prop · GJ0374 · 1996-01-01 00:00:00 — Som exempel kan nämnas bankrörelselagens regler om matchning av tillgångar och skulder (2 kap. 19 § första stycket), inskränkningar i bankens rätt att bevilja långfristiga lån (2 kap. 19 § andra stycket), begränsningar av en banks rätt att förvärva aktier och fast egendom (2 kap. 4 och 15 a §§), kravet på säkerhet vid kreditgivning (2 kap. 13 §) samt banksmittobestämmelsen (1 kap. 11 §). Såsom har påpekat i sitt remissvar kan det finnas skäl att ifrågasätta om skillnaderna är tillräckligt betydande för att behålla en vattendelare mellan å ena sidan de inlånande bankerna och å andra sidan övriga kreditinstitut. Regeringen vill emellertid inte i detta sammanhang överge principen att inlåning skall vara för- behållen bankerna. En sådan fråga fordrar ingående överväganden. Utvecklingen får visa om det även krävs en särreglering för bankerna i för- hållande till andra företag som bedriver finansieringsverksamhet men som inte ägnar sig åt just inlåning från allmänheten. Utredningens förslag: Med inlåning skall avses insättning av medel på konto om insättning kan ske fortlöpande och om kontobehållningen utgörs av värdet av pengar och är disponibel för insättaren. Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser som yttrat sig på denna punkt har välkomnat ett tydliggörande av bankrörelsebegreppet. har föreslagit att till inlåningsdefinitionen fogas rekvisitet "nominellt bestämt". anser att den nuvarande definitionen av bankrörelse skall behållas just därför att den förutsätter att inlåning skall ske i bank. anser att bankrörelse skall definieras som verksamhet "vari ingår inlåning från allmänheten", och att övriga tolkningsdata får inhämtas motivledes; annars blir definitionen snart överspelad. Skälen för regeringens förslag: Som redan berörts i det föregående avsnittet måste bankrörelsedefinitionen tydliggöras, främst på grund av att andra företag än banker i allt högre utsträckning driver inlåningsliknande verksamhet. I avsnittet om inlåningsbegreppets innebörd har beskrivits skälen till att bankerna förbehållits rätten att ta emot inlåning från allmänheten. Särskilt viktigt i detta sammanhang är samhällets intresse av att upprätthålla ett stabilt och effektivt allmänt betalningssystem. Det är sålunda särskilt de kontoformer som är ägnade att integreras i detta betalningsystem som bör förbehållas banksektorn. Så är fallet med de konton som är sammanlänkade med någon form av generellt betalningsinstrument, t. ex debetkort, check eller gireringsfunktion, s.k. transaktionskonton. Inlåningsmonopolet är också motiverat av att de flesta konsumenter är beroende av ett väl fungerande transaktionskonto med låg risk för sina löpande betalningar. Även konsumentskyddsintresset gör sig därför starkt påmint vad gäller transaktionskonton men är naturligtvis också av stor betydelse för mer långsiktigt sparande. Karaktäristiskt för transaktionskonton är att kunden deponerar, oftast fortlöpande, pengars värde enligt på förhand standardiserade allmänna villkor. Det inlånade beloppet är nominellt bestämt. Vanligtvis utgår ränta på beloppet. Behållningen är oftast helt likvid i den bemärkelsen att bankkunden har rätt att få ut pengarna på anfordran, låt vara att bankerna för vissa kontotyper har förbehållit sig rätten till uttagsavgifter. Dessa kännetecken bör tjäna som utgångspunkt för den närmare avgränsningen av inlåningsbegreppet. Med inlåning avses redan enligt gängse språkbruk någon form av insättning av medel som insättaren ensam, eller tillsammans med annan kontohavare, förfogar över. Det är således fråga om en deposition av pengar på vilka insättaren har krav på återbetalning. Vidare förutsätts någon form av kontoförhållande, dvs. ett ramavtal enligt vilket kontohavaren får göra fortlöpande insättningar. Storleken på de insatta beloppen har inte bestämts på förhand. Härigenom skiljer sig inlåning från bl.a. obligationsutgivning. Att en medlem i en ekonomisk förening låter återbäring eller s.k. efterlikvid stå kvar på konto i föreningen bör inte betraktas som insättning av medel på konto. I dessa fall avser insatta medel endast medel som genererats från föreningens verksamhet. Ett annat särdrag för de kontoslag som bör omfattas av inlåningsbegreppet är att behållningen är nominellt bestämd, vilket innebär att kontobehållningen kan beräknas med utgångspunkt från insättningarnas nominella belopp; en insättning av motsvarar ett värde om , jämte eventuell ränta. Att behållningen är nominellt bestämd innebär således att insättarens disponibla behållning aldrig kommer att understiga det belopp eller summan av de belopp som han har satt in på kontot. Det kanske mest framträdande kännetecknet för insättningar som är relaterade till betalningssystemet är att insättaren har rätt att vid anfordran ta ut insatta medel. Detta kan även uttryckas så att behållningen är tillgänglig (disponibel) för insättaren eller, med ett annat ord, likvid. Insatta medel är disponibla genom att de i normalfallet är tillgängliga för uttag vid anfordran. Detta moment i inlåningsavtalet gör kontot särskilt ägnat att anslutas till ett eller flera generella betalningsinstrument. Även en inlånings- tjänst som tillåter uttag först efter en viss kortare uppsägningstid kan fungera väl för deposition av transaktionsmedel. Ju sämre tillgänglighet till följd av uppsägningstid, desto mindre är sannolikheten att kontoformen integreras i betalningssystemet. Regeringen bedömer att ett inlåningskonto med längre uppsägningstid än en månad inte kommer att attrahera transaktionsmedel. Behållningen på sådana konton bör därför inte bedömas som tillgängliga i bankrörelselagens mening. Medlen anses dock vara disponibla för insättaren även om de är tillgängliga endast under vissa förutsättningar. Exempel på sådana förutsättningar kan vara att uttag endast får ske mot viss avgift eller efter viss kortare uppsägningstid. Det bör inte vara någon skillnad om insättaren själv gör uttag från kontot eller om kontohållaren verkställer betalningen först efter anvisning - t.ex. en check - från insättaren. Typiskt för förekommande bankinlåning är också att insättaren får viss avkastning på insatta medel (vanligtvis i form av ränta), att inlåningen er- bjuder insättarna likalydande villkor och att inlåningen inte innebär några skyldigheter för insättarna. Även dessa kriterier skulle kunna användas vid bestämningen av bankförbehållen inlåning. Eftersom samtliga i definitionen uppställda kriterier skall vara uppfyllda för att verksamheten skall anses utgöra bankrörelse kan enbart det förhållandet att en kontoform är räntelös inte få till följd att insättningen faller utanför definitionen. Det förhållandet att man väljer att erbjuda insättarna villkor som inte i alla avsenden är lika- lydande bör inte heller medföra att insättningen faller utanför bankrörelse- begreppet. Även rekvisitet att inlåningen inte får innebära några skyldigheter för insättarna är mindre lämpligt eftersom även detta kan skapa utrymme för ett kringgående av definitionen. Inget av dessa tre kriterier bör alltså tas med vid bestämningen av inlåningsdefinitionen. 5.4.2 Insättning av kundmedel Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att kundmedelskonton inte skall få vara räntebärande men inte heller vara förenade med något tak beträffande högsta tillåtna behållning. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har tillstyrkt utredningens förslag att tillåta näringsföretag att ta emot insättning av kundmedel, dock med rätt för företaget att ge ränta på insatt belopp. Flera remissinstanser, däribland , , och , Posten, LO och har i stället för ränteförbud förordat att insättningar av kundmedel tillåts ske till ett visst högsta belopp för varje insättare. har avstyrkt förslaget om kundmedelskonton, främst på grund av att man med den föreslagna konstruktionen riskerar att tillskapa en med bankinlåning snarlik verksamhet, som inte kommer att omfattas av tillsyn och på grund av sin förväxlingsrisk med bankinlåning kan medföra att insättare tror att den omfattas av samma insättarskydd som bankernas. Skälen för regeringens förslag: Såsom nämnts i avsnitt 5.1 under rubriken "nuvarande bankrörelsedefinition" förekommer att vissa detaljhandelsföretag tar emot insättningar från sina kunder. 1990/91:154 anförde föredragande statsrådet (s. 52) att kontoinsättningar med anknytning till viss affärsverksamhet faller utanför bankinlåningsdefinitionen om insättningarna har nära anknytning till någon annan affärsverksamhet än bankrörelse eller annan finansiell rörelse. Regeringen anser alltjämt att sådana kundmedelskonton i normalfallet skall hållas utanför inlåningsbegreppet i bankrörelselagen. Vid tilllämpningen av den inlåningsdefinition som regeringen nu föreslår kan det uppstå viss tvekan om kundmedelsinsättningar skall anses utgöra tillståndspliktig inlåning eller inte. Det finns därför skäl att särskilt tydliggöra kundmedelskontonas ställning härvidlag och under vilka förutsättningar kundmedelskontona kan undantas från det tillståndspliktiga området. Enligt vad som framgått i föregående avsnitt företer kundmedelsinsättningar vissa likheter med bankinlåning. På behållningen utgår vanligtvis ränta. Någon skyldighet att betala med insatta medel förekommer inte, utan kunderna kan när som helst avsluta kontot och få ut kontobehållningen kontant. I detta avseende fungerar kontot som ett sparkonto i bank. Enligt gällande praxis godtas s.k. kontantavrundning , vilket innebär att kunderna kan få direkt i handen i samband med att kontot belastas vid betalning av företagets produkter. Å andra sidan företer kundmedelskontona även betydande likheter med en vanlig förskottsbetalning. Insättningarna är ju ägnade att användas just för betalning av företagets produkter. Vidare sker insättningarna vanligtvis regelbundet, till täckande av konsumentens löpande behov. Insättningarna kan därmed i likhet med förskottsbetalningar sägas ske i anslutning till själva köpet. Redan det förhållandet att de kundmedelskonton, som förekommer på marknaden, till sin karaktär ligger nära förskottsbetalningen talar för att hålla denna verksamhet utanför inlåningsdefinitionen. Fördelarna med dessa s.k. kundmedelskonton är i huvudsak följande. I likhet med inlåning på bankkonto underlättar kundmedelskontona det löpande betalningsförhållandet mellan säljföretaget och kunden. Kontosystemet erbjuder även en rationell kassahanteringsrutin. Med kontotjänsten följer också att insättaren får konto- utdrag med förteckning över gjorda inköp. Därmed ges insättaren ökade möjligheter att planera sin ekonomi. För näringsföretagen har kundkontona den fördelen att de bidrar till kartläggningen av kundernas köpbeteenden vilket underlättar företagens planering av inköp och lagerhållning. Kundmedelskonton erbjuder alltså såväl konsumenter som näringsföretag utanför den finansiella sektorn betydande fördelar. Det finns mot den bakgrunden ingen anledning för statsmakterna att förhindra förekomsten av företeelsen. De närmare förutsättningarna för tillhandahållandet av dessa kontotjänster bör bedömas med utgångspunkt från de system- och konsumentrisker som motiverar bankernas inlåningsmonopol. I vilka företag bör kundmedlen få användas för betalning? Såsom framgått ovan syftar inlåningsmonopolet bl. a. till att värna betal- ningssystemets stabilitet. Det är därför viktigt att kundmedelskontona inte kopplas till några generella betalningsinstrument. De insatta medlen får därför i princip användas enbart för betalning av de produkter det kontohållande företaget erbjuder. En kommersiell förutsättning för kundmedelskontotjänster torde emellertid i många fall vara att kunderna har möjlighet att använda sina insatta medel för betalning i flera olika butiker. Kundmedelsinsättningar torde dessutom ha sin största praktiska betydelse i dagligvaruhandeln som vanligtvis organiserar sig i större företagsgrupper där varje säljföretag är en egen juridisk person. Därutöver torde investeringskostnaderna för ett kundmedelskontosystem kräva en förhållandevis stor företagsorganisation för att företeelsen skall bli lönsam. sker således kontoinsättningarna oftast i ett annat företag än det eller de säljföretag som kunden betalar till. I vissa fall låter företagsgruppen ett kreditmarknadsbolag, som inte ingår i samma företagsgrupp som säljföretaget, administrera kontokortsverksamheten. I de fall insättningarna sker i ett annat företag än säljföretaget blir för- skottstanken inte lika tydlig. Det är därför viktigt att noga definiera den koppling som krävs mellan det kontohållande företaget och säljföretaget för att kundmedelskontona skall kunna anses ligga utanför det allmänna betal- ningssystemet. I 1 kap. 5 § aktiebolagslagen (1975:1385) och 1 kap. 4 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar anges förutsättningarna för att ett koncernförhållande skall anses föreligga, som huvudregel. Företag som ingår i samma koncern har således ett nära ekonomiskt samband. Insättningar i ett koncernföretag bör därför kunna användas för betalning av produkter som tillhandahålls av andra koncernföretag. Vissa företagsgrupper är uppbyggda så att en egentlig koncerngemenskap enligt 1 kap. 5 § aktiebolagslagen eller 1 kap. 4 § lagen om ekonomiska föreningar inte föreligger mellan säljföretaget och det kontohållande företaget, trots att företagen ändå har en mycket nära ekonomisk samhörighet. Denna samhörighet består i att flera olika säljföretag i samma handelsled tillsammans - direkt eller via andra mellanliggande företag - äger och har inflytande över det kontoförande företaget. Även i en sådan företagsgrupp finns det alltså en stark ekonomisk koppling mellan företagen. Ett kontoförande företag som ingår i en sådan företagsstruktur och som i sin helhet ägs direkt eller indirekt av sälj- företagen gemensamt har ofta en så stark ekonomisk samhörighet att det bör tillåtas att ta emot medel från ägarföretagens kunder. En förutsättning härför måste emellertid vara att företagsgruppens huvudsakliga syfte är att tillgodose andra intressen än kundmedelshanteringen. En sammanslutning med huvudsakligt syfte att tillvarata medlemmarnas intressen utan att samarbetet manifesteras i en väsentlig ekonomisk samverkan kan inte skapa den nära anknytning som avses här. Samarbetet inom gruppen måste utgöras av ekonomisk verksamhet och vara så pass ingående att man kan tala om en nära ekonomisk samhörighet. Att företags- gruppens huvudsakliga intresse inskränker sig till gemensamma marknadsförings- insatser eller varumärkessamarbete kan därvid inte anses tillräckligt för att företagen skall anses ha en tillräckligt nära anknytning. För att erforderlig samhörighet skall anses föreligga måste också krävas att det kontohållande företagets huvudsakliga verksamhet omfattar just kund- medelshanteringen inom företagsgruppen eller någon annan verksamhet som utgör grunden för samarbetet. Ett företag som vid sidan av kundmedelsadministrationen huvudsakligen sysslar med annan verksamhet än sådan som är relaterad till företagsgruppens kärnverksamhet kan därför inte anses ha tillräcklig ekonomisk samhörighet i detta avseende. Av det ovan sagda följer att kundmedlen inte får användas för annat än betalningar av varor och tjänster som tillhandahålls av företag i det konto- hållande företagets koncern eller av företag som har tillräcklig ekonomisk samhörighet enligt vad som utvecklats ovan. En motsatt ordning skulle föra alltför långt från den grundläggande förutsättningen att kundmedlen skall utgöra förskottsbetalning och att kundmedelskontona inte skall ingå i det allmänna betalningssystemet. blir enligt regeringens förslag inte till- ståndspliktiga för den verksamheten och omfattas alltså inte av Finansin- spektionens tillsyn. Eftersom kundmedelskontona i vissa avseenden företer likheter med bankinlåning, men till skillnad från bankinlåning inte skall om- fattas av insättningsgaranti, bör ytterligare restriktioner införas i syfte att begränsa de förluster en kund kan göra för det fall det kontohållande företaget råkar i betalningssvårigheter. har föreslagit att kundmedelskontona inte skall medföra rätt till ränta för att kunderna inte skall lockas till att ha alltför stora medel innestående på kontona. Enligt utredningen skulle kontohavarna i stället kunna erbjudas rabatter och bonus i förhållande till kontoställningen. Såsom har anfört kan det finnas anledning att befara att ett sådant system försvårar för konsumenterna att jämföra butikernas prisnivåer samt i övrigt att bedöma de olika kontonas för- och nackdelar. Räntan är däremot en mer konsumentvänlig form av ersättning som inte påverkas negativt av att kunden gör sina inköp hos ett konkurrerande säljföretag. Rätten att ge ränta kommer därmed, vilket också och har framhållit, sannolikt att stimulera konkurrensen. Samtliga nu nämnda remissinstanser har i stället för ränteförbud förordat ett beloppstak för kundmedelsinsättningar. En sådan begränsning framstår enligt regeringens mening onekligen som mer ändamålsenlig än ett ränteförbud. Utgångspunkten för bedömningen av hur stort belopp varje insättare maximalt skall tillåtas ha innestående på ett kundmedelskonto bör vara kontots karaktär av betalningsinstrument för varor och tjänster som tillhandahålls av säljföretaget. Det skall här understrykas att syftet med själva kundmedelskontoföreteelsen är att underlätta kundernas betalningsrutiner vid köp av framför allt dagligvaror. Kontovillkoren bör däremot inte vara utformade så att de attraherar sparmedel i egentlig mening. Regeringen anser att per person är en väl avvägd beloppsbegränsning. Beloppet är relaterat till kontohavaren och inte till hushållet. Några remissinstanser, däribland och , har föreslagit att ett försäkringsarrangemang bör övervägas till skydd för insättarna. Grundvalen för regeringens förslag är emellertid att insättningarna på kundmedelskonton är att anse som förskottsbetalningar, låt vara kontobaserade. Några regler om obligatorisk försäkring eller liknande arrangemang finns inte beträffande andra typer av förskottsbetalningar. Dessutom föreslår regeringen, som framgått, strikta begränsningar för kundmedelskonton. Med hänvisning till det sagda anser regeringen att det inte finns något behov av ytterligare skyddsregler. Det är dock naturligtvis av största betydelse att kunderna på ett klart och tydligt sätt informeras om att det kontohållande före- taget inte omgärdas av de skyddsregler som gäller för bankerna. Särskilt viktigt är detta med hänsyn till att inlåningskonton på bank, till skillnad mot vad som gäller för kundmedelskonton utanför banksektorn, är tänkta att omfattas av den av regeringen föreslagna insättningsgarantin (prop.1995/96:60). De företag som vill erbjuda sina kunder kontoinsättningar skall således vid annonsering, skylt- ning och annan marknadsföring beträffande kontotjänsten informera om att konto- behållningen inte omfattas av den insättningsgarantin. Därutöver åligger det dessa företag att innan ett kontoavtal sluts skriftligen lämna sådan information och övriga uppgifter som kan vara av betydelse från konsumentsynpunkt. Efter förebild i 8 § konsumentkreditlagen (1992:830) bör en hänvisning göras till reglerna i marknadsföringslagen (1995:540) som ger möjlighet att framtvinga den föreskrivna informationen. skall således kunna väcka talan om vitesföreläggande i om de kundmedelsmottagande företagen inte efterlever informationskravet. 5.4.3 Allmänhetsbegreppet, sparkassorna och mindre sparlåneföreningar Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att allmänhetsrekvisitet skall tolkas så att inlåningsverksamhet i föreningar där medlemskapet står öppet för envar skall kräva bankoktroj. Remissinstanserna: , , Hovrätten över och , och har tillstyrkt utred- ningens förslag. Hovrätten, Kammarrätten i och HSB har anfört att allmänhetsrekvisitet måste förtydligas i lagtexten. , som har sagt sig inte ha någon invändning mot utredningens bankrörelsedefinition, har uttalat att inlåning bör kunna ske i föreningar förutsatt att de är föremål för särskild reglering. är av samma mening som med tillägget att sådana föreningar inte bör få bedriva någon finansieringsverksamhet. Skälen för regeringens förslag: För att inlåningsverksamhet skall anses utgöra bankrörelse krävs enligt 1 kap 2 § bankrörelselagen att inlåningen sker från allmänheten. Allmänhetsrekvisitet infördes på tillskyndan av bankoutskottet i samband med tillkomsten av banklag. Lagstiftaren ville nämligen inte motverka den inlåning på sparkasseräkning som i ganska stor utsträckning bedrevs av bruk och inrättningar för mottagande av personalens besparingar, samt den kooperativa sparkasserörelse som öppnats i skilda delar av landet. Det saknades nämligen anledning att hämma dessa rörelser, vars - som det uttrycktes - nytta och betydelse inte kunde förnekas. Sparkassorna inom den kooperativa rörelsen är nämligen tänkta att vara till nytta för såväl föreningarna som för de enskilda medlemmarna. Genom att finansiera sin rörelse med sparkassemedel från medlemmarna stärks kooperationens finansiella självständighet i förhållande till externa finansiärer. Därutöver erbjuder sparkassorna åt medlemmarna en alternativ inlåningstjänst utanför banksektorn, ofta med konkurrenskraftig nominell ränta. Frågan om vad som skall falla under begreppet allmänheten har varit föremål för flera utredningar mot bakgrund särskilt av KF:s och HSB:s expanderande sparkasseverksamheter. har dock dessa verksamheter inte ansetts utgöra bankrörelse eftersom de vänder sig enbart till organisationernas medlemmar. Frågan om allmänhetsrekvisitet skall finnas kvar i bankrörelsebegreppet, och i så fall, fastställandet av dess innebörd, bör lämpligen behandlas med utgångspunkt från de skäl som kan framläggas till stöd för att undanta viss begränsad inlåningsverksamhet från den kontrollagstiftning som bankrörelselagen utgör. Varför har inlåningsverksamhet som inte bedrivs gentemot allmänheten hållits utanför bankrörelsedefinitionen? Karaktäristiskt för den typ av inlåningsverksamhet som lagstiftaren velat hålla utanför bankrörelsebegreppet är att den bedrivits inom den kooperativa formens ram eller i starkt begränsad omfattning. Kännetecknande för de stora kooperativen som bedriver sparkasseverksamhet är att dessa föreningar har ett annat huvudsyfte än att erbjuda sina medlemmar inlåningstjänster. har dock även bildats föreningar vars huvudsyfte är att bedriva finansiell verksamhet, låt vara utan vinstsyfte. Dessa föreningar behandlas utförligare nedan. I de sammanhang som allmänhetsbegreppet tidigare varit uppe till bedömning har förutsatts att insättarna - i den mån inte ansetts ingå i allmänhetskollektivet - haft insyn i verksamheten, antingen i egenskap av medlemmar i den förening som bedrivit inlåningsrörelsen eller på annat sätt, samt varit fullt införstådda med det faktum att sparkassorna i väsentliga avseenden skiljer sig från bankerna. Att de sparkasseverksamheter som bedrivs i kooperativ form har hållits utanför allmänhetsbegreppet har till stor del att göra med de ekonomiska föreningarnas associationsrättsliga särart. Kännetecknande för den ekonomiska föreningen är kravet på kooperativitet. Medlemmarna i föreningen förväntas delta i verksamheten antingen som förbrukare, tjänstetillhandahållare eller på annat sätt. Medlemskapet ger också rätt till viss insyn i rörelsen. Till skillnad från vad som är fallet i aktiebolaget är medlemsinflytandet i normalfallet inte relaterat till det kapital som medlemmen deltar med. Om inte stadgarna föreskriver annat gäller principen en medlem, en röst. Det är alltså det nära samspel som förutsätts äga rum mellan medlemmarna och föreningen som motiverat att vissa sparkassor hållits utanför det tillståndspliktiga området. Det får dock antas att detta samspel och dessa kontrollmöjligheter står i omvänd proportion till föreningens storlek. Det finns därför skäl att tro att många sparare i de stora sparkassorna, t.ex. HSB:s och KF:s, jämställer sina insättningar med vanligt banksparande.