bara bli ett - individerna hamnar i en mycketutsatt situation. I det här fallet är det barn och barn-familjer som råkar illa ut.En sänkning av det totala skattetrycket är en av deviktigaste välfärdspolitiska reformerna. Om vi intetillåter människor att i större utsträckning själva pri-oritera sina egna resurser kan man inte heller räknamed att de skall ha en möjlighet att ta mer omfattandeansvar, och då gäller det också ansvaret för barnen.Vi moderater arbetar för en utveckling där famil-jen ges en tydligare uppgift med ansvar för barnensomvårdnad och uppväxt. Föräldrar vill och kan iallmänhet ta ansvar och även fullfölja detta ansvar förbarn och familj. Det är när föräldrarna ges förutsätt-ningar att ta ett sådant ansvar som möjligheterna förbarn att känna trygghet ökar. De barn som bäst behö-ver samhällets stöd får det inte, och det är oac-ceptabelt, statsrådet . 19 vice talman ()Herr talman! Trygghet i uppväxten handlar ocksåom miljöfrågor. Hur många barn och ungdomar oroarsig inte över att vi förstör för djuren och växterna?Hur många barn måste inte leva i en ständig oro där-för att de är allergiska och får astma och eksem avolika miljöfaktorer, t.ex. tungmetaller? Hur mångabarn får diabetes ?Miljöfrågorna måste tydligare än tidigare kopplasockså till vår hälsa så att vi angriper orsaker i ställetför symtom. Därmed skapar vi större trygghet ochmindre utslagning på grund av detta. I den föregåenderegeringen tog initiativ till att åstadkommasådana förändringar.Harry skrev en gång: Att verkligen le-va, det är att våga välja verklighet och välja sina vyeri stället för att tvingas välja verklighet.Och många barn har påtvingats en verklighet sominte är bra för dem. Vi behöver ju barn som faktisktockså får möjlighet och vågar välja verklighet. Demåste känna att de kan påverka sin framtid och intebara är utsatta för omständigheter.Det visionära samhället måste tas fram igen, ochvi måste börja tänka i nya banor. Vi måste nog börjaanvända våra hjärnor litet annorlunda för att bryta denuppbyggda strukturen som tydligen inte är riktigt braför våra barn , och inte för oss andra heller.Det svåra är att det egentligen inte finns någonsocial beredskap, herr talman, för besparingar i sam-hället. Det sociala trygghetsnät som en gång fanns harju brutits sönder i ett allt rörligare samhälle. Någon nystabil social struktur har inte vuxit fram. Var och en ärupptagen med sitt, och vi ställer inte upp för varandra.Detta är naturligtvis ett mycket stort problem. Vimåste bry oss, om inte annat så för barnens skull. Ittakes a village to raise a child. Barnet mår bra omföräldrarna mår bra. Föräldrarna mår bar om grann-skapet fungerar och mår bra. Grannskapet mår bra omhela samhället ställer upp och vi skapar de rätta sys-temen som stöttar. Vi skall kanske inte lägga oss idetaljer så mycket utan ge möjligheter.Vi har nämligen alla ett slags föräldraansvar ochett föräldraskap att utöva. Vare sig vi är mormor ellerfarfar, granne, lärare, socialarbetare, idrottsledare,reporter på tidningar och TV eller politiker har vi ettslags föräldraskap att utöva. Vi har egentligen ettansvar för varje barn och ungdom vi möter på derasväg genom livet.Det krävs ett helt samhälle för att barnets bästaskall kunna tillgodoses. Den visionen är mycket tydligi . Det är också tanken i Centernsvision om lokalsamhället där vi har en småskalighetsom gör att man känner trygghet i grannskapet, därman finns och där man har sitt vardagsliv.Då krävs det, , att vi jobbarmycket tillsammans. Jag tror att den här debattenkanske kan leda till att fler lyssnar till dessa frågoräven bland männen. Det har ju bara varit kvinnor somhar deltagit i debatten här. Vi måste få barnkon-sekvensbeskrivningar och ungdomskonsekvensbe-skrivningar på alla nivåer i samhället, t.ex. i myndig-heter, kommuner, inför propositioner, inför riksdags-beslut, i styrelserum och på tidningsredaktioner. Helasamhället måste ställa upp för att ge våra barn entrygg uppväxt.Anf. 20 ()Herr talman! Jag skall börja med att kommenteranågra saker från debatten. Jag vill återigen säga att detvårdnadsbidrag som vi var med och införde faktisktinte ökade möjligheterna till förkortad arbetstid. Närbidraget hade gått till avgiften fanns inga pengar kvaratt klara kostnaden för en förkortad arbetstid. Detfinns ingen anledning att rota i det, men om man fi-nansierar med indragningar i barnomsorgen blir deten självklar effekt.Till vill jag säga att visstfinns personlig assistans kvar, men inte i barnensdagliga verksamhet i skolan. Det är kanske där det ärsom allra mest viktigt att man kan vara med på någor-lunda samma villkor. Att då bryta kontinuiteten och tain helt nya personer för att hjälpa till på olika sätt ärinte att utforma dessa barns vardag så att de får denbästa möjliga livschansen.Herr talman! Jag tror att det finns väldigt mycketvi kan göra. Vi tycker olika om en hel del, och vikanske t.o.m. ibland har olika verklighetsbeskrivningeller olika analys. Men det finns oerhört många kon-struktiva möjligheter att kunna gå vidare och lyftafram barnen i centrum. Det kan vara allt från att pålokal nivå förbättra möjligheterna med samtalsstöd påbarnavårdscentraler, i barnläkarverksamheten och ibarnomsorgen till föräldrastöd i skolan osv. Det kanvara handlingsplaner mot mobbning. Inga barn skallbehöva vara rädda för att gå till skolan.Men det handlar om val och priorite-ringar. Både landsting och kommuner har ett stortansvar för hur man fördelar resurser.Det är t.ex. i väl käntoch visas av många gedigna forskningsrapporter attbehoven är större i vissa delar av länet än i andra. Därbarnen med de största behoven finns måste också destörsta resurserna sättas in, inte tvärtom. Så är ändåfallet när det gäller barnläkartätheten i nordost, som ärdubbelt så hög som i sydväst. Köerna till barn- ochungdomspsykiatrin växer, och ändå föreslår social-demokrater, vänsterpartister och miljöpartister attresurserna till barn med psykiska och sociala problemskall skäras ned. Detta kan inte vara det mest kon-struktiva sättet att försöka fördela resurser i avproblem.Alla barn är våra barn, och om skall klara att byg-ga upp en gemenskap där vi på alla nivåer kan ta ettsamfällt ansvar, måste vi bejaka den lokala utveck-lingskraft som finns, framför allt i våra mest utsattabostadsområden. Vi måste då våga låta folk ta saken iegna händer. För det krävs att vi ger dem möjligheteroch raserar hinder, inte att vi bygger upp nya hinderoch försvårar. Det kräver också att vi prioriterar. Därde barn bor som har de sämsta möjligheterna att fåmed sig något i bagaget hemifrån måste skolan byggaupp de bästa möjligheterna för barnen.Vi måste våga att till våra segregerade förorterfördela mer av pengar och av resurser, de bästa lärar-na och de bästa krafterna, för att kunna kompenserabarnen och ge dem en ny framtidstro, någonting attstoppa i sin ryggsäck för sitt vidare arbete.Detta är sådant som jag engagerat arbetar med iStorstadskommittén. Det måste finnas utvecklings-kraft, utvecklingsmöjligheter och bra uppväxtvillkorför barn och ungdomar i våra segregerade förorter.Det är hela och allas vårt ansvar, inte någon-ting som endast förortspolitiker eller någon storstads-kommitté skall ha ansvar för. Barnen måste komma icentrum, och det måste genomsyra vår debatt här iriksdagen.Återigen: Jag hoppas att ald-rig mer skall kunna kritisera och de politis-ka partierna för att vi inte avsätter tid för våra barn.Anf. 21 ()Herr talman! När jag följer debatten i svensk pressoch även här i kammaren tycker jag attdet har skett en strukturell förändring i vårt samhälle.Det är som om innebörden av begrepp som rättvissocial fördelning av resurser, elever med särskildabehov och likvärdighet gradvis har förskjutits och meroch mer på allvar ersätts med begrepp som rätt attvälja skola och konkurrensutsättning. De marknadse-konomiska lösningarna har gjort sin entré inom denoffentliga och gemensamma sektorn, och det verkarsom om de kanske är där för att stanna.Det finns alltså i varje fall ett klart samband mel-lan den ekonomiska politikens fördelningspolitiskaprofil och barns situation. Om nedskärningarna ibarnomsorgen, i skolan och i landstingens budgetarfortsätter, måste man dra den slutsatsen att barnensbehov inte längre tillgodoses, och gränsen har passe-rats redan före nästa steg i den aviserade nedskär-ningsprocessen. Enligt kommer40 % av kommunerna att fortsätta att skära ned, ochdå är det - det vet vi - just de här områdena somdrabbas väldigt hårt.Jag är bekymrad över det här. Vi får inte undermi-nera den offentliga verksamheten för barn och ung-dom under några krisår på ett sådant sätt att det tardecennier att reparera det. Jag tycker att det är enmänsklig tragedi men dessutom inte samhällsekono-miskt försvarbart. Vi har inte råd att bara se på närungdomsvåldet ökar och allt fler barn mår dåligt.Men fortfarande finns det idéer, engagemang ochkunskaper hos många människor som jobbar medbarn och ungdom på det här området. Låt inte engeneration av barn och ungdomar få se många av sinakamrater bli utslagna vrak. Jag menar att den kommu-nala konsumtionen måste få ökat utrymme. Kommu-nerna måste kompenseras för de riksdagsbeslut sompåverkar den kommunala ekonomin negativt. Det äroerhört viktigt.Maj-Inger kan inte mena att kostnadernaför utslagna barn, den ökande grupp som vi talar omhär, är acceptabla och nödvändiga för att Sverigeskall uppfylla konvergenskraven och pressas in i deneuropeiska monetära unionen, något som en majoritetav svenska folket vill stå utanför.Maj-Inger tog mycket riktigt upp be-kämpningen av arbetslösheten, och jag håller helt medom att det är den viktigaste uppgift som regeringenoch har tillsammans. Jag är glad över rege-ringens ambition att halvera den öppna arbetslöshe-ten. Det är utmärkt. Men man måste fråga: Är detmöjligt att genomföra, och är löftet trovärdigt? Jaghoppas det.Den mest markanta åtgärden i tilläggspro-positionen är de de aviserade 130 000 utbildnings-platserna inom vuxenutbildning och högskola. Det ärbra, säger jag, med fasta platser i stället för med detad hoc-system som vi haft. Det underlättarplaneringen, och det höjer förmodligen kvaliteten iundervisningen. Det är bra att pengar förs från ar-betsmarknad till utbildning. Det är sådant som Väns-terpartiet har föreslagit tidigare.Men 130 000 nya utbildningsplatser är en bokfö-ringsteknisk fint, en lek med siffror. I själva verket rördet sig om 4 050 nya utbildningsplatser höstterminen1996, om man räknar snällt. Åren 1997 och 1998tillkommer ytterligare ca 50 000. Men med dettakommer man inte till rätta med arbetslösheten.Anf. 22 ()Herr talman! Vi lever nog att döma av den här de-batten i litet olika världar eller tänker åtminstone litetolika på situationen för olika barn. Väldigt mycket harvarit den gamla vanliga valdebatten om föräldraledig-het eller inte. Det var kanske inte just den problem-bilden som vi skulle ta upp just i dag.Tyvärr har statsrådet över huvud taget inte or-dentligt berört frågan om de flickor som enligt dagensrapport funderar på att begå självmord. Jag tror inteatt vi har givit ett enda svar till en tjej i åttonde klasssom brottas med sin förtvivlan. Vad gör vi åt dessaflickors oro för våldet och åt deras arbetssituation iskolan? De svar som de har fått under de senaste årenär neddragningar och resultatenheter som skall varaekonomiskt effektiva och som innebär att allt flervuxna flyttas från deras värld, vilket minskar derasmöjligheter att föra ett samtal med en vuxen somhar tid att lyssna på dem.Jag menade att det inte skulle kosta så oerhörtmycket om vi utnyttjade den arbetslöshet som vi i daghar till att sätta människor i arbete. Jag har en stor oroför den höga arbetslöshet som vi har. Jag har särskilten stor oro för de neddragningar som sker inom skolaoch barnomsorg och även inom äldreomsorg och somgör att kvaliteten helt har förskjutits till förmån förresultatenheter och de effekter man vill ha av dem.Det är bra att regeringen nu säger att vi skall satsapå skolan, på vuxenutbildningen, på universiteten ochhögskolorna, men vad gör regeringen åt grundskolanoch gymnasiet? Vad gör man åt de oroväckande sig-naler som vi har om att allt fler barn kommer ut frånskolan utan att ha kunnat tillgodogöra sig den utbild-ning som vi ville att de skulle få?Vad gäller lösningar tror jag inte på utredningar.Jag blir faktiskt väldigt oroad av de utredningar somär tillsatta och av hur man hanterar dem. vi här i kammaren en debatt om flyktingbarnenssituation.Då tillsattes en utredning som specifikt skulle tittapå flyktingbarnens situation. Den skall vara färdig tillsommaren. Ändå börjar att utvisa flyktingbarnen.Samma barn som vi debatterade om har återigenfått oroande signaler om att de inte får stanna i vårtland. Två pojkar har varit här . Invandrarminis-tern sade att han särskilt skulle ta sig an dem, och debörjar nu må dåligt inför hotet om utvisning.Jag menar att vi inte har så stor nytta av våra ut-redningar om vi inte ens inväntar dem utan fortsättersamma dåliga trend.För att komma till rätta med problemet måste bar-nen, framför allt de litet äldre barnen, få vuxnas stödoch tid. På den punkten tycker jag att vi har svikitdem.Jag menar också att vi måste sänka arbetstiden. Dåfår vi mer tid för våra egna barn, och fler kan få arbe-te. Detta är en viktig framtidsåtgärd. är deca 100 miljarder som går till att bekämpa arbetslöshe-ten oförsvarbara i förhållande till de behov som finnsför att åstadkomma bra åtgärder för våra barn.Jag tycker att de straffåtgärder som vi såg i vår-budgeten och som regeringen tänker vidta om någonkommun skulle vilja höja skatten för att satsa på bar-nen är mycket oroväckande. Vi har lagt över mycketansvar för barnen på kommunerna som inte haren särskild god ekonomi.Anf. 23 Statsrådet ()Herr talman! Jag tror att det är viktigt med kun-skap och forskning. Jag tror också att det allra vikti-gaste är att omsätta kunskapen i praktisk handling.Jag tror att utgångspunkten för en framtidsinriktadforskning är att titta på vad det är som gör att det gårbra för de allra flesta barn och vad som är goda ut-vecklingsbetingelser, och att se möjligheter utan attför den skull för en sekund bortse från de problemsom naturligtvis finns. Storstadskommitten håller påmed ett mycket intressant arbete som handlar om attmed kunskap i botten gå vidare och föreslå praktiskaåtgärder.Rapporten om självmord som kom och somMarianne tog upp skall jag naturligtvistitta på. Det har jag inte hunnit göra ännu.Avslutningsvis vill jag understryka att den gene-rella välfärden som omfattar alla barn är oerhört vik-tig för att vi skall kunna minska klyftorna i samhälletoch gå vidare. Däri ligger också regeringens mycketstarka prioritering av verksamheter i kommuner ochlandsting - barnavårdscentraler, mödravårdscentraler,utbildning och barnomsorg. Det måste få gå företransfereringar. Det handlar om föräldrars möjligheteratt kombinera barn och familj och att vara självförsör-jande. Arbetet är grunden för familjernas välfärd ochtrygghet inför framtiden.Jag är mycket glad över debatten . Den visaratt alla vill vara med och ta ansvar. Det känns positivt,och går vi vidare. Jag har fått många bra konstruk-tiva förslag och har lyssnat till flera engagerandeinlägg.Jag vill till slut säga: Det finns gott hopp för Sve-riges barn. Vi har ett gott samhälle med många vuxnasom bryr sig, och det skall vi ha också.Överläggningen var härmed avslutad.3 § Meddelande om beslut om förlängd mo-tionstidFörste vice talmannen meddelade att tiden för av-givande av motioner med anledning av proposition1995/96:198 Ekonomisk-politiska åtgärder på skatte-och avgiftsområdet skulle utgå torsdagen den 2 majkl. 16.30.4 § Meddelande om svar på interpellationerTill hade inkommit följande skrivelser:Interpellation 1995/96:169Till riksdagenInterpellation 1995/96:169 av kommer att besvaras torsdagenden kl. 12.00.Skälet till dröjsmålet är att jag inte kunnat finna endebattdag som passar.Stockholm den 12 april 1996Thage G PetersonInterpellationerna 1995/96:129, 136, 137, 139, 145,151och 165Till riksdagenInterpellation 1995/96:129 av 1995/96:136 av 1995/96:137 av 1995/96:139 av interpellationer kommer att besvaras tisda-gen den 23 april 1996.Interpellation 1995/96:145 av 1995/96:151 av interpellationer kommer att besvaras tors-dagen den 25 april 1996.Skälet till dröjsmålet är att har plenifrittveckorna 14-15 och att närmast följande interpella-tionsdebatt () är fulltecknad samt arbet-sanhopning.Interpellation 1995/96:165 av interpellation kommer att besvaras tisdagenden 7 maj 1996.Skälet till dröjsmålet är att interpellanten ej kannärvara samt arbetsanhopning.Stockholm den 15 april 1996Margot Wallström5 § Hänvisning av ärenden till utskottFöredrogs och hänvisadesMotioner1995/96:U43 och U44 till utrikesutskottet6 § Länsindelningen i och betänkande 1995/96:BoU9Länsindelningen i och (prop.1995/96:38)Anf. 24 ()Fru talman! Frågan om länsindelning i ochVästsverige borde inte i första hand vara en fråga omen administrativ förändring. Det är en fråga om attutveckla den regionala demokratin, att flytta makt frånStockholm ut till landets olika delar.För oss i är utgångspunkten i dennaförändring att politiska beslutsfattandeflyttas från och landshövdingeämbetettill ett regionalt valt parlament, eller länsting som vivill kalla det.Länstinget bygger på den nuvarande landstingsor-ganisationen men har ökade befogenheter och utökatpolitiskt ansvar för näringsliv, kommunikationer,arbetsmarknadspolitik, kultur m.m. Länsstyrelsensroll blir i fortsättningen att svara för statens myndig-hetsutövning i regionen och att se till att nationellamål och riktlinjer efterlevs.En stor majoritet i anser att det är den härvägen som det nya Skånelänet skall vandra. Man ärdärför väl lämpad att vara pionjär när det gäller attutveckla den regionala demokratin.Jag som vänsterpartist vill dock betona att vår synpå regional demokrati och vår länstingstanke inte harnågot med EU:s regionalpolitik att göra. I vår regiona-la demokrati är det regionen själv, via sin beskatt-ningsrätt, och staten som solidariskt förmedlar medlentill regionerna utifrån de behov och förutsättningarsom finns. Sedan är det länstingens och regionens sakatt på bästa sätt använda de tillförda medlen. Vi skallflytta makt och medbestämmande, inte via Brysselutan från , till landets olika delar, frånSkåne till Norrbotten.Det är att regeringen ser till att någothänder när det gäller den regionala demokratin. Tidi-gare regeringar har tillsatt utredningar som stoppatseller lagts åt sidan. Inte heller den här propositionenhar en sådan inriktning, utan har mer till uppgift attrationalisera en pågående verksamhet. Därför är detbra att utskottet vill ge regeringen till känna det somstår i motion och i flera andra motio-ner om hur vi ser på den regionala demokratin och hurden skall utvecklas. är det aviserat att regering-en skall komma med ytterligare förslag i frågan. Viväntar med spänning på den.I det här perspektivet blir därför frågan om Malmöeller skall vara länets residensstad del iett större sammanhang. Därför är det bra att utskottetskriver att den frågan bör prövas förutsättningslöst.Det kanske inte ens skall kallas residensstad i fort-sättningen. Det förutsätter ju att någon residerar där,och är det landshövdingen. De nuvarandelandshövdingarna i och Kristianstadlän är entledigade. För att markera att något nytt är påväg att utvecklas föreslår att någon nylandshövding inte utses i det nybildade Skånelänetutan tills vidare ersätts av en regionalt vald styrelse-ordförande i styrelse. Ett demokratisktvalt regionalt parlament, länsting, skall naturligtvisinte styras av en av regeringen utsedd ämbetsman.En av poängerna med ett demokratiskt valt parla-ment, eller länsting, är att medborgarna i regionenskall kunna ställa regionens företrädare till svars försin politik i allmänna val. Då måste man naturligtvisäven kunna avsätta dess ordförande, eller vad nu titelnskall vara . Att vara landshövding är för-knippat med politisk makt och inflytande, utan attregionens medborgare kan påverka förhållandena idemokratiska val. Konungamakten i är i dagnärmast obefintlig, men konungens, numera av rege-ringens utsedda, fogdar utövar fortfarande sitt ämbeteoch har så gjort i flera hundra år.Utskottet tycker att den här frågan kan vänta tillregeringens majproposition. Problemet är bara att omregeringen vill att skall bli först med att utveck-la den regionala demokratin kommer det inte att skeförrän tidigast vid ordinarie val 1998. Länsstyrelsensverksamhet föreslås ju att förändras fr.o.m. 1 januari1997.