prop · GJ0349 · 1996-01-01 00:00:00 — Slutligen är lagen också tillämplig i fråga om stater som har tillträtt avseende förverkande som avses i konventionen. Bestämmelserna i 5 och 6 §§ internationella verkställighetslagen gäller formellt endast vid verkställighet enligt brottmålsdomskonventionen. Några motsvarande regler har inte ansetts behövliga enligt överförandekonventionen med hänsyn till att det enligt denna konvention alltid står öppet för en stat att avslå en framställning om straffverkställighet. Det finns heller inte några särskilda regler i lagen för de fall då verkställighet skall ske i med stöd av någon annan överenskommelse som har ingått med en främmande stat. I förarbetena till lagen har det dock förutsatts att motsvarande prövning bör göras även när det gäller andra överenskommelser som ingår, under förutsättning att innehållet i överenskommelsen inte lägger hinder i vägen (prop. 1972:98 s. 107). Sådana föreskrifter har intagits förordning (se bl.a. 21 a och 21 b §§ som gäller överenskommelsen med och samt ). Kravet på att det skall finnas en bindande överenskommelse med en annan stat är inte absolut. Om synnerliga skäl föreligger, kan regeringen för särskilda fall förordna att lagen skall tillämpas trots att någon överenskommelse med den främmande staten inte föreligger. På det nordiska området gäller särskilda regler. Lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen) reglerar bl.a. möjligheterna att överflytta verkställighet av straff och förverkande till något annat nordiskt land. Lagen har tillkommit i nordiskt samarbete och övriga nordiska länder har motsvarande lagstiftning. Förutom när det gäller beslag för att säkerställa bevismaterial är lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat (tvångsmedelslagen) tillämplig också i fråga om egendom som kan förverkas på grund av brott. Enligt 2 a § lagen kan beslag eller kvarstad komma i fråga för att säkerställa framtida verkställighet av beslut om sak- eller värdeförverkande som meddelas i en annan stat. Åtgärden kan vidtas när som helst under det utländska brottmålsförfarandets gång, således såväl innan åtal har väckts som efter det att dom har meddelats i den främmande staten. En förutsättning för tillämpning av denna bestämmelse är att också det slutliga beslut om förverkande som meddelas i den främmande staten får verkställas i . I första hand är möjligheterna att använda de nu berörda säkerhetsåtgärderna avsedda att utnyttjas i avvaktan på att den utländska domen kan verkställas i . Den beslagtagna egendomen skall då stanna kvar i till dess verkställighet av domen kan ske. Enligt 2 § andra stycket tvångsmedelslagen finns emellertid också möjlighet att i vissa fall ta ett föremål i beslag och överlämna det till den främmande staten, oberoende av om verkställighet av domen kommer att sökas i . Situationen kan vara den att det inte finns något verkställighetsavtal med den främmande staten. Verkställighetsfrågor regleras av internationella verkställighetslagen och som har påpekats förutsätter en tillämpning av den lagen i regel att det finns en överenskommelse med den främmande staten. Även om ett verkställighetsavtal med den främmande staten finns, kan det i vissa fall vara mera lämpligt att direkt överlämna egendomen till den främmande staten än att egendomen blir kvar i i avvaktan på att en framställning görs om verkställighet enligt internationella verkställighetslagen. Förutsättningarna för att den nu behandlade regeln skall kunna tillämpas är att egendomen hade kunnat förverkas enligt svensk lag i en rättegång i och att det föreligger särskilda skäl att överlämna egendomen till den främmande staten. Tvångsmedelslagen är som har framgått tillämplig också i förhållandet mellan de nordiska staterna. I sådana fall gäller dock vissa särskilda regler som medger verkställighet i något större utsträckning än annars. Vissa bestämmelser om säkerhetsåtgärder finns också i internationella verkställighetslagen. Enligt 18 § kan egendom som förklarats förverkad enligt en dom eller ett beslut som meddelats i en annan stat tas i beslag sedan framställning om verkställighet av domen har gjorts i . Till skillnad från tvångsmedelslagen medger denna bestämmelse inte beslag innan dom har meddelats i den främmande staten. En förutsättning för beslag enligt bestämmelsen är att beslag hade kunnat ske enligt svensk lag i en rättegång i . Riksåklagaren eller domstolen () beslutar om beslaget. 5.3.2 Förverkandekonventionens regler (kapitel III) 5.3.2.1 Avdelning 1: Principer för internationellt samarbete (artikel 7) Enligt artikel 7 skall parterna samarbeta med varandra i största möjliga utsträckning vid brottsutredningar och andra rättsliga förfaranden som avser förverkande av och hjälpmedel. Bestämmelsen får anses ge uttryck för mera allmänna principer för samarbetet. 5.3.2.2 Avdelning 2: Bistånd med efterspaning (artiklarna 8-10) Enligt artikel 8 skall parterna på begäran lämna varandra största möjliga hjälp vid identifiering och spårande av hjälpmedel, eller annan egendom som kan vara underkastad förverkande. Samarbetet skall omfatta varje möjlig åtgärd för att tillhandahålla och säkra bevisning i fråga om egendomen. Den begärda åtgärden skall enligt artikel 9 verkställas i enlighet med den anmodade statens lag och, i den utsträckning denna lag tillåter, i överensstämmelse med de procedurregler som den ansökande staten begär. Artikel 8 och 9 förutsätter att en formell framställning har gjorts. I artikel 10 anges att en part även utan att en framställning har gjorts kan överlämna information, om det skulle främja den andra partens möjligheter att inleda eller fortsätta en brottsundersökning. Artikel 8-10 gäller således rättshjälp framför allt i syfte att säkra bevisning. Svenska regler om internationellt samarbete i dessa frågor finns lag om bevisupptagning och i tvångsmedelslagen. Eftersom det här är fråga om efterforskning av egendom är det i första hand möjligheterna till husrannsakan och beslag enligt tvångsmedelslagen som är av intresse. Är någon i en främmande stat misstänkt, tilltalad eller dömd för någon där straffbelagd gärning, kan enligt 2 § första stycket tvångsmedelslagen egendom som kan antas ha betydelse för utredning om brott tas i beslag och överlämnas till den främmande staten. Om framställningen inte kommer från någon av de nordiska staterna, får en åtgärd enligt 2 § inte vidtas om vissa angivna hinder mot utlämning skulle ha förelegat enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott. Detta innebär bl.a. ett krav på att gärningen motsvarar brott för vilket enligt svensk lag fängelse kan följa. Något motsvarande villkor anges inte uttryckligen i förverkandekonventionen. Av artikel 18, punkt 1 c framgår dock att framställningen får avslås om ärendet enligt den anmodade parten inte är av sådan vikt att det motiverar den begärda åtgärden. Om brottet inte har högre maximistraff än fängelse , bör denna undantagsregel vara tillämplig. Det torde också i praktiken vara så att ett internationellt förfarande knappast kommer att inledas för lindrigare brott. Sammanfattningsvis bör därför nu angivna begränsningar i tvångsmedelslagen inte anses strida mot konventionen. I den mån upptagning av någon annan form av bevisning blir aktuell regleras detta av lag om bevisupptagning åt utländsk domstol. Enligt denna lag kan en svensk domstol föranstalta om bevisupptagning genom förhör med part eller genom vittne, sakkunnig eller syn. Också skriftliga bevis kan begäras fram genom ett sådant förfarande. En förutsättning för att bevisupptagning i brottmål skall kunna äga rum enligt lagen är att den gärning som framställningen gäller motsvarar brott enligt svensk lag. Förverkandekonventionen medger inte rätt att vägra bistånd för utredning annat än då framställningen inbegriper någon form av tvångsmedel, artikel 18, punkt 1 f. Förverkandekonventionen innehåller inte någon definition av vad som skall avses med tvångsmedel enligt konventionen. Frågan får därför i första hand avgöras utifrån den anmodade statens eget rättssystem. Enligt 5 § lag skall svensk lag gälla för handläggningen. Det innebär att regler om viten och hämtning är tillämpliga. Det bör därför vara förenligt med konventionen att vägra bevisupptagning, om gärningen i fråga inte utgör brott enligt svensk lag. lag innehåller liksom tvångsmedelslagen vissa begränsningar när det gäller brott som har karaktären av politiskt brott (1 § andra stycket). Detta är förenligt med förverkandekonventionen. Om gärningen utgör politiskt brott, får samarbete vägras enligt artikel 18, punkt 1 d. I anslutning till artikel 9 bör påpekas att det vid bevisupptagning enligt lag finns utrymme för att tillämpa en utländsk formföreskrift i den mån det inte strider mot svensk lag (8 §). Enligt artikel 8 skall bistånd för att säkra bevisning lämnas i största möjliga utsträckning . Det är inte alldeles klart vilka förpliktelser detta innebär. Bestämmelsen bör dock tolkas i ljuset av vilka grunder för vägran som får åberopas. Enligt artikel 18, punkt 2 får en framställning om bistånd för bevissyfte - om åtgärden avser tvångsmedel - avslås, om motsvarande åtgärd inte får vidtas enligt den anmodade statens lag i samband med förundersökning eller rättegångsförfarande i ett liknande inhemskt ärende. I många fall bör de möjligheter att lämna rättshjälp för bevissäkring enligt lag och tvångsmedelslagen motsvara vad som är möjligt i ett motsvarande svenskt ärende. Vissa begränsningar gäller dock i fråga om möjligheterna att lämna internationellt bistånd på förundersökningsstadiet. Det gäller t.ex. utländska åklagares möjligheter att hos svenska åklagare utverka förhör med misstänkta m.fl. Som har påpekats förekommer ett informellt och för svensk del oreglerat samarbete med polis- och åklagarmyndigheter i andra länder. Detta informella samarbete utesluter dock användning av tvångsmedel. Sådana begränsningar kan inte anses vara förenliga med de åtaganden som följer av förverkandekonventionen. Den svenska regleringen är också från andra synpunkter otillfredsställande och bör ändras oberoende av ett svenskt tillträde till förvekandekonventionen. Regeringen har därför i den tidigare nämnda propositionen 1995/96:4 Internationell rättshjälp på förundersökningsstadiet föreslagit att det införs regler som gör det möjligt för en svensk åklagare att lämna utländsk undersökningsdomare eller åklagare bistånd med förhör på förundersökningsstadiet. Härigenom kommer tvångsmedel att kunna tillgripas om den som skall höras inte medverkar frivilligt. Vidare föreslås i propositionen bl.a. att även en annan utländsk myndighet än en undersökningsdomare eller åklagare skall bli behörig att göra framställning om förhör i den utsträckning kommit överens om detta med den främmande staten. Lagändringarna föreslås träda i kraft . 5.3.2.3 Avdelning 3: Säkerhetsåtgärder (artiklarna 11 och 12) Artikel 11 föreskriver att en stat på begäran av en annan stat, som har inlett ett straffrättsligt förfarande eller annat förfarande som syftar till förverkande, skall vidta nödvändiga säkerhetsåtgärder som spärrande eller beslag för att förhindra överlåtelse eller annat förfogande över egendom som kan komma att begäras förverkad. Åtgärderna skall kunna vidtas för att säkra såväl sakförverkande som värdeförverkande. Säkerhetsåtgärderna skall enligt artikel 12 verkställas i enlighet med reglerna i den anmodade statens lag. Säkerhetsåtgärder som beslag och kvarstad kan enligt tvångsmedelslagen vidtas för att för en annan stats räkning säkerställa förverkande. Enligt 1 § får på begäran av en främmande stat beslutas om beslag och kvarstad om någon är misstänkt, tilltalad eller dömd i den främmande staten för en gärning som är straffbelagd där. Detsamma gäller om en separat talan förs om förverkande i den främmande staten. Av 2 a § tvångsmedelslagen följer att samma typ av åtgärder får vidtas på begäran av främmande stat för att säkra framtida verkställighet här i landet av utländska förverkanden. Den typ av åtgärder som denna lag erbjuder är i överensstämmelse med förverkandekonventionen. Som har framgått av det tidigare anförda förutsätter åtgärder enligt 2 a § tvångsmedelslagen att ett beslut om förverkande som meddelas i den främmande staten kan verkställas här i landet. Verkställighet av utländska brottmålsdomar regleras i internationella verkställighetslagen. Det innebär att villkoren för tvångsmedelslagens tillämpning i stor utsträckning är desamma som enligt internationella verställighetslagen. Dessa villkor kommer att behandlas i det följande i samband med förverkandekonventionens regler om verkställighet av förverkande. Den svenska konstruktionen, att säkerhetsåtgärder för att säkerställa verkställighet här i landet av framtida förverkande kan meddelas på begäran av främmande stat endast under förutsättning att det utländska förverkandebeslutet som sådant är verkställbart i , måste anses vara i överensstämmelse med förverkandekonventionen. Denna förutsätter nämligen inte att egendom som belagts med kvarstad eller liknande i något fall skall överlämnas till den främmande staten för verkställighet där. Det kan därför inte ställas krav på svenska säkerhetsåtgärder i fall där inte kan fullfölja åtgärden genom att verk- ställa det utländska avgörandet. Av det anförda följer att tvångsmedelslagens regler om säkerhetsåtgärder sammantaget medför att förverkandekonventionens bestämmelser härom är uppfyllda i svensk rätt. 5.3.2.4 Avdelning 4: Förverkande (artiklarna 13-17) Artikel 13 motsvarar i sak narkotikabrottskonventionen (art. 5, punkt 4 a) och liksom i den konventionen anvisas två alternativa möjligheter. Den anmodade staten skall antingen låta det utländska avgörandet vara direkt verkställbart eller överlämna framställningen till egna behöriga myndigheter för att där utverka ett beslut om förverkande och därefter verkställa detta. Föreskrifterna är tillämpliga i fråga om både sak- och värdeförverkande. Bestämmelser om verkställighet av utländska domar och beslut om förverkande finns i internationella verkställighetslagen. Denna lag bygger i första hand på reglerna i brottmålsdomskonventionen. Huvuddragen i lagen har redovisats tidigare. Påpekas bör ånyo att lagen också gäller verkställighet av förverkande, såväl sak- som värdeförverkande. Även om lagen i första hand är tillämplig på verkställighet enligt brottmålsdomskonventionen, har i förarbetena förutsatts att lagens regler skall ha motsvarande tillämpning i förhållande till andra internationella överenskommelser om straffverkställighet som ingår, under förutsättning att överenskommelsen medger det (prop. 1972:98 s. 107). I 5 och 6 §§ i lagen anges vissa omständigheter som utgör hinder för verkställighet här i riket av en utländsk brottmålsdom. Som har angetts är verkställighetshindren enligt 5 § absoluta medan 6 § innehåller fakultativa regler. Enligt 5 § gäller bl.a. att verkställighet inte får ske, om domen inte vunnit laga kraft (punkt 1), om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag eller om gärningsmannen, om gärningen hade begåtts i , av annan anledning än att gärningsmannen vid tiden för brottet var inte skulle ha kunnat ådömas någon påföljd (punkt 2). Den sistnämnda bestämmelsen tar enligt förarbetena sikte bl.a. på fall då de allmänna straffrihetsgrunderna såsom nöd, nödvärn eller samtycke skulle innebära att gärningsmannen inte skulle ha kunnat fällas till ansvar här i landet (prop. 1972:98 s. 110). Verkställighetshinder föreligger vidare, om verkställigheten skulle vara oförenlig med grundläggande principer för rättsordningen här (punkt 4). Hinder för verkställighet föreligger också om en dom som avser samma gärning har meddelats här i landet eller om här utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot för samma gärning har godkänts (punkt 6) eller om den dömde genom dom som har meddelats i en annan stat än den som gjort framställningen har frikänts eller dömts till påföljd som kan verkställas eller håller på att verkställas eller om den dömde genom sådan dom har förklarats skyldig till brottet utan att någon påföljd har dömts ut (punkt 7). Slutligen skall verkställighet vägras, om den i övrigt skulle strida mot brottmåls- domskonventionen. Bestämmelserna i punkt 6 och 7 grundas på brottmålsdomskonventionens regler om ne bis in idem , dvs. att en dom som har verkställts eller håller på att verkställas i en annan konventionsstat utgör hinder mot en ny prövning i en annan konventionsstat för samma gärning (art. 53-55, jfr prop. 1972:98 s. 42 och 111 f.). De hinder för verkställighet enligt 5 § internationella verkställighetslagen som har redovisats har motsvarighet i förverkandekonventionen (art. 18, punkt 4 e, punkt 1 f, punkt 1 a och b samt punkt 1 e). Kravet på dubbel straffbarhet regleras i punkt 2. Till skillnad från brott- målsdomskonventionen (art. 4) innehåller förverkandekonven-tionen inte någon uttrycklig hänvisning till att verkställighet skall vägras även i sådana fall då gärningen i och för sig är straffbelagd i den anmodade staten men då straffansvar ändå är uteslutet på grund t.ex. av att nöd eller någon annan straffrihetsgrund förelegat. Formuleringen i förverkandekonventionen (art. 18, punkt 1 f) att verkställighet får vägras, om gärningen inte skulle ha utgjort brott enligt den anmodade statens lag får dock anses täcka även sådana fall. Till skillnad från brottmålsdomskonventionen innehåller förverkande- konventionen (art. 18, punkt 1 e) inte någon närmare beskrivning av i vilka fall reglerna om ne bis in idem utgör hinder för verkställighet. Det får dock antas att förverkandekonventionens regler på denna punkt har samma innebörd som den äldre konventionen. 5 § internationella verkställighetslagen innehåller vissa ytterligare verkställighetshinder. Av dessa tar punkt 3 sikte uteslutande på frihets- berövande påföljder och är därför inte tillämplig i detta sammanhang. Enligt punkt 5 skall en framställning avslås om verkställigheten skulle strida mot internationella förpliktelser. Någon direkt motsvarande grund för avslag finns inte i förverkandekonventionen. Enligt artikel 18, punkt 1 b har dock en konventionsstat rätt att vägra samarbete, om verkställigheten skulle inkräkta på statens suveränitet, säkerhet, grundläggande principer för rättsordningen eller andra väsentliga intressen . Denna bestämmelse bör kunna åberopas om verkställighet enligt förverkandekonventionen skulle kollidera med någon annan internationell förpliktelse. Sammanfattningsvis bör vad som har anförts betyda att reglerna i för- verkandekonventionen är i överensstämmelse med de absoluta verkställighetsförbuden enligt 5 § internationella verkställighetslagen. Enligt 6 § får en ansökan om verkställighet avslås, om den aktuella gärningen utgör ett politiskt eller militärt brott (punkt 1) eller om det finns anledning att anta att domen har föranletts eller den utdömda påföljden har skärpts av hänsyn till ras, religion, nationalitet eller politiska åtsikter (punkt 2). Verkställighet får också vägras, om den gärning som framställningen avser redan är föremål för lagföring här i landet (punkt 3), dvs. om gärningen omfattas av pågående förundersökning, väckt åtal, utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot eller om beslut har meddelats att åtal för gärningen inte skall väckas eller fullföljas. Verkställighet kan vidare vägras, om gärningen inte har begåtts i den stat där påföljden har bestämts (punkt 4), om påföljden inte kan verkställas här (punkt 5), om det kan antas att påföljden kan verkställas i den främmande staten (punkt 6), om den dömde inte har fyllt (punkt 7) eller om preskription har inträtt i fråga om påföljden (punkt 8). Av de nu nämnda fakultativa avslagsgrunderna har den i första punkten angivna grunden att den gärning som påföljden avser utgör politiskt brott en direkt motsvarighet i förverkandekonventionen (art. 18, punkt 1 d). Detsamma skall emellertid enligt samma bestämmelse gälla också då gärningen utgör ett militärt brott. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i förverkandekonventionen. I sammanhanget bör anmärkas att förbehåll för militärt brott har gjorts i fråga om andra internationella straffrättsliga överenskommelser, t.ex. lagföringskonven- tionen och utlämningskonventionen, se 8 § 3 lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott (lagföringslagen) och 5 § lagen (1957:668) om utlämning för brott. Förverkandekonventionen ger således inte utrymme för något direkt förbehåll för militära brott. Å andra sidan är förbehållet enligt internationella verkställighetslagen i fråga om militära brott inte ovillkorligt. Verställighet kan således ske även i fråga om militära brott. För det fall verkställighet enligt förverkandekonventionen i fråga om ett militärt brott skulle framstå som stötande, bör verkställighet i stället kunna vägras under hänvisning till att verkställigheten skulle strida mot grundläggande principer för den svenska rättsordningen (5 § 4 internationella verkställighetslagen jämfört med artikel 18 punkt 1 a och b i förverkandekonventionen). Att förverkandekonventionen saknar uttryckliga möjligheter till förbehåll i fråga om militära brott bör därför inte strida mot internationella verkställighetslagen. Det bör anmärkas att prövningen av om verkställighet bör vägras på nu angivna grund ankommer på regeringen (8 § internationella verkställighetslagen). Det bör innebära möjligheter till en allsidig bedömning av frågan om verkställighet bör ske eller inte. Vad som har sagts bör också gälla fakultativa verkställighetshinder enligt 6 § 2 internationella verkställighetslagen, nämligen att det finns grundad anledning att anta att domen föranletts av hänsyn till ras, religion, nationalitet eller politiska åsikter eller att påföljden skulle ha skärpts av motsvarande skäl. Även i sådana fall bör det således vara möjligt att vägra verkställighet med hänvisning till grundläggande rättsprinciper här i riket. I den mån domen föranletts av något av de angivna skälen kan det också i viss utsträckning vara möjligt att vägra verställighet på grund av att gärningen inte är belagd med straff enligt svensk lag. Fakultativt verkställighetshinder föreligger enligt 6 § 3 internationella verkställighetslagen, om den gärning som framställningen gäller omfattas av en här i pågående förundersökning, väckt åtal, utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot eller av beslut om att åtal inte skall väckas eller fullföljas. Bestämmelsen grundas på artikel 6, punkterna c, e, och f i brottmålsdomskonventionen, som ger möjlighet att vägra verkställighet i dessa fall. Motsvarighet till dessa föreskrifter saknas i förverkandekonventionen. Av artikel 19 följer dock att den anmodade staten kan skjuta upp verkställigheten av en framställning från en annan stat, om verkställigheten kolliderar med ett rättsligt förfarande i den anmodade staten. Det innebär att den anmodade statens anspråk har företräde. Enligt artikel 20 föreligger också möjlighet till villkorad eller partiell verkställighet. Även artikel 16 kan vara tillämplig i angivna fall. Denna bestämmelse innehåller regler bl.a. om maximiförverkande. Finns det en risk för dubbelförverkande, är parterna skyldiga att samråda. Att och en annan stat konkurrerar i fråga om förverkande bör därför i praktiken inte möta några problem. Enligt 6 § 4 internationella verkställighetslagen föreligger vidare ett fakultativt verkställighetshinder, om den gärning som påföljden avser inte har begåtts i den stat där påföljden har bestämts. En liknande bestämmelse finns i 8 § lagföringslagen. Någon motsvarighet till dessa bestämmelser finns inte i förverkande- konventionen. Något större behov av att i fråga om förverkande vägra verkställighet på denna grund bör dock inte finnas. Tvärtom är ju ett av syftena med konventionen att stärka möjligheterna att förverka egendom oberoende av var den finns.