prop · GJ0378 · 1996-01-01 00:00:00 — -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas medge att Statens | | lantmäteriverk inom ramen för tillgängliga resurser får använda | | medel för samarbete mellan europeiska kartmyndigheter i form av | | en s.k. ekonomisk intressegrupp under fransk lagstiftning. Skälen för regeringens förslag: medverkar tillsammans med ett stort antal andra europeiska kartverk i ett projekt benämnt MEGRIN (Multipurpose European ). Syftet med projektet har varit att utveckla metoder och teknik för att göra de nationella kartverkens geografiska data mer tillgängliga för användare i . MEGRIN skulle också kunna sälja data, göra marknadsanalyser och delta i olika utvecklingsprojekt. I en skrivelse till har verket anfört att MEGRIN tagit fram en databaskatalog där medlemmarna kan ge information om sina databaser och avslutar ett arbete som innebär att det inrättas en databas för den administrativa indelningen i . Vidare har MEGRIN dels tillsammans med potentiella användare inom bl.a. EU analyserat behovet av olika typer av geografiska data, dels kommit att delta i ett antal utvecklingsprojekt som finansieras med EU-bidrag. Enligt verket har utvecklingen nu nått så långt att det bedömts nödvändigt att skapa en fastare och mer formell grund för MEGRIN:s fortsatta verksamhet. Avsikten är att låta verksamheten övergå i en s.k. ekonomisk intressegrupp (Groupment d''''Intérêt Economique, ) under fransk lagstiftning. är en självständig juridisk person utan eget kapital vars medlemmar svarar för intressegruppens skulder i viss utsträckning. Verket har hos ansökt om regeringens tillstånd att ingå avtal om samarbete mellan europeiska kartverk i form av under fransk lagstiftning. Verket har framhållit att deltagandet i samarbetet inte utgör något större åtagande för verkets del. I denna del har verket pekat på att dess del i MEGRIN:s kostnadsbudget utgjort och att den totala budgeten för MEGRIN varit i storleksordningen 500 000 ecu. Verket räknar med att ett visst överskott kommer att uppstå i MEGRINS:s verksamhet . Samarbetet kan innebära att verket måste använda anslag eller intäkter för att täcka underskott i MEGRINS:s verksamhet. medgivande till detta torde erfordras. Regeringen anser det angeläget att verket medverkar i det aktuella samarbetet och föreslår därför att bemyndigar regeringen att medge att inom ramen för tillgängliga resurser får använda medel för att bidra till kostnaderna för ett samarbete mellan europeiska kartmyndigheter i form av en s.k. ekonomisk intressegrupp under fransk lagstiftning. Om verksamheten kommer att gå med underskott, som inte kan antas vara endast tillfälligt, kommer regeringen att återkomma till för att ompröva frågan. beslut (prop. 1994/95:166, bet. 1994/95:BoU17, rskr. 1994/95:313) om finansiering m.m. av lantmäteri- och fastighetsdataverksamhet innebär bl.a. att fastighetsbildningen även i fortsättningen skall finansieras genom avgifter från berörda sakägare. Kostnaderna för fastighetsregistreringen finansieras med statliga och kommunala anslagsmedel. De kommuner som svarar för fastighetsregistrering finansierar själva verksamhetens kostnader medan motsvarande verksamhet som ombesörjs av statliga myndigheter finansieras med statliga anslagsmedel. Genom den nu aktuella omorganisationen av lantmäteriverksamheten kommer huvuddelen av fastighetsregistreringen att samordnas med fastighetsbildningen. De särskilda fastighetsregistermyndigheterna avvecklas och registrering av fastighetsbildningsbeslut utförs av de nya lantmäterimyndigheterna. Fastighetsregistreringen blir härigenom ett avslutande moment i fastighetsbildningen. Mot denna bakgrund hade det varit naturligt att låta sakägarna svara också för kostnaderna för fastighetsregistreringen. På grund av det köpmotstånd som föreligger mot vissa förrättningar gjorde regeringen i ovannämnda proposition dock den bedömningen att kostnaderna för fastighetsregistreringen inte nu bör ingå i kostnadsunderlaget för lantmäteritaxan. anslöt sig till regeringens bedömning. Det innebär att principerna för finansieringen av fastighetsregisteringen inte skall ändras . Som framgår av avsnitt 4.7 gör regeringen den bedömningen att det efter en övergångsperiod inte kommer att bli fråga om några omfattande förändringar vad avser ansvarsfördelningen mellan statliga och kommunala lantmäterimyndigheter. Initialt innebär regeringens förslag att samtliga de kommuner som ansöker om och får tillstånd att inrätta egen lantmäterimyndighet därmed också får kostnadsansvaret för fastighetsregistreringen. Genom tillskapandet av den nya lantmäteriorganisationen ökar förutsättningarna för en rationell och kostnadseffektiv förrättningsprocess. Kostnaderna för fastighetsbildningen bör härigenom minska. Detta kommer framför allt sakägarna till del i form av lägre avgifter för fastighetsbildningen. Genom att fastighetsbildnings- och fastighetsregisterverksamheten samordnas bör emellertid möjligheter finnas också för kommuner med uppgifter inom fastighetsbildningen att successivt minska kostnaderna för verksamheten. Regeringen vill i sammanhanget åter framhålla det angelägna i ett fortsatt och utvecklat samarbete mellan statliga och kommunala lantmäterimyndigheter bl.a. för att säkra en hög kostnadseffektivitet i hela verksamheten. 10 Ändring i miljöskyddslagen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Miljöskyddslagens föreskrifter om förbud mot| | miljöfarlig verksamhet kompletteras. Ett tillstånd skall kunna | | återkallas, om verksamhetsutövaren i betydande mån åsidosätter | | sådana föreskrifter för verksamheten som har meddelats med stöd av| | 5 a § första stycket miljöskyddslagen. I mindre allvarliga fall | | får dock villkoren i stället skärpas. Skälen för regeringens förslag: Enligt 23 § miljöskyddslagen kan ett tillstånd återkallas i samband med förbud mot fortsatt miljöfarlig verksamhet. En verksamhet kan förbjudas och tillståndet återkallas om den som sökt tillståndet vilselett tillståndsmyndigheten genom att lämna oriktiga uppgifter som varit av betydelse för tillståndet. Återkallelse kan också komma ifråga då villkor som gäller för den verksamhet som avses med tillståndet åsidosatts i betydande mån eller om det genom verksamheten uppkommit olägenhet av väsentlig betydelse som inte förutsågs när verksamheten tilläts. Enligt 24 § första stycket tredje punkten får ändra eller upphäva gällande villkor för en miljöfarlig verksamhet eller meddela nya villkor, när villkor som gäller för verksamheten har åsidosatts på ett sätt som varit av mer än ringa betydelse. får alltså meddela nya villkor eller ändra villkor i skärpande riktning istället för förbud och förverkande vid åsidosättande av villkor. Miljöskyddslagen är uppbyggd kring principen om individuell tillståndsprövning. Generella föreskrifter intog till en början en underordnad roll i regelsystemet även om bemyndiganden att utfärda föreskrifter har funnits sedan lagens tillkomst. Dessa bemyndiganden hade sin motsvarighet i äldre vattenlagstiftning. När det gäller föreskriftsrätten bör den utveckling som skett beaktas. 1992/93:60 (bet. 1992/93:JoU10, rskr. 1992/93:139) infördes i 5 § fjärde stycket ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att i fråga om skyddsåtgärder, begränsning av verksamheten och försiktighetsmått i övrigt meddela de föreskrifter som inte fick åsidosättas till följd av åtaganden enligt avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (). Den valda lösningen innebar att ansvaret för den korrekta tillämpningen av flertalet EG-direktiv på miljöskyddsområdet lades på myndigheterna genom transformering till svenska föreskrifter. Föreskrifterna gäller framför tidigare meddelade tillstånd. Bemyndigandet i 5 § fjärde stycket miljöskyddslagen byttes ut i samband med medlemskap i unionen. Istället infördes genom 5 a § en ny bestämmelse om bemyndigande (prop. 1994/95:181, bet. 1994/95:JoU21, rskr. 1994/95:420). Enligt första stycket får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om sådana försiktighetsmått som inte får åsidosättas på grund av medlemskap i unionen. I paragrafens andra stycke bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter enligt miljöskyddslagen i fråga om försiktighetsmått som går utöver EG:s minimidirektiv. Föreskrifter som meddelats med stöd av första stycket gäller framför vad som sägs i givna tillstånd enligt miljöskyddslagen medan förskrifter som går utöver vad som följer av EG:s minimidirektiv inte inverkar på villkoren i redan givna tillstånd. Reglerna om verkan av tillstånd i 22 § miljöskyddslagen ändrades genom en hänvisning till 5 a § första stycket. Genom föreskrifter genomförs i svensk rätt de begränsningsvärden, kravnivåer, miljökvalitetsregler m.m. som faller inom ramen för miljöskyddslagstiftningen och som följer av EU-medlemskapet. Som exempel kan nämnas rådets direktiv /609/EEG av om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar (SNFS 1994:8), rådets direktiv /271/EEG av om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (SNFS 1994:7), rådets direktiv /68/EEG av om skydd för grundvatten mot förorening genom vissa farliga ämnen (SNFS 1993:15), rådets direktiv /369/EEG av om förhindrande av luftförorening från nya kommunala avfallsför- bränningsanläggningar (SNFS 1993:14) och rådets direktiv /429/EEG av om minskning av luftförorening från befintliga kommunala avfallsförbränningsanläggningar (SNFS 1993:13). Att generella föreskrifter kan ha företräde framför villkor har godtagits vid införandet av tidigare 5 § fjärde stycket vilket stadgande ersatts av 5 a § första stycket. Syftet med bestämmelsen är att de allmänna kraven i 5 § miljöskyddslagen ska gälla som i den mån de är strängare än eller likvärdiga med föreskrifterna (dvs. EG:s minimikrav). ska föreskrifterna ta över om en avvägning enligt 5 § skulle leda till lägre krav. Dessa föreskrifters särställning gör att ett åsidosättande naturligt bör kunna leda till liknande konsekvenser som gäller vid åsidosättande av villkor. Enligt 45 § miljöskyddslagen gäller för övrigt straffansvar för överträdelser av dylika föreskrifter. De kompletteringar som föreslås bör lagtekniskt ansluta till 23 och 24 §§ så att de överensstämmer med nuvarande ordning avseende åsidosättande av villkor. En som utövar tillståndspliktig miljöfarlig verksamhet har sålunda att iaktta inte bara villkoren för tillståndet utan också föreskrifter på området som följer av EU-medlemskap. Möjligheten att meddela förbud och förverkande vid åsidosättande av villkor har dock funnits sedan miljöskyddslagens tillkomst. 1969:28 s. 277 (bet. 1969:LU37, rskr. 1969:281) anförde departementschefen att den trygghetsverkan som är förenad med ett tillståndsbeslut är berättigad bara om tillståndshavaren lojalt följer de villkor som fastställts i beslutet . På samma sätt måste kunna krävas att tillståndshavaren lojalt följer sådana föreskrifter som gäller för verksamheten och som meddelats med stöd av 5 a § första stycket. I annat fall måste tillståndet kunna återkallas. Förutsättningarna för ett återkallande måste såsom vara att överträdelsen är av kvalificerad art, i betydande mån som det uttrycks i miljöskyddslagen. I praktiken blir det närmast fråga om att överträdelsen föranleder att människors hälsa och miljön riskeras innan ett tillstånd återkallas. Den föreslagna ordningen kan också sägas vara mest förenlig med vissa rättsakter på miljöskyddets område som har att iaktta, såsom rådets direktiv /68/EEG av om skydd för grundvatten mot förorening genom vissa farliga ämnen. Det kan emellertid finnas skäl för ett mera begränsat ingripande. Föredragande departementschefen framhöll bland annat att även vid allvarliga överträdelser kan det visa sig att förverkande och förbud inte är den mest realistiska åtgärden. gav nämligen utredningen av en villkorsöverträdelse vid handen att villkoren för den aktuella verksamheten istället borde ses över. kopplas också flera villkor till varandra. För att bäst tillgodose miljöskyddsintresset borde det därför öppnas en möjlighet att ändra villkoren också i skärpande riktning. Därigenom skulle få rätt att genomföra en omprövning som alternativ till förverkande och förbud. De överväganden som gjordes i aktuellt hänseende vid miljöskyddslagens tillkomst kan sägas ha bärighet alltjämt. Även vid åsidosättande av föreskrifter kan det alltså vara en fördel att kunna ändra eller meddela nya villkor. Regeringen föreslår därför att 23 § första stycket punkten 2 ändras på så sätt att ett betydande åsidosättande av föreskrifter som meddelats med stöd av 5 a § första stycket kan föranleda förbud och förverkande av tillståndet på samma sätt som gäller vid betydande åsidosättande av villkor. Som ett mindre strängt alternativ till förbud och förverkande föreslår regeringen i enlighet med miljöskyddslagens grunder att 24 § första stycket punkten 3 ändras på så sätt att villkoren för verksamheten i stället får omprövas. 11.1 Förslaget till lag om lantmäterimyndighet Inrättande av en lantmäterimyndighet Paragrafen innehåller bestämmelser om att en kommun får inrätta en lantmäterimyndighet efter tillstånd av regeringen. Staten har det övergripande ansvaret för fastighetsbildningsverksamheten. Det statliga lantmäteriet kommer att bedriva verksamhet på såväl central- som länsnivå. Tillstånd för en kommun att inrätta en lantmäterimyndighet meddelas av regeringen efter en ansökan från kommunen. Om tillstånd meddelas skall kommunen svara för verksamheten vid myndigheten. Verksamheten omfattar även ajourföring av uppgifter och hållande av arkiv. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen regleras de närmare villkor som skall vara uppfyllda för att en kommun skall få tillstånd att inrätta en lantmäterimyndighet. Kommunen skall till ansökan ge in en utredning som visar att förutsättningarna kommer att uppfyllas om tillstånd meddelas. Punkten 1 innehåller bestämmelser om verksamhetsområdets omfattning. En kommun som ansöker om tillstånd får inte begränsa sin verksamhet till att avse endast en del av kommunen, t.ex. tätorten i kommunen, utan hela kommunens yta skall omfattas. Samverkan mellan olika kommuner för att bedriva lantmäteriverksamhet tillåts inte. Punkten 2 innehåller bestämmelser som rör myndighetens arbetsuppgifter. Arbetsuppgifterna för personalen vid myndigheten skall vara sådana att kompetensen vidmakthålls för att säkerställa rättssäkerheten i verksamheten. De grundläggande arbetsuppgifterna skall ligga inom förrättningsverksamheten. Det är väsentligt att lantmäterimyndighetens oberoende ställning i förhållande till enskilda och allmänna intressen inte kan ifrågasättas. Uppgifter som har karaktären av myndighetsservice i anslutning till förrättningsverksamheten bör dock kunna utföras utan att myndighetens oberoende ställning skall kunna ifrågasättas. Exempel på sådana uppgifter kan vara upprättande av fastighetsplan och nybyggnadskarta, utförande av lägeskontroll, ajourhållning av primärkarta, fastighetsutredningar, upprättande av fastighetsägarförteckningar och viss annan fastighetsrättslig service. Punkten 3 innehåller ett krav på att myndigheten får en för ändamålet lämplig organisation och att verksamheten vid myndigheten har en tillräcklig omfattning för att upprätthålla nödvändig kompetens hos personalen. Som framhållits i avsnitt 4.5.1 skall kommunen visa att myndigheten inordnas i den kommunala organisationen så att myndighetens oberoende ställning inte kan ifrågasättas, vilket också betonats av Lagrådet. Avsikten med bestämmelsen är vidare att myndighetens bemanning inte skall bli alltför liten. I myndighetens verksamhet ryms förutom ren förrättningsverksamhet även myndighetsservice. Utredningen för genomförande av en ny organisation för lantmäteri- och fastighetsdataverksamhet har funnit att hänsynen till ekonomiska och kompetensmässiga faktorer gör att ett lokalt lantmäterikontor bör omfatta minst fem årsarbetskrafter. Som framgår av avsnitt 4.5.1 bör bedömningen i detta hänseende göras mot bakgrund av vad utredningen redovisat, dock utan att det sker någon absolut bindning till antalet personer. En viss öppenhet måste finnas i detta avseende bl.a. mot bakgrund av den teknikutveckling som pågår. Punkten 4 tar upp särskilda krav för minst två personer vid myndigheten vad gäller den kompetens och erfarenhet som krävs för att ansvara för förrättningar. Förrättningsverksamheten är en judiciell teknisk process som ställer särskilda krav på personalen. När minst två tjänstemän handlägger förrättningar skapas möjlighet till samråd och kompetensutvecklingen underlättas. Vidare förstärks förrättningsverksamhetens ställning vid myndigheten. De krav på teoretiska kunskaper som kan ställas i detta avseende bör vara motsvarande den som gäller för en karttekniker eller mätningsingenjör. För en av förrättningslantmätarna bör dessutom, som framgår av avsnitt 4.5.2, ytterligare kompetenskrav gälla. Punkten 5 innehåller bestämmelser om standarden på kommunens informationssystem för fastighetsuppgifter. I centrala samordningsansvar ligger att verket skall främja ett brett utnyttjande av geografiska informationssystem. Informationen måste på ett effektivt och säkert sätt kunna överföras mellan olika producenter av data. För att detta skall kunna genomföras krävs en samordning inom det tekniska området mellan det statliga lantmäteriet och de kommunala lantmäterimyndigheterna. Kommunen måste visa att dess informationssystem har den tekniska standard som krävs för att säkra det informationsutbyte mellan stat och kommun som behövs inom lantmäteriområdet. Paragrafen innehåller en bestämmelse om att ansökan skall inges till även om beslutet i ärendet fattas av regeringen. Ansökan skall vara skriftlig och innehålla den utredning som behövs för ärendets prövning. skall med eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för avgörande. Paragrafen innehåller en bestämmelse om tidpunkten när den kommunala myndighetens verksamhet skall börja. För att få en nödvändig stabilitet i organisationen fordras vissa övergångstider. Dessa övergångstider innebär att den statliga lant- mäterimyndigheten i länet ges tid att organisatoriskt anpassa sig till den förändrade ansvarsfördelningen. Vid bifall till ansökan ges kommunen rätt att inrätta en lantmäterimyndighet som infaller närmast efter det att förflutit sedan tillståndet meddelades. Enligt bestämmelsen i andra stycket kan den kommunala myndigheten påbörja sin verksamhet tidigare om medger det. En sådan möjlighet bör medges för de fall såväl kommunen som lantmäterimyndigheten i länet finner att övergången av organisatoriska skäl kan ske . Om det finns en fastighetsbildnings- eller fastighets- registermyndighet enligt äldre bestämmelser skall de ärenden som är under handläggning överlämnas till den nya myndigheten då denna börjar sin verksamhet. Om en lantmäterimyndighet enligt den nya lagen inrättas skall den statliga myndigheten fortsätta att handlägga de ärenden som kommit in till denna före det att den kommunala lantmäterimyndigheten börjat sin verksamhet. Paragrafen innehåller regler beträffande den kommunala lantmäterimyndighetens behörighet och bestämmelser om i vilka fall ett överlämnande av ett ärende till den statliga lantmäterimyndigheten i länet skall ske. Om en lantmäterimyndighet finns skall förrättningsärendena inom kommunen handläggas av den myndigheten. Vissa undantag från denna regel bör emellertid göras. I dessa fall skall ärendena överlämnas till den statliga lantmäterimyndigheten i länet för handläggning. Ett sådant undantag utgörs av ärenden som enligt den nya bestämmelsen i 4 kap. 7 a § fastighetsbildningslagen (1970:988) överlämnas från en till en statlig lantmäterimyndighet. Den regeln har tillkommit för att förstärka rättssäkerheten för den enskilde. Den kommunala fastighetsbildningsverksamheten har främst haft en inriktning mot ärenden som har samband med den kommunala plan- och byggprocessen, dvs. ärenden som är knutna till områden som omfattas av detaljplan och övriga ärenden som har bebyggelseutveckling som huvudsakligt ändamål. Det innebär att vissa andra ärenden av främst kompetens- och resursskäl bör ligga på den statliga myndigheten. Det gäller förrättningar som berör flera lantmäterimyndigheters verksamhetsområden och involverar sakägare på region- eller riksnivå, t.ex. infrastrukturförrättningar. Vidare gäller det stora jord- och skogsbruksförrättningar som inte berör ny bebyggelse. Också andra särskilda förrättningar skall av kompetens- eller resursskäl kunna överlämnas till den statliga lantmäterimyndigheten. Exempel på sådana förrättningar är vissa större anläggningsförrättningar och äganderättsutredningar. Ledning för bestämmande av den närmare avgränsningen bör kunna hämtas i nuvarande praxis. I paragrafens andra stycke anges på förslag av Lagrådet att ett beslut av den kommunala lantmäterimyndigheten att överlämna ett ärende till den statliga lantmäterimyndigheten i länet inte skall gå att överklaga. Som Lagrådet påtalat kan inte sakägarnas rättssäkerhet försämras till följd av överlämnandet. I paragrafen finns bestämmelser om tillsyn över den kommunala lantmäteriverksamheten. Tillsynen över verksamheten skall utövas av . Verket skall kontrollera att verksamheten vid den kommunala lantmäterimyndigheten bedrivs på ett kompetent och rättssäkert sätt. Om så inte är fallet skall verket ingripa. Vid allvarliga missförhållanden kan rätten att bedriva verksamheten vid den kommunala lantmäterimyndigheten återkallas enligt 8 §. skall genom råd och anvisningar föreslå åtgärder som leder till att verksamheten vid myndigheten bedrivs på ett kompetent och rättssäkert sätt. I paragrafen finns bestämmelser som gäller det förhållandet att en kommun inte längre vill svara för verksamheten vid en lantmäterimyndighet. Kommunen skall i sådant fall anmäla förhållandet till . När det gäller tidpunkten för den kommunala myndighetens upphörande gäller regler som motsvarar dem vid inrättande av en sådan myndighet enligt 4 §. Om den kommunala lantmäterimyndighetens verksamhet upphör, skall de ärenden som kommit in till myndigheten eller är under handläggning överlämnas till den statliga lantmäterimyndigheten i länet. I paragrafen meddelas bestämmelser för återkallelse av tillstånd för en kommun att bedriva lantmäteriverksamhet. Verksamheten vid en lantmäterimyndighet regleras i flera olika författningar, bl.a. fastighetsbildningslagen, lagen (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering, anläggningslagen (1973:1165) och ledningsrättslagen (1973:1144). Bestämmelserna innehåller den närmare regleringen för olika verksamheter inom myndigheterna. Åtgärderna vid förrättningarna har i många fall rättsverkan för den enskilde. Om en lantmäterimyndighet inte följer ifrågavarande bestämmelser för verksamheten skall tillståndet kunna återkallas. En återkallelse bör i normalfallet inte vara den åtgärd som i första hand skall tillgripas. bör genom att lämna råd föreslå åtgärder för att förbättra verksamheten. Föreligger allvarliga brister kan dock frågan om återkallelse aktualiseras . I 2 § har tagits upp de förutsättningar som skall gälla för att en kommun skall få inrätta en lantmäterimyndighet. I kommentaren till den paragrafen har närmare utvecklats varför ifrågavarande krav uppställts. Om det kan antas att verksamheten vid den kommunala lantmäterimyndigheten inte längre uppfyller de uppställda kraven skall frågorna om återkallelse av tillståndet också tas upp. I första hand skall eventuella problem uppmärksammas vid den tillsyn som skall utövas enligt 6 §. Återkallelse av tillståndet får göras av regeringen efter anmälan från .