prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — När ett fartyg frivilligt befinner sig i en stats hamn eller off-shore-terminal får staten företa undersökning och, om bevismaterialet gör det berättigat, inleda rättsliga åtgärder beträffande varje utsläpp från detta fartyg utanför statens inre vatten, territorialhav eller ekonomiska zon (jfr punkt 1). Utsläppet skall alltså ha skett utanför statens jurisdiktions-område. Utsläpp i hamnstatens territorialhav och ekonomiska zon regleras i artikel 220.1 och faller då under kuststatsregimen. Rättsliga åtgärder enligt artikelns punkt 1 får bara inledas om hamnstaten, flaggstaten eller en stat som har skadats eller löper risk att skadas, har begärt det eller då överträdelsen har medfört eller innebär sannolik risk för förorening av inre vatten, territorialhav eller ekonomisk zon tillhörande den stat som inleder rättsliga åtgärder (jfr punkt 2). I övrigt stadgar artikeln om hamnstatens utredningsplikt och rapporterings-skyldighet. Artikeln tillerkänner stater (även här i egenskap av hamnstater) rätten att, med förbehåll för reglerna i kapitel 7 (garantier), vidta administrativa åtgärder för att hindra ett fartygs avsegling från dess hamn eller off-shore-terminal, om det kan konstateras att fartyget bryter mot tillämpliga inter-nationella regler och normer om fartygs sjövärdighet och därmed hotar att skada den miljön. Enligt punkt 1 får kuststaten i fråga om fartyg, som frivilligt befinner sig i en hamn eller off-shore-terminal i den staten, inleda rättsligt förfarande med avseende på överträdelser av dess lagar och förordningar som anta-gits i enlighet med konventionen eller tillämpliga internationella regler och normer avseende fartygsförorening, när överträdelsen ägt rum i sta-tens territorialhav eller ekonomiska zon. I fråga om dessa överträdelser ikläder sig alltså staten kuststatskompetens (jfr artikel 218). När det föreligger klara skäl att anta att ett fartyg som navigerar i en stats territorialhav under genomfarten har brutit mot statens lagar och förord-ningar avseende förorening från fartyg, får kuststaten enligt punkt 2, utan förfång för tillämpningen av relevanta bestämmelser i del II kapitel 3, företa inspektion av fartyget för att konstatera överträdelsen. När bevis-materialet berättigar till det, får kuststaten vidta rättsliga åtgärder, inklu-sive kvarhållande av fartyget enligt kuststatens lagar med förbehåll för bestämmelserna i kapitel 7. Befinner sig fartyget under gång i en stats ekonomiska zon eller territorialhav och det föreligger klara skäl anta att fartyget i den ekono-miska zonen har överträtt tillämpliga internationella regelverk avseende fartygsförorening eller statens lagar och förordningar som överensstämmer med sådana internationella regelverk, får kuststaten enligt punkt 3 begära att fartyget lämnar dels information om identitet, registreringshamn, se-naste och nästa anlöpningshamn, dels annan relevant information som be-hövs. Kuststaten får enligt punkt 5 i fall som avses i punkt 3 företa fysisk inspektion av fartyget under förutsättning att överträdelsen har lett till ett betydande utsläpp som har medfört eller hotat medföra betydande förore-ning av den miljön. Vidare får kuststaten företa fysisk inspektion om fartyget har vägrat ge information eller lämnat information som uppenbarligen inte överensstämmer med verkliga förhållanden samt att inspektion är påkallad av omständigheterna. När det föreligger klara objektiva bevis för att ett fartyg, som befinner sig under gång i en stats ekonomiska zon eller territorialhav, har begått en överträdelse i den ekonomiska zonen som har lett till ett utsläpp som har medfört avsevärd skada eller hot om avsevärd skada på statens kuster eller därmed sammanhängande intressen eller på tillgångar i statens territorialhav eller ekonomiska zon, får kuststaten enligt punkt 6 inleda rättsligt förfarande mot fartyget i enlighet med sina lagar, inbegripet kvarhållande av fartyget.En förutsättning för detta är att föreliggande bevis motiverar åtgärden. I punkt 7 föreskrivs att en kuststat, som har kvarhållit ett fartyg enligt punkt 6, skall tillåta fartyget att fortsätta sin resa om fartyget har uppfyllt krav på borgen eller annan lämplig säkerhet i enlighet med ett förfarande som har fastställts genom behörig internationell organisation eller avtalats på annat sätt. Punkten 8 föreskriver att bestämmelserna i punkterna 3 och 4-7 gäller även för nationella lagar och förordningar som antagits enligt artikel 211.6. Här bör även påpekas att, enligt artikel 233, inget i kapitel 5 och 6 påverkar den rättsliga regimen för sund som används för internationell sjöfart. Artikel 233 gäller verkställighet av lagar och förordningar rörande transitpassage, i enlighet med bestämmelserna i artikel 42 (i viss mån även tillämpliga på arkipelagiska farleder enligt artikel 54). Bestämmelsen i artikelns punkt 2 kräver lagstiftningsåtgärder (se avsnitt 6.3). Beträffande bestämmelserna i artikelns punkt 3 och 5 om inspektion i anledning av misstanke om utsläpp i den ekonomiska zonen, regleras dessa fall i 6 kap. 2 a § lagen (1980:424) om åtgärder mot vatten-förorening från fartyg. Denna paragraf infördes i samband med att inrättade en ekonomiska zon. I förarbetena (prop. 1992/93:54 s. 59) an-gavs att paragrafen närmast anslöt till konventionens artikel 220. Artiklarna 221 och 222 Artikel 221 föreskriver om åtgärder för att undvika förorening som härrör från sjöolyckor. Artikel 222 stadgar om verkställighet av regler som gäller förorening från eller genom atmosfären. Detta kapitel innehåller bestämmelser om garantier, dvs. regler som utgör skydd för den som blir föremål för verkställighetsåtgärder. Artikeln avser åtgärder för att underlätta rättsliga förfaranden. När det gäller rättegångsförhandling, som inletts enligt del XII, skall staterna vidta åtgärder för att underlätta vittnesförhör och upptagande av bevisning. De skall också underlätta deltagandet i rättsliga förfaranden av officiella representanter för behöriga internationella organisationer, för flaggstaten och för varje stat som har berörts av förorening till följd av överträdelsen. Artiklarna 224 och 225 Artikel 224 reglerar utövandet av verkställighetsmakten gentemot utländs- ka fartyg. Enbart offentliga tjänstemän eller örlogsfartyg, militära luftfartyg eller andra fartyg eller luftfartyg, som är försedda med tydliga yttre känne-tecken så att man kan se att de är i statstjänst och bemyndigade att utföra sådan tjänst, har rätt att ingripa mot utländska fartyg enligt del XII. Artikel 225 gäller skyldighet att undvika skadliga verkningar vid utö-vandet av verkställighetsmakten. Staterna får inte sätta sjösäkerheten i fara eller på annat sätt utsätta ett fartyg för fara eller föra det till en osäker hamn eller ankarplats eller utsätta den miljön för orimligt stor risk. Artiklarna 226 och 227 Artikel 226 avser undersökning av fartyg. Staterna får inte uppehålla ett utländskt fartyg längre än nödvändigt för att genomföra undersökningar föreskrivna i artiklarna 216, 218 och 220. Varje fysisk inspektion skall begränsas till en granskning av sådana certifikat, loggböcker och andra dokument som fartyget enligt allmänt erkända internationella regelverk skall medföra, eller av liknande dokument som fartyget medför. Ytterligare fysisk inspektion av fartyget får bara äga rum efter sådan undersökning och bara när det föreligger klara skäl att anta att fartygets tillstånd eller dess utrustning i väsentliga avseenden inte överensstämmer med uppgifterna i dokumenten, eller när dokumentens innehåll inte är tillräckliga för att bekräfta eller verifiera en misstänkt överträdelse eller när fartyget inte medför giltiga certifikat och loggböcker. Om undersökningen visar att en överträdelse ägt rum av tillämpliga regelverk, skall frisläppande av fartyget ske under förutsätt- ning att rimliga formaliteter iakttagits, såsom ställande av borgen eller annan lämplig ekonomisk säkerhet. När frisläppande av fartyget skulle kunna medföra orimligt stort hot mot den miljön, får man med förbehåll för tillämpliga internationella regelverk om fartygs sjövärdighet antingen vägra frige fartyget eller göra detta under villkor att fartyget anlöper närmast lämpliga reparationsvarv. I dessa fall skall fartygets flaggstat genast underrättas, som sedan får ansöka om fartygets frisläppande enligt bestämmelserna i del XV. Då artikel 226 anknyter till bestämmelserna i artikel 220, hänvisas till de nationella överväganden som redovisats i kommentarerna till artikel 220. Artikel 227 avser icke-diskriminering av utländska fartyg. Artikeln avser suspension och begränsningar i inledandet av rättsliga förfaranden. Här stadgas att en kuststat i vissa fall skall upphäva rättsliga åtgärder som vidtagits mot ett utländskt fartyg som utanför statens territorialhav överträtt gällande lagar och förordningar eller internationella regelverk. Detta gäller när flaggstaten själv vidtagit rättsliga åtgärder från den dag då kuststaten inledde sådana åtgärder. Denna bestämmelse gäller dock inte när dessa avser fall av mer omfattande skada för kuststaten, eller om flaggstaten upprepade gånger underlåtit sin skyldighet att effektivt tillämpa gällande internationella regelverk. Straffrättsliga åtgärder som rör utländska fartyg måste inledas från den dag då överträdelsen begicks. Bestämmelserna i artikeln inskränker inte flaggstaten att vidta egna åtgärder för att förelägga straff enligt sina egna lagar, oberoende av rättsliga åtgärder som någon annan stat tidigare vidtagit. Bestämmelserna i artikeln föranleder lagstiftning (se avsnitt 6.3). Artikeln stadgar om inledande av civilrättsliga förfaranden. Av bestäm- melsen framgår att konventionen inte inkräktar på eventuella civilrättsliga krav i anledning av miljöförstöring av haven. Artikeln innehåller bl.a. bestämmelser som begränsar en stats rätt att döma till strängare straff än ekonomiska påföljder för förorening av den miljön som skett från ett utländskt fartyg inom den statens territorialhav eller utanför detta. Enligt punkt 1 får endast ekonomiska påföljder ådömas för överträdelser av nationella lagar och förordningar eller tillämpliga internationella regler och normer för förhindrande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, som utländska fartyg begått utanför territorialhavet. Samma bestämmelse gäller för förorening som begåtts av utländska fartyg i territorialhavet (punkt 2), dock med undantaget att annat straff än ekonomiska påföljder får utdömas för en gärning som avser uppsåtlig och allvarlig förorening i territorialhavet. Denna specialreglering anknyter till artikel 19 punkt 2 h, av vilken följer att en uppsåtlig och allvarlig förorening i territorialhavet är att anse som ett störande av kuststatens lugn, ordning eller säkerhet. Enligt artikel 19 medför en sådan gärning under genomfart i territorialhavet att genomfarten inte skall anses som oskadlig. Bestämmelsen i artikel 27 punkt 5 om att straffrättslig jurisdiktion ombord på ett utländskt fartyg får utövas enligt vad som stadgas i del XII, är direkt tillämplig i fall som avses i artikel 230.2. Verkställigheten regleras i artikel 220. Slutligen skall enligt punkt 3 den anklagades erkända rättigheter iakttas när rättsliga åtgärder vidtas som kan leda till ådömande av straff. Angående genomförande i svensk rätt av bestämmelserna i artikelns punkt 2, se avsnitt 6.3. Flaggstaten och varje annan berörd stat skall genast underrättas om åtgärder som vidtas enligt kapitel 6. Beträffande överträdelser som begåtts i territorialhavet gäller denna skyldighet för kuststaten endast för sådana åtgärder som vidtagits i samband med åtal. Artikeln gäller staters skadeståndsansvar för skada eller förlust, som kan hänföras till vidtagna verkställighetsåtgärder enligt kapitel 6. Skadestånds- ansvar föreligger då sådana åtgärder är olagliga eller överskrider vad som rimligen erfordras i ljuset av tillgänglig information. Enligt artikeln skall stater se till att talan rörande sådan skada eller förlust kan upptas vid deras nationella domstolar. Denna bestämmelse uppfyller genom 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). Åtgär-der enligt konventionens del XII kapitel 6 torde alltid vara att anse som myndighetsutövning. Artikeln gäller garantier beträffande sund som används för internationell sjöfart. Inget i kapitlen 5, 6 och 7 påverkar rättsreglerna för sund som används för internationell sjöfart. Om ett utländskt fartyg, med undantag för fartyg som avses i kapitel 10, har brutit mot de lagar och förordningar, som nämns i artikel 42 punkt 1 a-b, vilket förorsakat eller hotar att förorsaka större skada på den miljön i sunden, får de vid sundet belägna staterna ändå vidta lämpliga åtgärder för att ingripa och skall i så fall på motsvarande sätt iaktta bestämmelserna i detta kapitel. Artikeln gäller istäckta områden inom gränserna för den ekonomiska zonen, där särskilt stränga klimatiska förhållanden och förekomsten av is, som täcker sådana områden under större delen av året, skapar hinder eller ovanligt stora faror för sjöfarten, och där förorening av den miljön skulle kunna orsaka betydande skada på eller oåterkallelig rubbning av den ekologiska balansen. Kuststater har rätt att anta och trygga tillämpningen av ickediskri- minerande lagar och förordningar för att förhindra, minska och kontrol- lera havsföroreningar från fartyg i sådana områden. Sådana föreskrifter skall ta vederbörlig hänsyn till sjöfarten och skyddet och bevarandet av den miljön på grundval av bästa tillgängliga vetenskapliga data. Stater är i enlighet med folkrätten ansvariga för fullgörandet av sina inter- nationella förpliktelser avseende skyddet och bevarandet av den miljön. Vidare skall stater säkerställa att rättsmedel i enlighet med deras rättssystem finns tillgängliga för omedelbar och adekvat ersättning eller annan gottgörelse för skada, som förorsakats genom förorening av den miljön av såväl fysiska som juridiska personer under deras jurisdiktion. I syfte att garantera snabb och adekvat ersättning har staterna samarbetsskyldighet. Bestämmelserna i konventionen om skydd och bevarande av den miljön gäller inte örlogsfartyg, hjälpfartyg, andra fartyg eller luft- fartyg, som ägs eller drivs av en stat, så länge de endast används i statlig icke affärsmässig tjäntst. Dock föreligger en skyldighet för varje stat att trygga att sådana fartyg eller luftfartyg, i den mån det är rimligt och praktiskt möjligt, manövreras på ett sätt som överensstämmer med kon-ventionen. Förpliktelser enligt andra konventioner om skydd och bevarande av den miljön Bestämmelserna i del XII påverkar inte de särskilda förpliktelser som stater har åtagit sig i tidigare ingångna särskilda konventioner och överenskommelser avseende skyddet och bevarandet av den miljön samt överenskommelser vilka kan ingås för att främja de allmänna princi-per som föreskrivs i havsrättskonventionen. Särskilda förpliktelser som stater åtagit sig i särskilda konventioner, bör uppfyllas på ett sätt som är förenligt med havsrättskonventionens allmän-na principer och ändamål. 5.13 Del XIII (artiklarna 238-265) Marinvetenskaplig forskning Konventionen erkänner den betydande roll som marinvetenskaplig forsk- ning spelar för förståelsen av samspelet mellan havens och atmosfärens kretslopp i relation till nyttjandet av havens tillgångar. Det är först under senare årtionden som behov uppkommit att folkrättsligt reglera marin-vetenskaplig forskning. Före FN:s första havsrättskonferens (1958) be-drevs forskning endast i mindre skala och var regionalt begränsad. Seder-mera öppnade den teknologiska utvecklingen nya förutsättningar för forsk-ningen, bl.a. för ekonomiska och militära syften. Till en början baserades forskningen i främmande staters kustzoner på arrangemang som avtalades bilateralt från fall till fall. Vid FN:s första havsrättskonferens fästes upp-märksamheten främst vid forskning på kontinentalsockeln. Vetenskaplig forskning på det fria havet ansågs höra till havets friheter. Vid FN:s tredje havsrättskonferens fästes stor uppmärksamhet vid regle-ringen av vetenskaplig forskning i olika havszoner. Det visade sig att frågan om forskningens art blev särskilt svår. De stater som talade för en så stor forskningsfrihet som möjligt strävade efter att göra skillnad mellan rent vetenskaplig forskning och nyttoforskning som avser utvinning av naturtillgångar. skulle kuststaternas kontroll- rättigheter endast gälla det senare slaget av forskning. Kuststaterna ansåg det svårt att göra denna skillnad; man ansåg att all vetenskaplig forskning också har en ekonomisk betydelse. Dessutom misstänkte man att forsk-ningen kunde användas för att skaffa upplysningar om kuststaterna i fientligt syfte. I konventionen stannade man för en kompromiss som erkänner skill- naden mellan rent vetenskaplig forskning och nyttoforskning. I vardera fallet utgår man från att kuststaten skall samtycka till verksamheten, men kuststatens möjligheter att neka tillstånd är mer begränsad när det gäller annan forskning än resursrelaterad forskning (nyttoforskning). Konven- tionen tillerkänner marinvetenskaplig forskning en betydelsefull roll för förståelsen av havens och atmosfärens samspel. Kännedom om detta samspel är ett nödvändigt underlag för väl underbyggda beslut för användningen av oceanerna såväl som de kustnära vattnen. Del XIII bekräftar alla staters rätt att utföra marinvetenskaplig forskning och fastställer de förpliktelser som gäller för att främja ett internationellt samarbete för sådan forskning. Konventionen anbefaller största möjliga öppenhet vid spridning av information om forskningsresultat. I motsats till tidigare gällande havsrätt, enligt vilken rätten till forskning begränsades till det fria havet, tillerkänner konventionen vissa utvidgade rättigheter för tredje stat att få bedriva forskning inom en stats jurisdik- tionsområde under förutsättning av uttryckligt samtycke från kuststaten i fråga. Del XIII tar främst sikte på forskning i ekonomiska zoner och på kontinentalsockeln, men nämner också forskning i territorialhavet. Å andra sidan balanseras dessa rättigheter av föreskrifter som syftar till att garantera att tillståndsgivningen skall vara förutsebar och rimlig i syfte att skapa maximal tillgång till forskningsresultat. Det kan konstateras att huvuddelen av all marinvetenskaplig forskning äger rum i kustnära vatten. Termen marinvetenskaplig forskning definieras inte i konventionen. Normalt anses den avse verksamhet i oceaner och kustnära vatten som syftar till att öka kunskapen om den miljön och dess utveckling. Begreppet marinvetenskaplig forskning innefattar däremot inte hydro- grafiska undersökningar, militär verksamhet och inte heller utforskning och utvinning av naturtillgångar. Förutom i del XIII finns regler om marinvetenskaplig forskning även i artiklarna 21, 40, 56, 87, 143, 155, 147, 297 och i slutakten. De i del XIII uppställda förpliktelserna är av folkrättslig natur. I hän- delse av icke-fullgörande eller skada är det ifrågakommande stat som skall ställas till ansvar. Marinvetenskaplig forskning är förenad med skadestånd enligt folkrättens regler (jfr artikel 263). Enligt denna artikel ges alla stater oavsett geografisk belägenhet och behöriga internationella organisationer rätten att bedriva marinvetenskap- lig forskning på det fria havet, samt därutöver i områden under kuststatens jurisdiktion med förbehåll för andra staters rättigheter och skyldigheter enligt konventionen. Artikeln bekräftar den allmänna principen att stater och behöriga inter- nationella organisationer skall främja och underlätta marinvetenskaplig forskning. Kapitel 1 i allmänhet och artikel 240 i synnerhet drar upp allmänna riktlinjer för genomförandet av vetenskaplig havsforskning. Sådan forsk-ning skall ske för fredliga ändamål, bedrivas med lämpliga vetenskapliga metoder och inte obehörigen inverka på annat legitimt utnyttjande av havet. Militär havsforskning, som är förenlig med våldsförbudet och andra i fastställda folkrättsliga grundsatser, anses i princip tjäna fredliga ändamål. Här fastställs att verksamhetsområden inom den marinvetenskapliga forsk- ningen inte skall utgöra rättslig grund för anspråk på någon del av den miljön eller dess tillgångar. Bestämmelsen är parallell med artikel 89 och artikel 137.1 och 137.3 vad gäller fria havet respektive området. Dessa artiklar bildar grunden såväl för det världsomfattande som det regionala samarbetet. Med iakttagande av staternas suveränitet skall samarbetet på havsforsk- ningens område främjas, särskilt vad gäller att förebygga skadlig inverkan på personers hälsa och säkerhet och på den miljön (artikel 242). I detta syfte skall stater och behöriga internationella organisationer sluta bilaterala eller multilaterala avtal i syfte att underlätta havsforskning (artikel 243). Staterna skall utbyta och sprida information angående planerade större program (artikel 244). Bedrivande och främjande av marinvetenskaplig forskning Artikeln avser marinvetenskaplig forskning i en stats territorialhav och ger en obetingad rätt för kuststaten att reglera, tillåta och leda sådan forsk-ning. Tillträde till territorialhavet och villkoren under vilka ett forsk- ningsprojekt kan genomföras är under exklusiv kontroll av kuststaten (jfr artikel 19.2 j, artikel samt artiklarna 40 och 54). I Konventionen ingår ingen särskild bestämmelse för forskning i en kuststats inre vatten. Det är självklart att forskning i dessa vatten omfattas av kuststatens suveränitet. Artikeln avser forskning inom den ekonomiska zonen och på kontinental- sockeln. Kuststaten har rätt att reglera, bemyndiga och leda marinveten- skaplig forskning i sin ekonomiska zon och på sin kontinentalsockel. Tillträde för andra stater eller behöriga internationella organisationer för att bedriva forskningsprojekt är underkastat kuststatens samtycke. Detta samtycke skall emellertid utövas i enlighet med vissa riktlinjer och begränsningar. Under normala omständigheter skall kuststaten ge sitt samtycke. Det förklaras i artikeln explicit att omständigheterna kan vara normala trots frånvaron av diplomatiska förbindelser. Det står emellertid kuststaten fritt att vägra sitt samtycke om forskningsprojektet har direkt betydelse för utforskning och utvinning av naturtillgångar, både levande och icke- levande, medför borrning i kontinentalsockeln, innefattar användning av sprängämnen eller införande av skadliga ämnen i den miljön eller medför uppförande, drift eller användning av konstgjorda öar, anlägg-ningar eller konstruktioner. Kuststaten kan också vägra sitt samtycke om projektet innehåller information som är oriktig eller om den forskande staten eller den behöriga internationella organisationen har utestående förpliktelser att uppfylla gentemot kuststaten från tidigare forskningsprojekt. En kuststats ovillkorliga kompetens sträcker sig dock inte till sådana områden som finns på kontinentalsockelns förlängning utanför , där kuststaten inte uttryckligen gjort anspråk på nytto- forskning (jfr artikel 76). Enligt denna artikel skall en kuststat anses ha tillåtit att ett projekt genomförs inom dess ekonomiska zon eller på dess kontinentalsockel om det rör sig om ett projekt som organiseras av en behörig internationell organisation i vilken staten är medlem. Denna presumtion gäller om den ifrågavarande staten godkänt det angivna projektet när organisationen beslöt att projektet skulle genomföras eller är beredd att delta och inte har gjort några invändningar efter det att organisationen underrättat kuststaten om projektet. Artiklarna 248 och 249 Dessa båda artiklar fastställer de förpliktelser, som måste uppfyllas under och efter genomförandet av forskningsprojektet. Artikel 248 föreskriver att stater eller organisationer som står bakom ett projekt skall lämna en utförlig beskrivning av projektet före datum för dess inledande.