prop · GJ03211 · 1996-01-01 00:00:00 — och kronofogdemyndigheterna i , och samt framhåller att en utökad användning av kungörelsedelgivning medför ökade kostnader för det allmänna. Det ifrågasätts om inte sökanden i första hand skall svara för dessa kostnader. Skälen för regeringens förslag: I 29 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning föreskrivs att föreläggandet skall delges svaranden i enlighet med regler om delgivning i tvistemål. I mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning får delgivning dock inte ske genom kungörelse enligt 15 § delgivningslagen (1970:428). Sådan delgivning får alltså endast användas i mål om särskild handräckning. Enligt 15 § första stycket delgivningslagen sker delgivning genom kungörelse, dvs. normalt genom annonsering i tidning, om den sökte saknar känt hemvist och det inte kan klarläggas var han uppehåller sig. Enligt andra stycket får delgivning under vissa omständigheter ske genom kungörelse även om den sökte har känt hemvist inom riket. Det får ske om man inte träffar på vare sig den sökte själv eller någon som handlingen kan lämnas till enligt reglerna för s.k. surrogatdelgivning, om det inte kan klarläggas var den sökte uppehåller sig och om det dessutom kan antas att han har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. I ett sådant fall får handlingen i stället spikas , dvs. lämnas i bostaden eller fästas på dörren. I praktiken förekommer knappast tidnings- annonsering i fall där den sökte har känt hemvist, utan då använder man i stället spikning. Enligt 16 § delgivningslagen får delgivning ske genom kungörelse även i vissa andra fall. Reglerna i BfL föreskriver inget hinder mot att delge föreläggandet genom kungörelse med stöd av 16 § delgivningslagen, om förutsättningar skulle finnas för detta. Frågan huruvida spikning och kungörelse enligt 15 § delgivningslagen borde tillåtas i den summariska processen diskuterades i propositionen med förslaget till BfL (se prop. 1989/90:85 s. 60 ff.). Det betonades där att det var viktigt med rimliga garantier för att delgivningen verkligen gav svaranden möjlighet att ta del av föreläggandet i målet, inte minst med tanke på att ett kommande utslag i målet skulle vinna laga kraft - tidsfristen för återvinning - utan någon ytterligare delgivning. Slutsatsen blev att spikning borde tillåtas men inte delgivning genom kungörelse. Som skäl angavs att chansen att svaranden genom kungörelsen verkligen får del av handlingarnas innehåll generellt får anses som ringa. Dock kunde delgivning genom kungörelse tillåtas i mål om särskild handräckning, eftersom ett utslag i ett sådant mål inte får rättskraft över det bakomliggande rättsförhållandet. Det förhållandet att delgivning genom kungörelse enligt 15 § delgivningslagen alltså inte blev tillåten i mål om betalningsföreläggande och vanlig handräckning kan sägas ha inneburit en effektivitetsminskning jämfört med tidigare ordning i så måtto att sådan delgivning var tillåten i de tidigare lagsökningsmålen. I den utvärdering som låg till grund för promemorieförslaget framkom olika synpunkter på delgivning genom kungörelse. Några ville inte ändra delgivnings- reglerna medan andra ville tillåta delgivning genom kungörelse i alla mål. stannade för att förorda att delgivning genom kungörelse skulle tillåtas i alla mål om handräckning och i mål om betalningsföreläggande som gällde fastställelse till betalning ur pantsatt egendom. Verket framhöll att det kunde vara en tillfällighet om sökanden i ett visst fall begärde vanlig eller särskild handräckning samt att yrkandena i mål om betalningsfastställelse alltid grundades på skriftliga fordringsbevis och skriftlig pantförskrivning och därför typiskt sett var välgrundade. skäl för att delgivning genom kungörelse skulle tillåtas i just de angivna måltyperna men inte i övrigt ansågs i promemorian inte vara alldeles övertygande. I stället föreslogs där att delgivning genom kungörelse av föreläggandet skulle få ske i alla mål i den summariska processen enligt samma regler som gäller för delgivning av stämning i tvistemål. Remissutfallet är övervägande positivt men inte utan kritik. Reservationerna mot den föreslagna reformen riktar sig främst mot att den innebär ökade kostnader för det allmänna, men även rättssäkerhetsaspekter berörs. Promemorians förslag uppges medföra extra kostnader som enbart för i kan beräknas uppgå till . framgår det av remissvaren att det är ett mycket begränsat antal mål, där delgivning inte kunnat ske i den summariska processen, som förs vidare till tingsrätt. Skälet till detta är att exempelvis en exekutionstitel på betalning sällan kan verkställas mot den som saknar hemvist. Om man öppnar möjligheten till kungörelsedelgivning i alla slags mål inom den summariska processen - och därmed även ger en motsvarande skyldighet för myndigheten - skulle med all säkerhet kungörelseförfarandet användas i betydligt fler fall än . Förutom i de mål som avslutas därför att delgivning inte kunnat ske skulle kungörelseförfarandet kunna komma till användning i de mål där partsdelgivning nu förekommer. Promemorieförslaget skulle visserligen leda till lägre kostnader i de relativt sett fåtaliga mål som drivs vidare till tingsrätt och kungörelsedelges där. De totala kostnaderna för kungörelsedelgivning skulle emellertid öka genom att fler mål skulle kungörelsedelges i den summariska processen än vad som sker i den summariska och ordinära processen tillsammans. Kostnadsökningarna skulle leda till att kronofogdemyndigheterna måste tillföras ytterligare resurser. Till saken hör också att den utökade användningen av kungörelsedelgivning i huvudsak endast skulle leda till utslag som inte gick att verkställa. Flera av remissinstanserna diskuterar vad förslaget innebär för rätts- säkerheten inom den summariska processen. pekar på att kraven på angivande av grunden i en stämningsansökan är högre än de krav som ställs i den summariska processen. Flera remissinstanser uppmärksammar också att det föreligger en skillnad mellan tingsrättens avgörande, som är en tredskodom, och ett utslag i den summariska processen som vinner laga kraft utan ytterligare delgivning. Det gäller för regeringen att väga de effektivitetsvinster som pro- memorieförslaget kan ge mot de kostnader och de risker för rättssäkerheten som det innebär. När det först gäller kostnadsfrågan framstår det som oacceptabelt att belasta den summariska processen med kostnader för kungörelsedelgivning som i ett stort antal fall leder till utslag som i praktiken inte kan verkställas. Den besparing som ligger i att ett begränsat antal mål inte behöver drivas till tingsrätt för kungörelsedelgivning motiverar inte de relativt betydande extra kostnader för det allmänna som förslaget skulle medföra. En tänkbar utväg vore att i första hand låta sökanden själv få betala för kungörelseförfarandet. Det framstår emellertid inte som en bra ordning att ha olika regler i detta avseende för den summariska processen och rättegången vid allmän domstol. Det skulle rent av kunna motverka önskemålet om att parter i så stor utsträckning som möjligt skall använda sig av den summariska processen. Regeringen förordar alltså inte det förslag som lagts fram i promemorian. Däremot anser regeringen att man bör kunna utöka användningen av kungörelseförfarandet inom ett mera avgränsat område av den summariska processen, nämligen när det gäller betalningsfastställelse ur viss egendom. Det rör sig här om mål där utslaget i de flesta fall har betydelse från verkställighetssynpunkt även om svaranden inte går att nå genom ordinär delgivning. Detta är också en typ av mål där kraven typiskt sett är välgrundade. En förutsättning för att betalningsfastställelse skall kunna sökas i den summariska processen är att panträtten upplåtits skriftligen (2 § andra stycket BfL). Vidare skall pantförskrivningen eller annan handling, enligt vilken säkerheten upplåtits, ges in till kronofogdemyndigheten (12 §) så att myndigheten kan kontrollera att skriftlighetskravet är uppfyllt. Kungörelsedelgivning skulle visserligen fylla ett praktiskt behov även när det gäller vissa andra mål inom den summariska processen, t.ex. avhysning, där sökanden tvingas vända sig till tingsrätt för att kunna få till stånd kungörelsedelgivning där. Det är emellertid svårt att i generella regler skilja ut de fall som ur denna synvinkel borde kunna kungörelsedelges i den summariska processen från de fall där sökanden inte finner skäl att föra målet till tingsrätt. Vidare talar rättssäkerhetsskäl emot att kungörelsedelgivning godtas mera allmänt inom den summariska processen. Det är trots allt, som påpekats under remissbehandlingen, en viss skillnad mellan de krav på angivande av grunder som ställs i en rättegång och det krav som uppställs inom den summariska processen. Vidare ligger det en viss skillnad i att ett utslag som meddelas i den summariska processen vinner rättskraft utan ytterligare delgivning medan en tredskodom måste delges. Sammantaget anser regeringen att en utökad användning av kungörelsedelgivning inom den summariska processen endast bör utsträckas till att också avse en begäran om fastställelse till betalning ur viss egendom som framställs i ett mål om betalningsföreläggande. Lagtexten har efter påpekande av Lagrådet fått en mera klargörande lydelse. 5.3 Tidsfrist för begäran om överlämnande till tingsrätt -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Sökandens tidsfrist för att begära att ett mål| | efter bestridande överlämnas till tingsrätt förlängs från tre till| | fyra veckor.Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.| | Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker | | eller lämnar förslaget utan erinran. Endast | | i avstyrker förslaget. | | Skälen för regeringens förslag: Om svaranden i ett mål om | | betalningsföreläggande eller vanlig handräckning bestrider | | ansökan, kan sökanden begära att målet överlämnas till rättegång vid| | tingsrätt. Detta skall han enligt 34 § lagen om | | betalningsföreläggande och handräckning göra från| | det att underrättelse om bestridandet skickades till honom. | | Under utvärderingen av den nya summariska processen har före- | | trädare för borgenärskollektivet, med instämmande av Riksskatte-| | verket, anfört att treveckorstiden är för kort och bör förlängas med| | . Skälen är att kompletterande utredning ofta måste göras| | med anledning av svarandens bestridande och att detta inte | | alltid hinns med under nuvarande treveckorsfrist, som ju | | dessutom naggas i båda kanterna av tiden för postgång. | | Endast en remissinstans avstyrker promemorians förslag att | | förlänga sökandens tidsfrist för att begära överlämnande till | | tingsrätt . i | | menar att en förlängning av fristen medför en | | förlängd handläggningstid såväl i de fall sökanden begär att målet| | skall överlämnas till tingsrätten som i de fall när målet inte | | skall överlämnas. Regeringen kan dock inte se annat än att en | | förlängning av fristen i de flesta fall är ägnad att leda till | | effektivitetsvinster. Det ligger i sökandens intresse att målet | | drivs framåt. Någon risk för missbruk av en förlängd tidsfrist kan| | därför inte anses finnas. En förlängd tidsfrist bör i stället kunna| | bidra till att fler mål, som egentligen inte kräver | | domstolsbehandling, sållas bort innan de når tingsrätten. Den | | ytterligare tid som ett mål enligt förslaget kan vara anhängigt | | hos kronofogdemyndigheten medför inte något merarbete för | | myndigheten men kan leda till en arbetsbesparing för | | tingsrätten. Vi förordar därför att förslaget genomförs. | | | | | | 5.4 Överlämnande av mål mellan behöriga kronofogdemyndigheter | | Promemorians förslag: Ett mål skall få flyttas från en behörig kronofogdemyndighet till en annan, om det främjar målets handläggning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller lämnar utan erinran vad som föreslås i promemorian. ifrågasätter om det finns behov av att utvidga möjligheterna till överflyttning och föreslår i stället att en kronofogdemyndighet alltid skall få handlägga en ansökan som getts in till myndigheten. Kronofogdemyndigheterna i samt gör samma bedömning. i är tveksam till om handläggningen främjas av förslaget, men tillstyrker ändå detta. Kronofogdemyndigheterna i och anser att ett samrådsförfarande före överlämnandet inte bör göras obligatoriskt. Skälen för regeringens förslag: I 8 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning finns bl.a. en regel som gäller överflyttande av ett mål från en kronofogdemyndighet till en annan. Ett mål skall alltid flyttas till en behörig kronofogdemyndighet om ansökan har getts in till en obehörig kronofogdemyndighet. Ett mål får överflyttas även om ansökan getts in till en behörig kronofogdemyndighet. Detta får göras om målet inte utan avsevärd olägenhet kan handläggas vid den första myndigheten eller om det av andra skäl är uppenbart att ett överlämnande skulle främja målets handläggning. I promemorian anges att regeln är onödigt snäv och behöver göras mer flexibel. Det föreslås därför i promemorian att ett mål skall få flyttas över om det främjar målets handläggning. En sådan regel, som överensstämmer med vad som gäller beträffande utsökningsmål hos kronofogdemyndigheten, sägs göra det möjligt att genom överflyttande av mål ta till vara även mindre arbets- besparingar i handläggningen. Flera kronofogdemyndigheter och ifrågasätter om pro- memorieförslaget medför några besparingar. framhåller att förslaget skulle medföra stora merkostnader för myndigheterna vid ADB- ansökningar. Verket pekar på att när ett s.k. bandmål - dvs. mål där ansökan görs på ADB-medium - överlämnas till en annan myndighet förlorar målet sin karaktär av bandmål och kan därför inte längre handläggas i den rationella bandmålshanteringen. föreslår i stället att det införs en bestämmelse i BfL som innebär att den kronofogdemyndighet som fått en ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning alltid får handlägga ansökan om myndigheten finner det lämpligt. När ett utslag har meddelats i målet kan detta med automatik styras till en annan kronofogdemyndighet för verkställighet. Kronofogdemyndigheterna i samt i framför liknande förslag. Forumreglerna i lagen om betalningsföreläggande och handräckning har - till skillnad från forumreglerna i - inte till främsta syfte att underlätta för svaranden att ingå i svaromål i en tvist. Hänsynen till svarandens bekvämlighet väger ju inte särskilt tungt i ett skriftligt förfarande. Forumreglerna i BfL syftar i stället till att styra handläggningen till en kronofogdemyndighet som är lämplig från verkställighetssynpunkt och att fördela arbetsbördan lika mellan kronofogdemyndigheterna (se prop. 1989/90:85 s. 105). Som framhållit når man största möjliga effektivitet i den summariska processen om den myndighet som fått in ansökan också handlägger den. Detta är särskilt tydligt vid handläggningen av s.k. bandmål. Det bör enligt regeringens mening inte förekomma att mål överlämnas till en annan kronofogdemyndighet, med åtföljande effektivitetsförluster, om det inte finns starka praktiska skäl som talar för det. Promemorians förslag att utöka möjligheterna för en behörig kronofogdemyndighet att överlämna ett mål till en annan behörig kronofogdemyndighet bör därför inte genomföras. I stället kunde det övervägas att, som vissa remissinstanser förespråkat, införa en regel av innebörd att en i och för sig obehörig kronofogdemyndighet skall få fortsätta att handlägga en ansökan om detta är lämpligare än att överlämna ansökan till en behörig kronofogdemyndighet. Regeringen anser dock inte att det i detta ärende finns tillräckligt underlag för att gå fram med ett sådant förslag. Frågan bör emellertid kunna beredas vidare i ett annat sammanhang. Enligt 10 § förordningen (1991:1339) om betalningsföreläggande och handräckning bör samråd ske mellan myndigheterna innan ett mål överlämnas med stöd av 8 § BfL. I promemorian påpekas att det kan finnas anledning att göra detta samrådsförfarande obligatoriskt. Regeringen avser att senare ta ställning till frågan om en eventuell ändring av förordningen i denna del. 5.5 Terminalåtkomst till uppgifter om delgivningsadress i en annan kronofogdemyndighets register -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En kronofogdemyndighet skall få ha | | terminalåtkomst till uppgifter i en annan kronofogdemyndighets | | register för betalningsföreläggande och handräckning när det gäller| | delgivningsadress i utslag beträffande någon som är svarande i | | ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning vid den egna| | myndigheten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar detta utan erinran. är den enda instans som är tveksam och anger att man fortfarande hyser betänkligheter, från rättssäkerhets- och integritetssynpunkt, mot varje slag av utvidgning av åtkomst till terminaluppgifter. förespråkar en längre gående reform än vad som föreslås i promemorian. Verket anser att man bör överväga att ge kronofogdemyndigheten riksåtkomst till det ADB-register som förs för den summariska processen. samt kronofogdemyndigheterna i och framhåller att effektiviteten skulle öka ytterligare om kronofogdemyndigheterna fick tillgång till fler uppgifter, t.ex. delgivningsadresser i mål som ännu inte lett till utslag och adresser där delgivningsförsök tidigare misslyckats. Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen (1991:876) om register för betalningsföreläggande och handräckning finns för handläggning av mål enligt lagen om betalningsföreläggande och handräckning ett ADB-register för varje kronofogdemyndighet. Varje kronofogdemyndighet är registeransvarig för sitt register och har terminalåtkomst endast till detta. Det huvudsakliga skälet till att länsvisa register inrättades var att se till att det inte, med åberopande av offentlighetsprincipen, skulle gå att vid ett och samma tillfälle få tillgång till samtliga uppgifter om en svarandes alla mål i summarisk process i hela landet. är, tillsammans med respektive kronofogdemyndighet, registeransvarigt för alla registren. får dock inte använda uppgifter om parterna vid sökning i registren. I utvärderingen har pekat på avigsidor med länsspärrarna i främst två avseenden. Den ena gäller komplikationer vid ADB-ansökan i sådana verkställighetsmål där en annan kronofogdemyndighet än den verkställande har meddelat det utslag som skall verkställas; denna fråga behandlas i avsnitt 5.7. Den andra gäller bristande tillgång till uppgifter i andra kronofogdemyndigheters register om aktuell delgivningsadress till svaranden. Frågan om tillgång för en kronofogdemyndighet till uppgift i en annan kronofogdemyndighets register om adress för delgivning med svaranden diskuterades i propositionen med förslag till bl.a. den aktuella registerlagen (prop. 1990/91:126 s. 69). Från exekutionsväsendet hade då framförts ett av effektivitetsskäl betingat önskemål om tillgång till sådana uppgifter. Datainspektionen påpekade i sitt remissvar att tillgång till uppgifter i andra kronofogdemyndigheters register skulle motverka just det syfte man velat uppnå med länsvisa register. Enligt inspektionen kunde ett intresse från borgenärssynpunkt att ta del av registeruppgifterna gälla uppgifter om ansökningar om betalningsföreläggande mot fysiska personer som inte är näringsidkare; sådana uppgifter erhålls nämligen inte från kreditupplysningsföretagen på ansökningsstadiet utan först efter utslag i målet men skulle med en reglering som den angivna bli tillgängliga i alla registren på en gång med stöd av offentlighetsprincipen. Inspektionen förklarade sig med skärpa avstyrka en sådan reglering. I propositionen anfördes att det var i viss mån osäkert vilka vinster som i praktiken kan göras genom att man ger kronofogdemyndigheterna terminalåtkomst till varandras register för delgivningsändamål, men att goda betingelser för delgivning har en mycket stor betydelse för en effektiv summarisk process och att därför inget borde hindra att dessa frågor tas upp på nytt, sedan erfarenheter vunnits av det nya systemet. utvärdering visar att delgivningsproblemen är i stort sett det enda återstående allvarliga hindret mot en riktigt effektiv handläggning av den summariska processen. Svarandena i den summariska processen visar en tendens till att flytta oftare än invånarna i övrigt och att därvid försumma att anmäla adressändring eller ordna med eftersändning. Flyttningarna sker ofta över länsgränserna. Erfarenheterna från fältet är tydliga: värdefull information missas i stor utsträckning av kronofogdemyndigheten och delgivningen förlorar i effektivitet till följd av länsspärrarna. Det bör därför enligt regeringens mening övervägas om man kan ta tillvara delgivningsinformation över länsgränserna utan att åstadkomma de olägenheter i integritetshänseende som Datainspektionen varnade för i det tidigare lagstiftningsärendet. En möjlighet som tas upp i promemorian är att göra tillgänglig endast sådan delgivningsinformation som finns i utslagen, alltså inte så länge målen befinner sig på ansökningsstadiet. Därigenom undviks att tillgången till uppgifter i registret ökas jämfört med vad som, när det gäller fysiska personer, kan erhållas från kreditupplysningsföretagen. Att uppgift om samtliga utslag på detta sätt blir åtkomlig med stöd av offentlighetsprincipen vid ett och samma tillfälle inger inte några allvarliga betänkligheter. Uppgiften gäller dessutom bara själva förekomsten av utslagen samt delgivningsadressen, inte utslagens materiella innehåll. I jämförelse med vad som kan erhållas vid en enda förfrågan till ett kreditupplysningsföretag är detta en mindre informationsmängd. Promemorieförslaget har mottagits positivt av remissinstanserna. Inte heller Datainspektionen har haft något att erinra mot förslaget sådant det utformats i promemorian. Från effektivitetssynpunkt förlorar man givetvis något på att inte också fånga upp mål som befinner sig på ansökningsstadiet. Detta framhålls också i remissvaren från samt kronofogdemyndigheterna i och . Det hävdas där att effektiviteten skulle öka ytterligare om även t.ex. delgivningsadresser i mål som ännu inte lett till utslag och adresser där delgivningsförsök tidigare misslyckats omfattades av förslaget. En sådan utvidgning i förhållande till promemorieförslaget skulle dock vara problematisk från integritetssynpunkt. En rimlig avvägning mellan effektivitets- och integritetsintressena anser regeringen vara att en kronofogdemyndighet i enlighet med promemorieförslaget skall få ha terminalåtkomst till en annan kronofogdemyndighets register för betalningsföreläggande och handräckning såvitt avser uppgifter om delgivningsadress i utslag för någon som är svarande i ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning vid den egna myndigheten. Det innebär att regeringen, utifrån det underlag som presenterats i ärendet, inte är övertygad om att de ytterligare effektivitetsvinster som kan göras genom att utöka tillgången till delgivningsinformation är så stora att de uppväger de risker ett sådant förslag kan innebära från integritetssynpunkt. Regeringen anser det klart att en sådan användning av registren ryms inom den ändamålsbeskrivning som finns i 1 § i registerlagen; registren förs framför allt för handläggning av mål enligt lagen om betalningsföreläggande och handräckning och delgivning av föreläggandet är ett centralt moment i handläggningen. Frågan om tillgång till övriga uppgifter i utslag från annan kronofogde- myndighet för att underlätta ADB-ansökan i verkställighetsmål behandlas i avsnitt 5.7. 5.6 Ingivande av exekutionstitel vid ansökan om verkställighet