prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Den omständigheten att skriftliga vittnesberättelser är tillåtna utesluter inte att domstolen kallar in den person som har uttalat sig skriftligt. Domsto- len har nämligen enligt sin materiella processledningsskyldighet ett ansvar när det gäller i vilka former en utredning skall läggas fram. Man brukar i det hänseendet tala om principen om det bästa bevismedlet . Domstolen kan i en del ärenden ha anledning att se till att bevismedlen används på det sätt som medför den säkraste bevisningen. Enligt förslag skulle - om en part åberopat en skriftlig vittnesberättelse - vittnet ändå höras, om domstolen på grund av begäran från en annan part eller av andra skäl fann att det behövdes. Den regeln blir onödig med förslaget i 23 § enligt vilket åberopad bevisning får avvisas endast under de i 35 kap. 7 § RB angivna omständigheterna. I fråga om muntlig bevisning vid överprövning i tvistemål gäller enligt rätte- gångsbalken vissa tilltrosbestämmelser (50 kap. 23 § och 55 kap. 14 §). Dessa innebär att den högre domstolen normalt inte får komma till en annan uppfattning rörande den tilltro man kan ha till en vid huvudförhandling i den lägre dom- stolen hörd person utan att också den högre domstolen hört den personen. I litteraturen har förordats att tilltrosparagraferna ges en analogisk tillämpning vid överklagande av ett beslut till hovrätt eller (se t.ex. Welamson, Rättegång VI, 3:e uppl., s. 135). Detta talar för att man i den nya lagen tar in bestämmelser motsvarande tilltrosparagraferna. Det är nog dock relativt sällan som sådana bestämmelser skulle få någon självständig betydelse vid överklagande av ett beslut i ett domstolsärende. Den muntliga bevisningen intar en relativt undanskymd plats i hanteringen av domstolsärendena i högre rätt, och det ligger i sakens natur att den grundtanke som motiverar tilltrosparagraferna gör sig gällande oavsett dessa. En högre rätt torde sålunda inte annat än i undantagsfall ändra en lägre rätts tilltrosbedömning när det gäller en utsaga av en person som hörts av den lägre domstolen utan att själv ha hört den person det gäller. Förvaltningsprocesslagen innehåller inga motsvarig- heter till tilltrosparagraferna och något behov av sådana förefaller inte heller ha yppat sig i förvaltningsdomstolarna. Mot den bakgrunden föreslås inte några tilltrosparagrafer i den nya lagen. 25 § I paragrafen hänvisas i fråga om bevismedlen skriftligt bevis, syn och sakkunnig till regler (utom till dem vilka handlar om bevisomedelbar- heten). Såvitt gäller sakkunnigbeviset innebär detta bl.a. att sakkunnigbegreppet i ärendelagen får en annan innebörd än enligt förvaltningsprocesslagen. Kännetecknande för sakkunnigbeviset är sålunda endast bevisets karaktär och inte att det också rör sig om en av domstolen utsedd sakkunnig. Även partssakkunniga är alltså sakkunniga enligt förslaget. En annan skillnad i förhållande till förvaltningsprocesslagen är att sakkunnigbeviset avser frågor för vars bedömande krävs särskild fackkunskap medan förvalt- ningsprocesslagens sakkunnigbevis avser frågor som kräver särskild sakkunskap. För att domstolen vid ett sakkunnigförhör skall kunna tillämpa 36 kap. 9 § andra stycket, 15 och 18 §§ har en viss justering gjorts i promemorieförslaget. Förslaget upptar inga hänvisningar till 37 kap. RB om förhör med part. Givetvis kan dock en part höras i ärendet. Förhöret kan emellertid inte såsom enligt ske under straffansvar. I den delen överensstämmer regleringen med den som gäller enligt förvaltningsprocesslagen (se avsnitt 7.9). 26 § Paragrafen handlar om säkerhetsåtgärder m.m. Enligt kan en part i tvistemål i åtskilliga fall få en säkerhetsåtgärd till stånd i avvaktan på ett slutligt avgörande av en tvist (se 15 kap. RB). Många regler som ger möjlighet att besluta om en säkerhetsåtgärd eller att meddela ett interimistiskt beslut finns även i anslutning till materiell lagstiftning. Bestämmelserna i torde endast i undantagsfall vara tillämpliga i domstolsärenden. Enligt den nuvarande ärendelagen kan emellertid domstolen förordna om säkerhetsåtgärd, om det finnes vara av synnerlig vikt att i avbidan på ärendets avgörande egendom ställs under förvaltning av god man eller annan åtgärd vidtas för säkerställande av den rättsvård om vilken det i ärendet är fråga (4 § tredje stycket). I den nuvarande ärendelagen ges även processuella bestämmelser av enklaste slag för hanteringen av en fråga om säkerställande. Dessa bestämmelser om säkerställande har med vissa mindre förändringar överförts till paragrafen (se avsnitt 7.11). Andra stycket reglerar frågor om säkerhetsåtgärder och inhibition (åtgärd genom vilken en verkställighet av ett avgörande hindras) hos en domstol som prövar ett överklagande i ett ärende. En hovrätt har enligt 52 kap. 7 § tredje stycket RB en vidsträckt rätt att vid överklagande av ett beslut bevilja säkerhetsåtgärder interimistiskt eller att besluta om inhibition. En tingsrätt prövar emellertid inte i tvistemål frågor om överklaganden. Det gör att det för tvistemål i tingsrätt endast finns speciella bestämmelser i ämnet, t.ex. 3 kap. 5 § utsökningsbalken och 62 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Till de bestämmelserna skall läggas bestämmelserna om säkerhets- åtgärder i 15 kap. RB. En förvaltningsdomstol har enligt 28 § FPL en allmän rätt att vid ett överklagande förordna interimistiskt rörande saken och den rätten innefattar även en möjlighet att besluta om inhibition. Se även 29 § FPL och 18 kap. 12 § utsökningsbalken. Mot den nu angivna bakgrunden upptas i andra stycket för sådana ärenden i vilka domstolen prövar ett överklagande en allmän bestämmelse om att domstolen får bestämma att det överklagade beslutet tills vidare inte får verkställas och att domstolen även i övrigt får besluta tills vidare rörande saken. I det sist angivna hänseendet är det främst åtgärder av den typ som anges i 15 kap. 3 § andra stycket RB som kan komma i fråga (se avsnitt 7.11). 27 § I första stycket finns en bestämmelse om vad som utgör processmaterial. Den utsäger att domstolens beslut skall grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt har förekommit i ärendet (se avsnitt 7.6). Detta innebär en viss ändring i förhållande till nuvarande ordning i de fall där domstolen har hållit ett sammanträde (se 17 kap. 2 § RB). Ändringen hänger samman med att omedelbarhetsprincip inte behöver tillämpas vid handläggning enligt den nya lagen. Trots lydelsen av första stycket finns det ett visst handlingsutrymme för domstolen och parterna när det gäller att för ett enskilt, dispositivt fall bestämma att endast det som förekommit vid ett sammanträde skall läggas till grund för domstolens avgörande (se avsnitt 7.6 och 13 § tredje stycket). Bestämmelser om domstolens bundenhet vid yrkanden finns i andra stycket. Bestämmelserna avser endast det fallet att ärendet inletts genom en ansökan eller ett överklagande (se avsnitt 7.6). De innebär att domstolen i normala fall inte får besluta i saken utanför det yrkande som sökanden eller klaganden har framställt (att i ett dispositivt ärende ett medgivande från motparten är bindande följer av allmänna principer). I styckets andra mening sägs att om det föreligger särskilda skäl domstolen även utan yrkande får besluta till det bättre för en enskild när detta kan ske utan men för något motstående enskilt intresse (jfr 29 § FPL). Skälen till detta har närmare utvecklats i avsnitt 7.6 där också frågor om domstolens bundenhet vid av parterna åberopade grunder behandlas. I promemorieförslaget upptogs i ett tredje stycke en bestämmelse om att när ett beslut innebar att en viss handling registrerats denna därmed skulle anses intagen i domstolens protokoll. Bestämmelsen syftade till att åstadkomma förutsättningar för en modernisering av arbetet på domstolarnas kanslier genom ett upphävande av reglerna om att det vid tingsrätterna skall föras boupptecknings- och avhandlingsprotokoll. Reglerna om bouppteckningsprotokollet bör emellertid av olika skäl vara kvar tills vidare. Förutsättningar för att upphäva reglerna om avhandlingsprotokollet åstadkoms genom ändringar i 16 kap. 3 § samt 36 och 37 §§ lagen (1933:269) om ägofred (se lagförslagen 2.2 och 2.11; se även lagförslag 2.14 om registrering av båtbyggnadsförskott). Därmed behövs det ingen bestämmelse i den nya ärendelagen om att ett registreringsbeslut skall anses innebära att den registrerade hand- lingen tagits in i domstolens protokoll. 28 § I paragrafen finns bestämmelser om beslutsmotiveringar. I den nuvarande ärendelagen sägs i 9 § andra stycket att slutliga beslut i den mån det behövs skall ange de skäl beslutet grundas på. enligt skall alltid motiveras (se 17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § RB) även om motiveringen är utomordentligt kortfattad i sådana fall där domen får utfärdas i förenklad form. Genom en bestämmelse om att ett beslut genom vilket ärendet avgörs skall vara motiverat undviker man t.ex. risken för att någon tror att i ett tvistigt fall beslutsskälen inte skulle behöva framgå av avgörandet eller av den handling på vilken avgörandet är tecknat (jfr 30 § FPL). Det behövs dock ingen motivering när domstolen är första instans i ett enpartsärende och beslutet inte går parten emot, t.ex. ett enkelt beslut om inregistrering av bouppteckning eller ett beslut om avskrivning av ärendet sedan återkallelse skett. I paragrafens första mening föreskrivs därför att skälen för ett beslut genom vilket ärendet avgörs skall anges, om beslutet går någon part emot. De flesta av de beslut som meddelas under förfarandet behöver emellertid inte motiveras. Det gäller beslut t.ex. om föreläggande att komplettera en skrivelse eller om kallelse till ett sammanträde. Det finns emellertid beslut under förfarandet som kan behöva motiveras (jfr 17 kap. 13 § RB som med nuvarande ordning skall tillämpas även i domstolsärenden). Det gäller framför allt beslut som innebär ett interimistiskt ställningstagande till saken eller som innebär att en part före- läggs att visa upp ett skriftligt bevis. Den typen av beslut har ett sådant sam- band med de materiella frågorna i målet att man knappast kan avstå från motivering, låt vara att denna kan göras kort. Enligt paragrafens andra mening skall därför andra beslut än sådana genom vilka ärendet avgörs vara motiverade, om det behövs. I paragrafens tredje mening anges att sådana beslut av en domstol som innebär att ett överklagat avgörande fastställs inte behöver vara motiverade annat än om skälen avviker från skälen i det överklagade beslutet. Den ordningen stämmer överens med det som enligt 5 § protokollskungörelsen (1971:1066) för de allmänna domstolarna gäller i mål enligt . Enligt den nuvarande ärendelagen får ett slutligt beslut tecknas på ansökan, om domstolen finner det lämpligt (9 §). Det behöver då alltså inte sättas upp särskilt. Ett beslut som inte är slutligt får även enligt tecknas på handlingarna. I förslaget har emellertid inte tagits upp någon bestämmelse om att ett beslut kan få tecknas på handlingarna. Bestämmelser av det slaget bör nämligen i stället tas in i en förordning. Även bestämmelser om vilka domare som skall skriva under ett beslut bör tas in i förordning (jfr 17 kap. 10 § RB). Det finns inget behov av regler enligt vilka ett beslut kan sättas upp i förenklad form (jfr 17 kap. 8 § RB). Med det gör man nämligen inga vinster. 29 § Paragrafen reglerar frågor om underrättelse till part angående beslut m.m. Den nuvarande ärendelagen innehåller inga självständiga bestämmelser om underrättelser till part. På grund av den lagens hänvisning till rätte- gångsbalkens tvistemålsbestämmelser gäller emellertid bl.a. att när ett ärende avgörs parterna skall underrättas om utgången (17 kap. 9 och 12 §§ RB). Den nya lagen har fått en uttrycklig bestämmelse om underrättelseskyldigheten när det gäller sådana beslut genom vilka ärenden avgörs. Att i normalfallet beslutet måste sändas som det meddelas hänger samman med att klagofristen räknas för beslutet. För sammanträdesfall innehåller paragrafen en specialregel som inte har någon motsvarighet i promemorian. Innebörden av regeln är att det räcker med att beslutet sänds till parterna inom från sammanträdet. I ett sammanträdesfall skall ju varje part ha fått en kallelse och måste räkna med att det vid sammanträdet kan komma att ske ett avgörande. Eventuellt förekommande skiljaktiga meningar skall sändas över till parten med att beslutet sänds över. 30 § Paragrafen innehåller bestämmelser om de upplysningar domstolen skall ge om rätten att överklaga ett beslut och om hur ett överklagande går till. I lagrådsremissen var bestämmelserna utformade efter förebild av det som gäller för tvistemål enligt 17 kap. 9, 12 och 13 §§ RB. För sådana beslut som inte innebär att ärendet avgörs men som kan överklagas innebar detta att parterna inte annat än efter begäran skulle få någon upplysning om vad de hade att iaktta vid ett överklagande. På den punkten har Lagrådet kritiserat förslaget och ifrågasatt om man inte såsom i förvaltningsdomstolarna (se 31 § FPL) bör ha den regeln att domstolen alltid skall ge parterna upplysning om vad de har att iaktta vid ett överklagande. Enligt Lagrådets mening bör parterna i vart fall få besked om att upplysning om vad som skall iakttas vid överklagandet kan begäras hos domstolen. Regeringen anser att det för domstolsärendenas del skulle föra för långt att ge domstolarna en obligatorisk skyldighet att informera varje part som har rätt att överklaga om vad han eller hon skall iaktta vid ett överklagande. En lagregel av det slag Lagrådet förordat om att varje part som har rätt att överklaga skall få en underrättelse om att närmare upplysningar på begäran lämnas av domstolen orsakar emellertid knappast domstolarna något merarbete av betydelse och är ägnad att stärka rättssäkerheten. Lagrådsremissens förslag har därför kompletterats med en sådan regel. har paragrafen i enlighet med Lagrådets förslag delats upp i tre skilda stycken. Någon upplysning om rätten att överklaga behövs inte beträffande ett beslut som inte har gått någon part emot. I sådant fall har nämligen ingen av parterna rätt att överklaga (se 36 § första stycket). En högre allmän domstol skall i samband med att ett mål eller ärende avgörs alltid återsända den lägre domstolens akt till den domstolen. En förvaltnings- domstol som avgör ett mål behåller den lägre domstolens akt. Det är många faktorer som spelar in när det gäller frågan hur systemet på den punkten bör vara utformat. Det kan vara så att det är motiverat att även i fortsättningen ha olika system i olika domstolstyper. Frågan behöver inte besvaras genom lag. 31 § I paragrafen finns bestämmelser angående omedelbar verkställighet av domstolens beslut. Den hänvisning som sker till bestämmelserna i 17 kap. 14 § RB innebär att regleringen i huvudsak överensstämmer med den nuvarande. Som huvudprincip gäller att domstolens avgörande av saken inte får verkställas förrän det har laga kraft. Av hänvisningen till 17 kap. 14 § RB följer emellertid att domstolen, när det finns skäl till det, kan besluta att avgörandet skall få verkställas . Av hänvisningen följer vidare att detsamma gäller i fråga om en del av de beslut som kan överklagas särskilt enligt 37 § första stycket 4. För de fall där ett särskilt överklagande kan ske enligt 37 § första stycket 3 (beslut om säkerhetsåtgärder och inhibition) har för tydlighets skull i paragrafen tagits in en uttrycklig bestämmelse om omedelbar verkställighet. Sådana beslut som kan överklagas särskilt enligt 37 § första stycket 7 och flertalet av de beslut som kan överklagas särskilt enligt 37 § första stycket 6 får inte verkställas förrän de har laga kraft (undantag t.ex. vid häktning av ett motspänstigt vittne). I fråga om ogillade invändningar angående jäv eller rättegångshinder (37 § första stycket 1), se kommentaren till 37 §. Flertalet andra avgöranden av domstolen, dvs. majoriteten av de processuella besluten, får verkställas , om det inte sägs något annat i anslutning till den materiella lagstiftningen. För särskilda ärendetyper finns det inte sällan särskilda bestämmelser angående omedelbar verkställighet (se t.ex. 20 kap. 8 § ). 32 § Enligt paragrafen, som har behandlats i avsnitt 7.11, kan en part eller dennes ställföreträdare, ombud eller biträde i ett ärende där enskilda parter står mot varandra förpliktas att med tillämpning av reglerna i 18 kap. RB ersätta motparten dennes kostnader i ärendet. Flertalet av de indispositiva ärendena avser rättsförhållanden som inte kan bestämmas på annat sätt än genom domstolens avgörande och för sådana ärenden kan en tillämpning av 18 kap. 2 § RB bli aktuell. Det förutsätter dock att ärendet angår ett rättsförhållande som inte får bestämmas på annat sätt än genom dom. Ett kostnadsansvar för ställ- företrädare, ombud eller biträde kommer enligt bestämmelserna i 18 kap. RB i fråga endast i fall som avses i 18 kap. 7 §. Om det i domstolen har betalats ut ersättning av allmänna medel i ett ärende där två parter står mot varandra, kan en part förpliktas att ersätta staten dess kostnader (jfr 18 kap. 13 § RB). För särskilda ärendetyper kan det finnas särskilda regler om kostnadsansvaret. Exempel erbjuder 3 § andra stycket lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap. Ett beslut om ersättning måste enligt 18 kap. 14 § RB meddelas i samband med att domstolen avgör ärendet. Med tanke på att förfarandet i ärendena normalt är skriftligt måste parten vara beredd på att ärendet kan komma att avgöras utan hans vidare hörande. Parten bör därför begära eventuell ersättning för kostnader redan på ett tidigt stadium av förfarandet. Domstolen skall alltså i normala fall inte behöva bereda parten ett särskilt tillfälle att framställa ett kostnadsyrkande innan ärendet avgörs. En part som redan har förklarat att han vill ha ersättning för kostnader måste dock givetvis i någon form lämnas tillfälle att precisera sitt yrkande. 33 § Paragrafen, som handlar om rättelse och komplettering av ett redan fattat beslut, överensstämmer i sak med det som redan gäller för domstolsärendenas del enligt hänvisningen i 11 § i den nuvarande ärendelagen till 17 kap. 15 § RB. Paragrafen skiljer sig från motsvarande bestämmelse i 32 § FPL på det sättet att det i tredje stycket förekommer ett uppenbarhetsrekvisit och en bestämmelse om att rättelsen eller kompletteringen om möjligt skall antecknas på varje exemplar av beslutet. Detta innebär en viss justering i förhållande till promemorie- förslaget. 34 och 35 §§ Paragraferna, som har behandlats i avsnitt 7.12, ger en tingsrätt möjlighet att i vissa fall ompröva sitt eget beslut. Vid omprövning förfaller i vissa fall ett överklagande. I allt väsentligt överensstämmer paragraferna med 9 a och b §§ ärendelagen. En justering har dock gjorts i 34 § på det sättet att uttrycket beslut som den har meddelat som första instans bytts ut mot uttrycket beslut i ett ärende som inletts på annat sätt än genom överklagande , eftersom det inte helt utan fog kan hävdas att endast en domstol kan utgöra en instans i rättslig mening. Dessutom har i den paragrafen klargjorts att en omprövning inte får ske om frågan om omprövning kommer upp först sedan beslutet har fått laga kraft. I fråga om tillämpningen av motsvarande regler i förvaltningslagen kan hänvisas till /, Nya förvaltningslagen med kommentarer, 4 uppl., s. 328, som behandlar förvaltningsrättens i huvudsak likartade bestämmelser. 36 § I paragrafen finns en bestämmelse om att ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det gått honom emot (jfr 33 § andra stycket FPL och 22 § för- valtningslagen). Bestämmelsen har ingen direkt motsvarighet på den allmänna domstolssidan. I stället gäller som huvudprincip enligt att ingen får överklaga ett avgörande av en sak, om han inte varit part i den lägre domstolen eller kunnat vara part där. Denna princip kompletteras emellertid för överklaganden av beslut av några andra principer. Det avgörande det gäller skall under alla omständigheter från rättslig synpunkt innebära en nackdel för den som överklagar. Utöver detta gäller givetvis att klaganden i den högre domstolen måste yrka någonting som är till hans fördel. En allmän bestämmelse av det slag som förvaltningsprocesslagen och förvalt- ningslagen innehåller är på sin plats även i den nya ärendelagen. Reglera om partsförhållanden i tingsrätt är nämligen inte alls lika klara när det gäller domstolsärendena som när det gäller målen enligt , och det är i ett domstolsärende inte alltid bara de som varit parter i den lägre domstolen eller som kunnat vara parter där som har rätt att överklaga. Det skall i detta sammanhang nämnas att en sådan omständighet som skulle kunna föranleda att någon inte tilläts överklaga i stället inte helt sällan kan ses som en materiell fråga som leder till att det inte finns förutsättningar att bifalla yrkandet. I promemorian upptogs i paragrafen även en bestämmelse om i vilka fall en myndighet som är motpart enligt 11 § skall kunna överklaga ett domstolsbeslut. Med den utformning som beslutsmyndigheternas medverkan i handläggningen har fått (se avsnitt 7.3) är det emellertid även utan någon särskild bestämmelse klart att myndigheten har rätt att överklaga de beslut som meddelas av domstolen. Paragrafen ger inte någon rätt att överklaga ett beslut, om det i en annan lag för visst slags ärende föreskrivs ett förbud mot överklagande (se 2 §). En bestämmelse av det slaget förekommer i t.ex. 10 a § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. Däremot får överklagande ske trots förbudsbestämmelsen i 30 § förvaltningslagen som gäller beslut genom vilket en domstol prövat en för- valtningsmyndighets beslut att avvisa ett för sent inkommet överklagande (angående förhållandet mellan ärendelagen och förvaltningslagen, se kommentaren till 2 §). En överklaganderätt i sådana fall ligger nämligen i linje med det som i övrigt gäller på det allmänna domstolsområdet. 37 § Av paragrafen framgår under vilka förutsättningar ett processuellt beslut får överklagas särskilt. Paragrafen som har sin förebild i 34 § FPL har justerats något i förhållande till förslagen i promemorian och lagrådsremissen för att regleringen skall vara bättre anpassad till de särskilda förhållandena i domstolsärenden. Det bör påpekas att regleringen avser både sådana beslut som meddelas under ärendets handläggning och sådana som meddelas i samband med det slutliga avgörandet. Motsvarande frågor regleras i bl.a. i 49 kap. 5 §. Mellan reglerna i den nuvarande ärendelagen och de regler i balken till vilka den lagen hänvisar, å ena sidan, och reglerna i den nya lagen, å andra sidan, finns det skillnader på vissa punkter. Exempelvis får enligt den nuvarande ärendelagen ett beslut av hovrätt rörande ett säkerställande enligt den lagen inte överklagas. Enligt första stycket 3 i den nu behandlade paragrafen kommer ett särskilt överklagande av ett beslut i en fråga om sådant säkerställande som avses i ärendelagen att vara tillåtet. Ett förbud mot överklagande är nämligen omotiverat med hänsyn till att ett beslut om säkerställande verkställs utan hinder av att det inte har fått laga kraft (se 31 §) och med hänsyn till att det förutsätts prejudikatdispens eller extraordinär dispens för att skall ta upp frågan. Beträffande sådana jävsinvändningar som tingsrätten har ogillat gäller enligt att den som vill överklaga först skall anmäla missnöje och att domstolen därefter skall ta ställning till om överklagandet skall ske särskilt eller endast i samband med talan mot dom eller slutligt beslut (se 49 kap. 4 § RB). I det förra fallet får målet inte avgöras förrän jävsfrågan prövas slutligt utan skall vila (se 49 kap. 11 § RB). Samma regler som för ogillande av jävsinvändning gäller det fallet att en tingsrätt ogillat en invändning om rättegångshinder. Också för överklaganden av flera andra typer av beslut krävs enligt balken att den som överklagar först anmäler missnöje.