prop · GJ03110 · 1996-01-01 00:00:00 — Riksåklagaren skulle riskera att få bära en rad uppgifter av för- valtningskaraktär, som många av myndigheterna skulle vara alltför små för att vara tillräckligt bärkraftiga. En effektiv organisation förutsätter att antalet myndigheter direkt under Riksåklagaren kraftigt begränsas. Enligt regeringens bedömning består en sådan organisation av ett tiotal åklagarmyndig- heter. Det är emellertid viktigt att åklagarorganisationen kan erbjuda medbor- garna en service som är rimlig i förhållande till vad som erbjuds inom andra samhällssektorer med specialiserade tjänster av olika slag. Åklagarkamrarna måste vara tillräckligt stora för att kunna fungera själv- ständigt och klara förändringar i verksamheten och variationer i arbets- belastningen. Det är av avgörande betydelse att de blir större och mer effektiva än dagens lokala åklagarmyndigheter, om åklagarväsendet skall ha förutsättningar att uppnå en bättre fungerande och mer kostnadseffektiv organisation.När det gäller åklagarkamrarnas lokalisering måste, liksom vid domstolarnas lokalisering, såväl geografiska som demografiska och ekonomiska hänsyn tas. Lokaliseringen får inte låsas till vissa orter som i nuvarande organisation, utan skall kunna hanteras friare med beaktande av de regionala intressen som kan vara gällande från tid till annan.För att åklagarverksamheten skall kunna fungera effektivt bör enligt regeringens bedömning åklagarväsendets brottsbe- ivrande verksamhet inte bedrivas på ett alltför långt avstånd från den eller de tingsrätter vid vilka åklagarna för talan. I avsnitt 3.3 har nämnts att det är ofrånkomligt att antalet tingsrätter kommer att minska. in- nebär dessa omständigheter att antalet åklagarkammare blir betydligt färre än dagens lokala åklagarmyndigheter, kanske en halvering av antalet. Närheten till polis är emellertid också viktig för att åklagarnas arbete skall kunna bedrivas effektivt. Polisväsendet är starkt decentraliserat, bl.a. till följd av den genomförda närpolisreformen. Detta talar för att åklagarverksamhet bör bedrivas på ett förhållandevis stort antal orter i landet. För detta talar också ambitionerna att åklagarna skall ta en mer aktiv roll i förverkligandet av de kriminalpolitiska målen. De nu redovisade och till synes motstridiga kraven på åklagarväsendet innebär att geografisk närhet mellan polis och åklagare inte alltid är möjlig att upprätthålla. Det är emellertid viktigt att framhålla att åklagarna måste be- driva sitt arbete i nära samarbete med bl.a. närpoliserna. Detta kan ske t.ex. genom att varje närpoliskontor regelbundet får besök av en åklagare. En annan form av samordning kan vara att åklagare med utnyttjande av modern kommunika- tionsteknik i större utsträckning än arbetar på distans . Det är angeläget att åklagarna tillsammans med polisen utarbetar former för detta samarbete. 4.4 Beslut i organisationsfrågor -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Regeringen skall besluta om indelningen i | | åklagardistrikt och om åklagarmyndigheternas lokalisering. Riks-| | åklagaren eller, efter beslut av Riksåklagaren, åklagarmyndig- | | heten skall efter samråd med övriga berörda myndigheter bestämma| | om åklagarkamrarnas antal och lokalisering. Nuvarande ordning: Åklagarväsendets regionala och lokala indelning regleras genom förordningen (1985:492) om rikets indelning i verksamhetsområden för åkla- garväsendet. Frågan om åklagarväsendets indelning har efter förstatligandet varit föremål för behandling (prop. 1971:173, bet. 1972:JuU1, rskr. 1972:19 samt prop. 1982/83:158, bet. 1983/84:JuU6, rskr. 1983/84:35). Riksåklagarens organisationsgrupp: Gruppen framhåller att beslut om indelning i lokala myndigheter bör delegeras från regeringsnivå till åklagarorganisationens regionala nivå. Detta skulle underlätta anpassningen till framtida organisationsförändringar på andra områden inom rättsväsendet. En annan viktig faktor som framhålls är möjligheten att bättre anpassa de lokala myndig- heternas storlek efter verksamhetens krav. Myndigheter som har yttrat sig över organisationsgruppens promemoria: En klar majoritet av remissinstanserna förordar att besluten om regional indelning delegeras till Riksåklagaren. framhåller vikten av att Riksåklagaren förses med de beslutsbefogenheter som krävs för att genomföra en organisa- tionsförändring. Merparten av remissinstanserna anser att även beslut om den lokala indelningen bör anförtros Riksåklagaren. Ett fåtal remissinstanser anser att överåklagarna bör ha rätt att fatta beslut i dessa frågor. Som skäl mot en delegering till regional nivå anförs att det skulle kunna leda till en bristande insyn och till skillnader mellan olika regioner. Några remissmyndigheter fram- håller vikten av insyn och hänsyn till andra samhällsintressen när det gäller lokaliseringsfrågor. Några remissinstanser anser att Riksåklagarens rådgivande nämnd är ett lämpligt samrådsorgan, medan andra instanser finner sådant samråd vara otillräckligt. Riksåklagarens förslag: Riksåklagaren har förordat att beslut om den regionala indelningen ankommer på Riksåklagaren. Som stöd för denna ståndpunkt har anförts att den nuvarande ordningen i praktiken utgör ett hinder mot smidiga förändringar i organisationen. Vidare har påpekats att de utökade kraven på effektivitet och rationalisering medför behov av att med utgångspunkt i den egna verksamhetens krav och så nära den lokala nivån som möjligt fatta beslut om den egna organisationen. Riksåklagaren anser därför att även beslut om den lokala organisationen bör anförtros Riksåklagaren med möjlighet att delegera sådana beslut till den regionala nivån. Riksåklagaren har dock framhållit att beslut som fattats efter delegation bör fastställas av Riksåklagaren. Riksåklagaren har även framhållit att det inför beslut om en ändrad indelning av åklagarväsendet bör ske samråd med Riksåklagarens rådgivande nämnd, berörda länsstyrelser, Dom- stolsverket och . hearing: ansåg att åklagarväsendets indelning såväl regionalt som lokalt bör bestämmas av Riksåklagaren. Verket ansåg vidare att den lokala indelningen bör bygga på förslag från de regionala myndigheterna. förordade att regeringen beslutar om den regionala indelningen. Skälen för regeringens förslag: Landets indelning i föreslagna åklagardistrikt är av stor betydelse för statlig verksamhet även utanför åklagarväsendet. Beslut om sådan indelning kräver överblick över statsförvaltningen i stort. Indelningen i åklagardistrikt och de regionala åklagarmyndigheternas lokalisering bör därför beslutas av regeringen. Beslut om åklagarkamrarnas antal och lokalisering kräver detaljkunskaper och sköts därför lämpligare på en nivå närmare verksamheten. Enligt regeringens mening bör därför sådana beslut fattas av Riksåklagaren efter samråd med åklagarmyndigheten. Riksåklagaren bör även höra , Rikspolis- styrelsen samt berörda tingsrätter, polismyndigheter och länsstyrelser. Kravet på flexibilitet i åklagarorganisationen får anses tillgodosett genom att bl.a. beslut om åklagarkamrarnas antal och lokalisering fattas av Riksåkla- garen. I enlighet med principerna för en mål- och resultatorienterad styrning bör emellertid cheferna på den regionala nivån ha nödvändiga befogenheter för att uppfylla angivna mål. Befogenheten att besluta om åklagarkamrarnas antal och lokalisering bör därför kunna delegeras till åklagarmyndigheterna. Inledningsvis konstaterades att åklagarväsendets organisation har övervägts . Inom organisationen uppfattas det som angeläget att en reform kommer till stånd möjligt. Om godtar de föreslagna riktlin- jerna för åklagarväsendets organisation, avser regeringen att vidta de åtgärder som krävs för att reformen skall kunna genomföras. Regeringen avser att bl.a besluta om en ny åklagarförordning. Riksåklagaren har lämnat förslag till en ny regional indelning, som avses utgöra underlag för regeringens beslut om indelning i åklagardistrikt (Åklagarväsendet rapport 1995:4). enligt de av regeringen föreslagna riktlinjerna bedöms kunna träda i kraft . All statlig verksamhet skall bedrivas kostnadseffektivt. Statens finanser medger inte att den offentliga verksamheten tillförs ytterligare medel. Tvärtom måste omfattande utgiftsminskningar ske för att få ned statens budgetunderskott. Det är därför angeläget att alla möjligheter till rationalisering tas till vara. budgetproposition (prop. 1994/95:100, bil. 3) framhålls särskilt att arbets- och organisationsformer måste omprövas och förbättras. Samordningen mellan olika myndigheter skall förbättras och stärkas. Målet för detta reform- arbete är att rättssäkerheten och rättstryggheten, trots minskade resurser, skall stärkas genom att tillgängliga resurser utnyttjas mer effektivt. Enligt beslut skall rättsväsendets utgifter minskas med redan under innevarande budgetår (prop. 1994/95:100, bil. 3, bet. 1994/95:JuU15, rskr. 1994/95:255). Enligt beslutet skall utgifterna inom rättsväsendet som helhet minskas med ytterligare sammanlagt under budgetåren 1997 och 1998. Åklagarväsendet har tidigare inte drabbats av nedskärningar. Det är ofrånkomligt att en del av besparingskraven kommer att avse åklagarväsendet. Dagens åklagarorganisation utgör ett allvarligt hinder mot att de medel som anvisas för verksamheten används på ett rationellt och kostnadseffektivt sätt. En organisation som jämförd med den nuvarande är mer flexibel, mindre sårbar och mer effektiv är därför en nödvändig förutsättning för att åklagarväsendet skall kunna minska sina utgifter utan att det sker på bekostnad av verksamhetens kvalitet. De föreslagna riktlinjerna ger regeringen möjlighet att skapa en sådan organisation. Regeringen bedömer att åklagarväsendets årliga besparing till följd av förslagen i föreliggande proposition blir betydande. Under en över- gångsperiod fr.o.m. är det ofrånkomligt att det uppstår vissa kostnader för själva reformen. Sådana kostnader får belasta åklagarväsendets löpande anslag. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsrådet , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , Uus- mann, , , Regeringen beslutar proposition 1995/96:110 Riktlinjer för åklagarväsendets organisation.