prop · GJ03166 · 1996-01-01 00:00:00 — För att den lagen skall bli tillämplig behövs sålunda inga särskilda föreskrifter om anmälningsskyldighet. När det gäller sådan införsel som sker med stöd av tillstånd är anmälningsskyldigheten osanktionerad och varan får införas oberoende av om anmälan görs eller ej. Konstruktionen har också fått till följd att flera av bestämmelserna om befogenheter vid kontroll har fått en missvisande utformning. När det t.ex. i den på nakotikakontroll inriktade bestämmelsen i 8 § sägs att en tulltjänsteman får undersöka postförsändelser för kontroll av att anmälningsskyldigheten har fullgjorts riktigt och fullständigt, återspeglar den föreslagna lydelsen sålunda inte alls det egentliga syftet med kontrollen. Denna kontroll sker ju med syfte att undersöka om en försändelse innehåller narkotika eller något annat ämne som är belagt med införselrestriktioner och inte för att kontrollera att den som t.ex. söker föra in narkotika illegalt har gjort anmälan om sitt förfarande på ett riktigt och fullständigt sätt. Liknande invändningar kan göras mot de övriga bestämmelser om befogenheter som tar sin utgångspunkt i den förutsatta anmälningsskyldigheten. Med hänsyn till att konstruktionen delvis har förebild i gällande bestämmelser vill Lagrådet likväl inte avstyrka förslaget i denna del. Av remissen framgår emellertid att frågan om ändringar i varusmugglingslagstiftningen övervägs på grundval av bl.a. betänkandet Smuggling och tullbedrägeri (SOU 1991:84). Lagrådet förordar att begreppsbildningen i förevarande lag och därmed även konstruktionen av anmälningsskyldigheten övervägs på nytt i det sammanhanget. 11 § Enligt paragrafen får chefen för en tullmyndighet under angivna förutsättningar besluta att en väntad postförsändelse under en viss angiven kortare tidsrymd skall hållas kvar av postbefordringsföretaget, när försändelsen inkommer till postanstalten. Ett beslut om kvarhållande får verkställas men skall prövas av . Beslut om att en väntad försändelse skall kvarhållas av befordringsanstalt kan meddelas också enligt 27 kap. 9 § men ankommer då alltid på domstol. Med hänsyn härtill kunde det ifrågasättas om inte även sådana beslut som avses i förevarande paragraf borde meddelas av domstol eller åtminstone underställas domstol i stället för . Det är emellertid att märka att tulltjänsteman enligt gällande rätt anses ha befogenhet att undersöka postförsändelser och att det i remissens 8 och 9 §§ har upptagits uttryckliga regler om detta. Den nu aktuella möjligheten att förordna om kvarhållande av en postförsändelse kan ses som ett utflöde av denna befogenhet. Med hänsyn härtill vill Lagrådet inte motsätta sig den föreslagna ordningen. En annan skillnad mellan 27 kap. 9 § och förevarande paragraf hänför sig till giltigheten i tiden av ett beslut om kvarhållande. Ett förordnande enligt det förra lagrummet skall meddelas att gälla , högst en månad från den dag då det delgavs befordringsföretaget. Det innebär att en försändelse måste ha kommit in till befordringsföretaget inom den angivna tiden för att förordnandet om kvarhållande skall få tillämpas. Ett beslut enligt förevarande paragraf såsom den avfattats enligt förslaget kan däremot gälla utan någon begränsning i tiden i detta hänseende; först när en försändelse har kommit in till befordringsföretaget gäller enligt förslaget en tidsbegränsning så till vida att försändelsen får hållas kvar endast under en viss angiven kortare tidsrymd. Detta är inte tillfredsställande. Lagrådet förordar att det i första stycket som en andra mening läggs till en regel av innehåll att ett beslut skall meddelas att gälla viss angiven kortare tidsrymd. Orden "under viss angiven kortare tidsrymd" kan då utgå ur första meningen. Slutligen bör observeras att såväl denna paragraf som 12 § talar bara om postbefordringsföretag medan 27 kap. 9 § är tillämplig på alla befordringsföretag, t. ex. järnvägsföretag. Om avsikten är att även andra befordringsföretag än postföretag skall inbegripas i regeln, bör antingen "postbefordringsföretagbefordringsföretag" eller också, i överensstämmelse med 66 § tullagen, järnvägsföretag nämnas vid sidan av postbefordringsföretag i såväl denna paragraf som 12 §. 12 § I andra stycket av förevarande paragraf anges enligt förslaget att ett postbefordringsföretag är skyldigt att medverka i kontrollverksamheten enligt lagen. Paragrafen ger emellertid inte någon annan upplysning om vad denna medverkan är avsedd att inbegripa än att 5-7 och 13 §§ inte är tillämpliga vid sådan medverkan. Paragrafens avfattning kan därmed möjligen ge underlag för slutsatsen att exempelvis bestämmelserna i 8 § om undersökning av postförsändelser skall kunna tillämpas av postbefordringsföretaget, vilket uppenbarligen ej är avsikten. Däremot är det tydligen avsett att postbefordringsföretaget på begäran skall till lämna ut en försändelse som kvarhållits, något som inte utan vidare kan läsas in i bestämmelsen enligt den föreslagna avfattningen. I författningskommentaren till förslaget till lag om ändring i postlagen anges vid 20 a § att de postanställdas medverkan endast skall bestå i att hålla kvar en viss försändelse på postanstalten och att överlämna denna till en tulltjänsteman. Enligt uttalanden i den allmänna motiveringen (avsnitt 9.3) vill det emellertid synas som om avsikten dessutom är att en posttjänsteman som fattar misstanke om att en försändelse innehåller narkotika utan hinder av gällande sekretessregler skall vidarebefordra denna misstanke till . Att postbefordringsföretaget är skyldigt att hålla kvar en försändelse, om beslut härom har delgetts företaget, följer av 11 § och behöver inte anges även i förevarande paragraf. Om det i övrigt är avsett att postbefordringsföretaget skall medverka genom att på begäran lämna ut en kvarhållen försändelse och genom att vidarebefordra misstankar av angivet slag till men inte genom några andra åtgärder, bör detta i klarhetens intresse uttryckligen anges. Detta har betydelse inte bara för undanröjandet av missuppfattningen att befordringsföretagets medverkan skall inbegripa även andra åtgärder utan också för tillgodoseendet av det krav på konkretion som gäller för att tystnadsplikten skall genombrytas (jfr m.fl., Sekretesslagen, 2 uppl. s. 337 f). Lagrådet förordar med hänvisning till det anförda att stycket får följande lydelse: "Ett postbefordringsföretag som regeringen bestämmer är skyldigt att, på begäran av tullmyndigheten, till denna myndighet överlämna en försändelse som kvarhållits enligt 11 §. Ett sådant postbefordringsföretag är även i annat fall skyldigt att göra anmälan till , om det i företagets verksamhet uppkommer misstanke att en försändelse innehåller narkotika som kan tas i beslag enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling." Godtas Lagrådets förslag bör motsvarande ändring göras i 66 § andra stycket tullagen. 22 § Enligt paragrafen skall vissa angivna beslut av tullmyndighet överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Beträffande övriga beslut enligt lagen har inga särskilda föreskrifter föreslagits, vilket innebär att exempelvis beslut enligt 11 och 21 §§ i enlighet med allmänna principer kommer att kunna överklagas till regeringen (jfr 30 § verksförordningen, 1987:1100). Är avsikten att överklagande skall kunna ske endast i de särskilt angivna fallen, bör i ett tredje stycke anges att andra beslut enligt lagen än sådana som avses i första stycket inte får överklagas. Med hänsyn till föreskriften i 12 § att vad som sägs i 13 § gäller för polismyndighets eller medverkan vid kontrollverksamhet enligt lagen bör enligt Lagrådets mening första stycket utformas så att överklagandereglerna får avseende också på beslut av dessa myndigheter. Lagrådet vill i övrigt påpeka att ordningen för överklagande enligt denna paragraf skiljer sig från den enligt tullagen, bl.a. så till vida att ett beslut av en tullmyndighet enligt paragrafen skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol men enligt tullagen hos . Enligt Lagrådets mening är det inte tillfredsställande att ordningen för överklagande inte är likartad i de två lagarna. Lagrådet förutsätter att denna fråga tas upp i samband med en kommande översyn av tullagen. Förslaget till lag om ändring i tullagen (1994:1550) 57 d § Med hänvisning till vad Lagrådet anfört vid 11 § förslaget till lag om befogenheter vid införsel eller utförsel över gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen förordas att det i första stycket som en andra mening läggs till en regel av innehåll att ett beslut skall meddelas att gälla viss angiven kortare tidsrymd samt att orden "under viss angiven kortare tidsrymd" utgår ur första meningen. Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen 6 § Enligt andra stycket skall bestämmelserna i 5 kap. 16 och 18 §§ lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter gälla i fråga om indrivning av skatt enligt lagen, vilket bl.a. innebär att verkställighet enligt utsökningsbalken kan ske av skattebeslut. Uppenbarligen är avsikten att detsamma skall gälla med avseende på beslut om dröjsmålsavgift och beslut om sådan avgift som avses i 7 §. Lagrådet förordar därför att det i andra stycket i stället för enbart "skatt" anges "skatt och avgift". 7 - 9 §§ Enligt 7 § andra stycket i remissförslaget skall särskild avgift påföras en resande som har fört in en vara för vilken skatt skall betalas enligt lagen utan att anmäla detta; avgiften får dock enligt 12 § efterges om det är uppenbart oskäligt att ta ut densamma. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att anmäla skattepliktig införsel enligt lagen skall enligt 9 § dessutom dömas till böter. Den särskilda avgiften drabbar alltså samma personkrets som bötesstraffet och förutsättningarna för sanktionerna är också i praktiken desamma. Med hänsyn härtill finns det inte några egentliga skäl för en ordning enligt vilken ekonomiska sanktioner för samma förfarande skall fastställas i två skilda procedurer. I den mån det finns ett önskemål att göra den ekonomiska konsekvensen särskilt kännbar kan ju detta tillgodoses inom ramen för endera av sanktionerna. Lagrådet förordar därför att det övervägs att antingen bötesstraffet eller också den särskilda avgiften utgår. I det senare fallet måste straffbestämmelsen i 9 § göras tillämplig även på det fallet att någon lämnar oriktiga uppgifter vid fullgörande av anmälningsskyldigheten. Med hänsyn till de svårigheter som i vissa fall kan finnas att dra gränsen mellan en oriktig uppgift i en anmälan och en underlåten anmälan kan en sådan utvidgning vara motiverad även om det dubbla sanktionsystemet behålls. Det nämnda gränsdragningsproblemet kan uppkomma även vid tolkningen av begreppet "oriktig uppgift" i 8 §. Även i fråga om andra meningen i denna paragraf bör därför övervägas en utformning som gör det klart att den omfattar såväl oriktig uppgift som underlåten anmälan.Som 7 och 9 §§ har utformats torde särskild avgift eller bötesstraff kunna komma i fråga endast under förutsättning att införseln har fullbordats och således inte om förfarandet har stannat vid ett försök. Lagrådet har ingen invändning mot denna ordning men vill påpeka att den innebär att, om någon blir ertappad vid tullkontroll innan kontrollstället har passerats, det inte kommer att finnas förutsättningar att påföra denne vare sig särskild avgift eller böter (jfr NJA II 1960 s. 158). Enligt författningskommentaren är avsikten att lagen (1960:418) om straff för varusmuggling inte skall tillämpas vid handlingar som omfattas av straffbestämmelsen i 9 §. Sannolikt är avsikten att varusmugglingslagen inte heller skall tillämpas på fall då någon har lämnat oriktig uppgift i en anmälan enligt förevarande lag, något som i enlighet med vad som sagts faller utanför den föreslagna straffbestämmelsen. Att varusmugglingslagen inte är tillämplig bör framgå av en uttrycklig bestämmelse. Vidare bör anmärkas att det i en nyligen avlämnad proposition (prop. 1995/96:170) föreslås att skattebrottslagen (1971:69) skall vara generellt tillämplig i fråga om skatter med undantag för fall då ett förfarande är straffbelagt i varusmugglingslagen. Avsikten är uppenbarligen att inte heller skattebrottslagen skall vara tillämplig i de nu aktuella fallen. Lagrådet förordar med hänvisning till det anförda att lagförslaget kompletteras med en bestämmelse av följande innehåll: "Lagen (1960:418) om straff för varusmuggling och skattebrottslagen (1971:69) skall inte tillämpas vid införsel som avses i denna lag". Om 9 § skall kvarstå, kan bestämmelsen upptas i ett andra stycke av den paragrafen. 12 § Paragrafen anger att särskild avgift får efterges, om det med hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oskäligt att ta ut avgiften. Enligt författningskommentaren är syftet att bestämmelsen skall tillämpas både i fall där underlåtelsen framstår som ursäktlig och i fall där fråga är om misskrivning, frivillig rättelse etc. Det framhålls att vid tillämpning av bestämmelsen ledning kan hämtas i praxis avseende liknande bestämmelser på skattetilläggsområdet. Vid misskrivning och felräkning skall skattetillägg inte tas ut; se t ex. 5 kap. 4 § taxeringslagen (1990:324). Enligt 6 § samma kapitel skall eftergift av särskild avgift ske vid fall av ursäktlighet eller om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut avgiften. Enligt Lagrådets mening är det en fördel om förevarande paragraf, i den mån den särskilda avgiften skall kvarstå, utformas i närmare anslutning till vad som gäller enligt bl.a. taxeringslagen. Detta kan ske genom att paragrafen ges följande lydelse. "Särskild avgift tas inte ut vid rättelse av en uppenbar felräkning eller misskrivning eller vid frivillig rättelse av en oriktig uppgift. Särskild avgift får efterges, om den oriktiga uppgiften eller den underlåtna anmälningsskyldigheten framstår som ursäktlig eller det med hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oskäligt att ta ut avgiften". En komplettering av lagförslaget med en bestämmelse om tidpunkten för ikraftträdandet är påkallad. Härutöver är följande att anföra. Genom 10 § införs bestämmelser om överklagande av beslut av beskatt- ningsmyndigheten eller . Detta gäller inte enbart beslut avseende den nya särskilda avgiften utan också beslut i fråga om skatt enligt lagen. Eftersom remissförslaget föreskriver en nyordning i fråga om prövningstillstånd, bör enligt Lagrådets mening övervägas att med anknytning till den nya prövningstillståndsbestämmelsen införa en övergångsregel av motsvarande innehåll som beslutats i samband med ändringen i annan lagstiftning på grundval av prop. 1995/96:22 om tvåpartsprocess m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna och bet. 1995/96: JuU 7 i samma ärende. En sådan övergångsregel kan förslagsvis ges följande lydelse: "Föreskriften i 10 § om krav på prövningstillstånd tillämpas inte i de fall där det första beslutet i ärende om skatt fattats före ikraftträdandet." Förslaget till lag om ändring i postlagen (1993:1684) Förslaget lämnas utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde . Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , , , , , . Regeringen beslutar proposition Tullens befogenheter vid den inre gränsen. ------------------------------------------------------- Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för inför, ändrar, upp-bakomliggande häver eller upp- EG-regler repar ett normgiv- ningsbemyndigande ------------------------------------------------------- Lag om 5 § 157E () 394R3381 kontrollbefogenheter 392L0109 vid införsel eller 393L0046 utförsel över gräns 390R3677 mot ett annat 391L0477 land inom 393L0015 Europeiska 393L0007 unionen 390L0425 mfl ------------------------------------------------------- Lag om ändring i 377L038 tullagen 392L0012 (1994:1550) ------------------------------------------------------- Lag om ändring i 392R0012 lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Eu- ropeiska unionen -------------------------------------------------------