prop · GJ03163 · 1996-01-01 00:00:00 — De nationella reglerna kan t.ex. begränsa gemenskapsföretagets eller det kontrollerande företagets skyldighet att stå för kostnaderna till att endast täcka utgifterna för en enda expert. I direktivets bilaga anges att kostnaderna för det europeiska företagsrådets verksamhet skall bäras av den centrala ledningen. skall förses med tillräckliga ekonomiska och materiella resurser så att det kan utföra sina uppgifter på lämpligt sätt. Om inte något särskilt avtalas skall i vart fall kostnader för möten, tolkning, resor och logi ersättas. Företagsråden och deras arbetsutskott har också rätt att biträdas av de experter som de själva väljer, om det är nödvändigt för att de skall kunna utföra sina uppgifter. Staterna ges också här rätt att införa budgetregler och bl.a. begränsa finansieringen till att endast täcka utgifterna för en enda expert. har föreslagit att gemenskapsföretaget eller det kontrollerande företaget i en företagsgrupp skall bära kostnaderna för arbetstagarnas förhandlingsdelegation respektive företagsrådet och dess arbetsutskott i den mån kostnaderna är skäliga. Regeringen delar Arbets- bedömning och anser det ändamålsenligt att införa en skälighetsregel. Vid skälighetsbedömningen skall hänsyn tas till att det skall vara fråga om kostnader som är nödvändiga för att förhandlingsdelegationen respektive företagsrådet alternativt arbetsutskottet skall kunna utföra sina uppgifter. Arbetsdomstolen har anfört att det kan uppkomma situationer där kostnaderna betecknas som oskäliga och frågat vem som skall bära dessa kostnader. Regeringen anser dock att den föreslagna skälighetsregeln inte bör leda till problem i praktiken. Kostnader som i normalfallet är skäliga är kostnader för de interna mötena och sammanträffandena med ledningen, ledamöternas resor och logi, traktamenten samt för tolkning och översättning. I praktiken kommer företagen sannolikt att arrangera mötena och beställa biljetter m.m.. Om så inte sker och en oskälig kostnad uppstår är detta en fråga som arbetstagarrepresentanterna själva får lösa. Som LO och TCO har föreslagit bör lagtexten för tydlighetens skull kompletteras så att det klart framgår att gemenskapsföretagets eller det kontrollerande företagets kostnadsansvar även innefattar kostnader för bildandet av arbetstagarnas förhandlingsdelegation. har inte föreslagit att kostnadsansvaret skall begränsas såvitt avser kostnader för experter. Förhandlingsdelegationen re- spektive företagsrådet har rätt att utse de experter de önskar. Man skulle kunna tänka sig att oavsett hur många experter som anlitas så skulle kostnadsansvaret begränsas till en expert. Regeringen anser dock att ett sådant system blir mycket stelt och att det kan få orättvisa konsekvenser. Det är inget i sig som säger att en expert kostar mindre än flera. Kostnaden beror helt på vad frågan gäller och i vilken omfattning experten eller experterna anlitas. Regeringen finner därför att det även här är lämpligare med en skälighetsbedömning. har inte föreslagit att det skall införas några särskilda budgetregler. Inte heller regeringen finner det nödvändigt. I sammanhanget kan poängteras att kostnadsregeln är tillämplig endast på företagsråd och arbetsutskott som bildats på grund av reglerna om vad som gäller om avtal inte har träffats. Där man träffat avtal om europeiskt företagsråd eller något annat samrådsförfarande skall kostnadsfrågan regleras i avtalet. 5.10 Skydd för arbetstagarnas representanter -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Vissa regler i förtroendemannalagen görs | | tillämpliga på arbetstagarrepresentanter som utför uppgifter | | enligt denna förslag: Överensstämmer i huvudsak med | | regeringens. | | Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte yttrat sig i | | denna fråga. | | Skälen för regeringens förslag: De arbetstagarrepresentanter som är| | verksamma enligt lagen skall enligt artikel 10 i direktivet | | vara tillförsäkrade samma skydd som nationell lagstiftning eller| | praxis ger arbetstagarnas representanter. I svensk | | lagstiftning finns ett antal regler som kan bli tillämpliga i | | detta sammanhang. Medbestämmandelagen innehåller i 7-9 §§ regler| | om föreningsrätt. De som verkar som arbetstagarrepresentanter | | enligt den nu föreslagna lagen utses av fackliga organisatio- | | ner, vilket innebär att de nämnda föreningsrättsliga bestämmelserna| | gäller för dem. | | Vidare finns ett skydd mot uppsägning på grund av verksamheten | | som arbetstagarrepresentant i reglerna om saklig grund för | | uppsägning och laglig grund för avskedande i | | anställningsskyddslagen. | | Det finns emellertid också ett behov av skyddsregler i denna | | lag. Sådana regler föreslås införda genom en hänvisning till vissa| | delar av förtroendemannalagen. Det gäller regeln i 3 § första | | stycket om att arbetsgivaren inte får hindra en förtroendeman | | att fullgöra sitt uppdrag, rätten till bibehållna | | anställningsvillkor och det s.k. efterskyddet i 4 §, reglerna om| | rätt till ledighet och betalning under ledigheten i 6 och 7 §§ | | och slutligen företrädesrätten till fortsatt anställning i 8 §. | | Dessa regler skall tillämpas även för det fall | | arbetstagarrepresentantens uppdrag utförs i ett annat företag än| | det han är anställd i, t.ex. som ledamot av ett europeiskt | | företagsråd i ett moderbolag till arbetsgivarföretaget. | | Det bör i detta sammanhang särskilt understrykas att regeln i 3 §| | första stycket förtroendemannalagen innebär en förpliktelse för | | arbetsgivaren att i skälig omfattning positivt söka underlätta | | utförandet av uppdraget (se prop. 1974:88 s. 162 och 216). | | | | | | 5.11Tystnadsplikt | | | | förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: SAF påpekar att förslag inte stämmer överens med texten i direktivet och menar att reglerna om förtrolig information bör ges samma utformning i den svenska lagen som i direktivet. LO och TCO anser att den lösning som föreslagit kan accepteras, trots att den avviker från vad som gäller enligt medbestämmandelagen, under förutsättning att det inte införs någon möjlighet för företaget eller koncernmoderbolaget att helt förtiga viktig information. Vidare menar LO och TCO att det måste markeras att sekretess endast får åläggas i yttersta undantagsfall, och att det är mycket viktigt att det finns effektiva möjligheter för arbetstagarna att få ett åläggande om sekretess prövat snabbt. Skälen för regeringens förslag: Direktivet föreskriver i artikel 8 att medlemsstaterna skall förordna om tystnadsplikt för förtrolig information. Det kan övervägas om de väl inarbetade reglerna om tystnadsplikt i medbestämmandelagen kan tillämpas även i detta avseende. Det finns emellertid skäl att tillämpa en regel som ger arbetsgivaren rätt att föreskriva tystnadsplikt, även om arbetstagaren anser att detta är obefogat. För detta talar främst att samarbetet på koncernnivå ännu är nytt och oprövat. En sådan regel bör också vara enklare att tillämpa i de situationer som det här kan vara fråga om än det system som finns i medbestämmandelagen. Det får sedan ankomma på arbetstagarnas förhandlingsdelegation, det europeiska företagsrådet eller, i förekommande fall, en facklig organisation att föra talan om brott mot denna lag, om tystnadsplikten anses felaktigt pålagd. Det är naturligtvis viktigt att en sådan fråga avgörs snabbt. Det skall därför föreskrivas att mål om tillämp- ningen av tystnadspliktsreglerna skall handläggas skyndsamt. Regeln bör ges en restriktiv utformning för att tillgodose arbetstagarnas intresse av största möjliga öppenhet. Tystnadsplikt bör därför endast få förekomma i fall där det är nödvändigt med hänsyn till företagets eller det kontrollerande företagets bästa. En sådan begränsning kan inte anses strida mot direktivet. Det kan nämnas att man t.ex. i har föreslagit en liknande begränsning. Trots tystnadsplikten bör en arbetstagare ha rätt att föra informationen vidare inom en snäv, särskilt angiven krets, under förutsättning att ar- betstagaren underrättar mottagaren om tystnadsplikten. Då gäller tystnadsplikten också för mottagaren. En sådan reglering stämmer överens med vad som gäller enligt 14 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100) och 7 kap. 13 § andra stycket arbetsmiljölagen (1977:1160). Tystnadsplikten för den som tar emot överförd information blir med denna konstruktion något mer begränsad än enligt förslag (jämför 22 § medbestämmandelagen och prop. 1989/90:157 s. 39). lagförslag innehåller inte någon motsvarighet till artikel 8.2 i direktivet. Skälet till detta är enligt att tystnadspliktsregeln medför att det knappast finns något behov att hemlighålla information för arbetstagarna. Regeringen gör följande bedömning. När det gäller medbestämmandelagen har det i lagförarbeten och rättspraxis klarlagts att det finns ett undantag i fråga om arbetsgivarens förhandlings- och informationsskyldighet enligt den lagen (se t.ex. InU 1975/76:45 s. 36 och AD 1981 nr 57). Det föreligger således redan enligt svensk rätt en möjlighet att i särpräglade situationer underlåta att informera och förhandla. Regeringen delar därför bedömning att det inte behöver införas någon särskild regel om detta i lagen om europeiska företagsråd. Motsvarande bör ändå bli gällande för de europeiska företagsrådens del. Möjligheten att underlåta att informera och samråda avser dock endast rena undantagssituationer, när ett utlämnande av informationen allvarligt skulle skada eller vara till förfång för gemenskapsföretagets eller företagsgruppens verksamhet. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Den som bryter mot lagens regler kan bli | | skyldig att betala både allmänt och ekonomiskt skadestånd. Ar- | | betstagarnas förhandlingsdelegation och ett europeiskt | | företagsråd kan föra talan vid Arbetsdomstolen. Innan de organen| | har bildats förs arbetstagarnas talan av berörda fackliga | | organisationer. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: SAF anser att det inte bör införas någon möjlighet för fackliga organisationer att föra talan om skadestånd för egen del. Juridiska fakultetsstyrelsen vid framhåller som en brist i förslaget att en grupp oorganiserade arbetstagare inte har rätt att föra talan om brott mot lagen, och Arbetsdomstolen anser att det i fall då endast ett fåtal arbetstagare är organiserade inte är en tillfredsställande lösning att låta fåtalet representera samtliga arbetstagare. LO och TCO vill att det klargörs tydligare att någon personlig skadeståndsskyldighet inte kan åläggas. Skälen för regeringens förslag: För att lagens bestämmelser skall bli effektiva, måste brott mot dem kunna beivras i domstol. Det mest ändamålsenliga sättet att åstadkomma detta är att tillskapa ett system som så nära som möjligt ansluter till det existerande svenska systemet med verkningsfulla skadestånd som främsta påföljd för brott mot lag och avtal på arbetsrättens område. Arbetstagarnas förhandlingsdelegation och det europeiska företagsrådet har vad man brukar kalla rättskapacitet, dvs. förmågan att ha rättigheter och skyldigheter samt att kunna göra dem gällande inför domstol. Det finns dock ingen anledning att tillåta förhandlingsdelegationen och företagsrådet att föra talan var för sig, eftersom de båda är bärare av samma intressen. bör därför, när det börjar verka, ta över förhandlingsdelegationens samtliga rättigheter och skyldigheter. En följd av det sagda är att arbetstagarnas förhandlingsdelegation helt enkelt upphör att finnas till, när ett europeiskt företagsråd börjar verka, vilket får anses ske när företagsrådet konstituerar sig vid sitt första sammanträde. På motsvarande sätt får arbetstagarnas förhandlingsdelegation anses bildad när den konstituerar sig. Det kan skjutas in att det kan vara en lämplig ordning att de organ som inrättas enligt denna lag inom sig utser behöriga firmatecknare. Detta är viktigt, inte minst med tanke på de preskriptionsfrister som kommer att gälla. Om ett gemenskapsföretag eller ett kontrollerande företag - i och för sig på grund av ett brott mot någon bestämmelse i lagen - drabbas av den sanktion som det innebär att ett europeiskt företagsråd skall inrättas på grund av avtal inte har träffats, skall gemenskapsföretaget eller det kontrollerande företaget inte för samma brott kunna drabbas av skadestånd. Detta följer av att det direkt i lagen har utpekats att rättsföljden för vissa handlingar och underlåtenheter är just att ett europeiskt företagsråd skall inrättas. Innan arbetstagarnas förhandlingsdelegation har bildats finns det inget organ som naturligt kan påtala brott mot lagen. I vissa situationer, t.ex. vid tvister om företagets skyldighet att aktivt verka för att ett företagsråd inrättas, kan det ändå finnas behov av att någon på arbetstagarsidan kan övervaka lagens efterlevnad. Det kan röra sig om att gemenskapsföretaget eller det kontrolleran- de företaget vägrar att ge upplysningar om hur många arbetstagare som finns i olika länder, något som kan leda till att ingen arbetstagarnas förhandlingsdele- gation kan bildas. Denna rätt att föra skadeståndstalan bör tillkomma de berörda fackliga organisationerna, dvs. de fackliga organisationer som har åtminstone någon medlem vid företaget eller företagsgruppen, oavsett om de har träffat kollektivavtal eller inte. Det finns alltså enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl att, som föreslagit, begränsa rätten att erhålla skadestånd till de kollektivavtalsbärande fackliga organisationerna. Lagen (och direktivet) ger inte några rättigheter direkt till den enskilde arbetstagaren. Rättigheterna utövas i stället genom arbetstagarnas organisationer. Det är visserligen riktigt att de kollektivavtalsbärande fackliga organisationerna i skilda sammanhang har getts en särskild ställning som representanter för samtliga arbetstagare. När det som här är fråga om att peka ut vem som är behörig att påtala brott mot lagen och vem som är berättigad till skadestånd finns det dock inte anledning att begränsa den kretsen till endast de fackliga organisationer som har kollek- tivavtal. Alla fackliga organisationer som finns representerade vid företaget eller företagsgruppen bör därför tillerkännas rätten att föra talan om skadestånd för brott mot lagen. Om en grupp oorganiserade arbetstagare vill göra gällande rättigheter enligt lagen kan de alltid ansluta sig till någon facklig organisation eller t.o.m. bilda en sådan organisation. Skadeståndsregeln kan lämpligen ges formen av en hänvisning till motsvarande reglering i medbestämmandelagen. Därav följer bl.a. att det vid brott mot lagen kan bli fråga om både ekonomiskt och allmänt (ideellt) skadestånd. Eftersom rättigheterna enligt lagen inte kan utövas av enskilda arbetstagare kan dessa varken bli berättigade till skadestånd eller skadeståndsskyldiga enligt lagen. **FOOTNOTES** 1 Jfr rådets direktiv /45/EG av om inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag för information till och samråd med arbetstagare (nr L 254, 30.9.1994, s. 64, Celex 394L0045). 2 EGT nr L 254, 30.9.1994, s. 64 (Celex 394L0045). 3 EGT nr L 395, 30.12.1989, s. 1 (Celex 389R4064). -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Tvister på lagens område skall handläggas | | enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Alla | | tvister skall handläggas av Arbetsdomstolen som första och enda | | instans. Reglerna i medbestämmandelagen om förhandling innan | | rättegång görs tillämpliga, men den tid inom vilken talan skall | | väckas sedan förhandlingarna avslutats förlängs .| -------------------------------------------------------------------- förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att preskriptionstiden bör vara . Enligt Arbetsdomstolen behövs en regel om att alla tvister enligt lagen skall handläggas av Arbetsdomstolen som första domstol. Liknande synpunkter framförs av LO och TCO, som även anför att det är oklart vad arbetsgivarens förhandlingsskyldighet grundar sig på. Arbetsdomstolen ställer också frågan varifrån pengarna skall tas till täckande av motpartens rättegångskostnader, om företagsrådet eller förhandlingsdelegationen har fört talan mot ett företag i enlighet med lagen och förlorat tvisten. Skälen för regeringens förslag: Tvister i frågor som omfattas av lagen bör följa den processordning som anges i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (arbetstvistlagen). Regeringen anser, i likhet med Arbetsdomstolen, att det skall göras klart att alla tvister enligt lagen skall handläggas av Arbetsdomstolen som första domstol. Att arbetstvistlagen skall tillämpas innebär att parterna måste förhandla innan Arbetsdomstolen kan ta upp tvisten till prövning. Detta följer av att förhandlingskravet i 4 kap. 7 § arbetstvistlagen gäller om förhandling kan påkallas enligt medbestämmandelagen. En sådan förhandlingsskyldighet införs genom en hänvisning till att 64 och 65 §§ medbestämmandelagen skall tillämpas på motsvarande sätt. Det bör uttryckligen anges att det skall anses föreligga en förhandlingsskyldighet enligt 10 § medbestämmandelagen i de situationer som rättegångsbestämmelserna avser. Med hänsyn till att det europeiska företagsrådet och arbetstagarnas förhandlingsdelegation består av ledamöter från flera olika länder, framstår preskriptionsfristen enligt 65 § medbestämmandelagen som alltför kort. Den kan i enlighet med förslag bestämmas . Fristen börjar löpa då förhandlingen avslutades. När det gäller den fråga som Arbetsdomstolen ställer kan följande sägas. Förslaget innebär att förhandlingsdelegationen och företagsrådet blir juridiska personer med möjlighet att förvärva rättigheter och ikläda sig skyldigheter. Kostnaderna för deras verksamhet skall betalas av gemenskapsföretaget eller företagsgruppen. Det utesluter dock inte att de kan skaffa medel också på andra håll. Arbetstagarorganen kan tänkas bygga upp en egen ekonomi, t.ex. genom bidrag från enskilda arbetstagare eller fackliga organisationer. I den mån så sker minskar de olägenheter som Arbetsdomstolen har pekat på. Och det är naturligtvis möjligt att förhandlingsdelegationen eller företagsrådet som en sista utväg försätts i konkurs, om det ådrar sig skulder som det inte kan beta- la. Det måste dock framhållas att det knappast finns någon grund för att tro att problemet kommer att spela någon nämnvärd roll i praktiken. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Lagen skall träda i kraft | | 1996. förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: Lagen föreslås träda i kraft . Det är den dag då direktivet senast skall vara genomfört, och det är den dag som kommissionens arbetsgrupp har rekommenderat som genomförandedag i alla berörda länder. Det är av praktiska skäl önskvärt att direktivet genomförs överallt där så skall ske. På så sätt uppstår det ingen osäkerhet om direktivets tillämplighet på enskilda gemenskapsföretag och företagsgrupper. 1 § I lagens första paragraf anges lagens huvudsakliga innehåll. Bestämmelsen motsvarar delvis artikel 1.1 och 1.2 i direktivet.Regeln har på förslag av Lagrådet formulerats så att det uttryckligen framgår att ett europeiskt företagsråd består enbart av arbetstagarrepresentanter. 2 § I paragrafen ges en allmän beskrivning av det sätt på vilket arbetstagarnas rätt till information och samråd skall tillgodoses. Syftet är att läsaren skall ges en allmän föreställning om lagens innehåll. Bestämmelsen anger översiktligt några viktiga drag i lagen, utan att ha någon självständig rättslig betydelse. Paragrafen har formulerats om delvis i enlighet med Lagrådets förslag. 3 § I paragrafen definieras begreppen EES-länder, företag, gemenskapsföretag, kontrollerande företag och företagsgrupp. Se även avsnitt 5.3. I paragrafens första punkt definieras begreppet EES-länder. Direktivet har antagits med stöd av det s.k. Sociala protokollet. Detta gäller inte för och , och direktivet har inte heller på något annat sätt antagits av . Övriga medlemsstater i EU ingår dock i det område som måste täckas även av den svenska lagstiftningen när det gäller att definiera i vilka länder gemenskapsföretag eller företagsgrupper skall vara verksamma för att lagen skall bli tillämplig. De övriga EU-länderna är , , , , , , , , , , , , och Österrike.Direktivet har också antagits inom EES. Med EES-länderna avses således även de stater som utöver EU-staterna har ingått , dvs. Paragrafens andra punkt och dess definition av ordet företag har ingen direkt motsvarighet i direktivet, även om definitionen är en underliggande förutsättning för direktivet. Det är också en definition som går igen i rättspraxis från . Ett företag kan således bedrivas i andra former än aktiebolagets, även om det i praktiken oftast rör sig om ett aktiebolag när omfattande verksamhet bedrivs över gränserna. Men även verksamhet som bedrivs genom stiftelser, ekonomiska föreningar, privatpersoner eller dylikt omfattas av lagen. Det är rimligt att anta att all verksamhet, oavsett om den bedrivs i vinstsyfte eller inte, omfattas av direktivet. Även verksamhet som bedrivs av det allmänna torde omfattas av direktivet och omfattas därför av lagen. Detta bör dock inte ha någon större praktisk betydelse, eftersom offentlig verksamhet knappast kan få den gränsöverskridande karaktär som är nödvändig för att lagen skall bli tillämplig. Paragrafens tredje punkt ger en definition av gemenskapsföretag. Den överensstämmer med direktivets artikel 2.1.a). Paragrafens fjärde punkt motsvarar direktivets artikel 3.1. Ett företag är ett kontrollerande företag i förhållande till ett annat om det kan utöva ett bestämmande inflytande över det t.ex. i kraft av äganderätt, ekonomisk delaktighet eller de regler som gäller för det kontrollerade företaget. Se även kommentaren till 9-12 §§. Paragrafens femte punkt ger en definition av företagsgrupp och motsvarar di- rektivets artikel 2.1.b). Definitionen har på förslag av Lagrådet kompletterats så att det uttryckligen framgår att en företagsgrupp skall ha företag i minst två EES-länder. används således genomgående för att beteckna en grupp av företag som består av ett kontrollerande företag och ett eller flera kontrollerade företag och som har verksamhet i minst två EES-länder. I direktivet däremot används benämningen grupp av företag och grupp av gemenskapsföretag (enligt den engelska versionen group of undertakings och "community-scale group of undertakings"). I en företagsgrupp kan det finnas ett eller flera företag som i relation till andra företag i företagsgruppen i och för sig kan betecknas som kontrollerande. I hela företagsgrupen kan det dock finnas bara ett kontrollerande företag som har ansvaret för förpliktelserna enligt lagen. kan med andra ord bestå av flera företagsgrupper. Jämför direktivets artikel 1.2 och 1.3. Se även kommentaren till 5 §. 4 § Paragrafen motsvarar delvis direktivets artikel 2.1.a) och c) samt artikel 2.2. Den har behandlats i avsnitt 5.2. I första stycket anges vilka gemenskapsföretag och företagsgrupper som lagen omfattar. Bestämmelsen innebär att arbetstagarna skall ha en rätt till information och samråd enligt lagen i sådana gemenskapsföretag som har minst 1 000 arbetstagare inom EES-länderna och som verkar i minst två EES-länder med minst 150 arbetstagare i vart och ett av länderna. Lagen gäller också för företagsgrupper där - de ingående företagen gemensamt har minst 1 000 arbetstagare i EES- länderna, - minst två av företagen finns i olika EES-länder, och - minst två av företagen vardera har minst 150 arbetstagare i varsitt EES- land. Regeln har fått sin formulering delvis på förslag av Lagrådet. Den närmare innebörden av uttrycket företagsgrupp framgår av föregående paragraf.