prop · GJ03170 · 1996-01-01 00:00:00 — Vad som sagts i första stycket 7 gäller inte utbetalning enligt 9 kap. 1 § lagen (1994:1776) om skatt på energi och 13 § lagen (1978:69) om för- säljningsskatt på motorfordon. ------------------------------------------------------- 3. lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter eller författning som anges i 1 kap. 1 § första stycket samma lag, i de fall då utbetalningen ankommer på i Kop- parbergs län, 4. lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, 5. lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, 6. lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., 7. mervärdesskattelagen (1994:200) med undantag av 10 kap. 6 och 7 §§. 8. tullagen (1994:1550) och lagen (1994:1551) om tullfrihet m.m. Vad som sagts i första stycket 3 gäller inte utbetalning enligt 9 kap. 1 § lagen (1994:1776) om skatt på energi och 13 § lagen (1978:69) om för- säljningsskatt på motorfordon. Avräkning skall också göras vid återbetalning av belopp som tagits ut som förrättningskostnad vid indrivning av en sådan fordran som avses i 2 § första meningen. Denna lag träder i kraft . Äldre föreskrifter gäller forfarande i fråga om avräkning vid återbetalning eller annan utbetalning av skatter och avgifter enligt 1. lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691) om socialavgifter, 2. tullagen (1973:670), 3. tullförordningen (1973:979), 4. lagen (1973:981), om tullfrihet m.m., 5. lagen (1974:992) om nedsättning av allmän energiskatt och koldioxidskatt, 6. lagen (1982:1006) om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar, 7. tullagen (1987:1065), 8. lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. och 9. lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel. 1 Senaste lydelse 1994:1780. 3 Ärendet och dess beredning Genom beslut bemyndigade den dåvarande regeringen det statsråd som hade till uppgift att föredra ärenden om skatter att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av skatte-brottslagen m.m. Som särskild utredare förordnades justitierådet . Utredningen antog namnet skattebrottsutredning och avlämnade delbetänkandet Översyn av skattebrottslagen (SOU 1995:10). Utredningens sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Utredningens förslag till ändring i skattebrottslagen finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning av de remissinstanser som yttrat sig finns i bilaga 3. En remissammanställning över remissyttrandena har upprättats och finns tillgänglig i (dnr Fi95/1664). Regeringen tar nu upp de förslag som utredningen lagt fram i betänkandet. Vi tar i detta ärende också upp de förslag som redovisats i en inom upprättad promemoria Ny lagteknisk utformning av de paragrafer som anger tillämpningsområdet för lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m., lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter samt lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter (dnr Fi95/2388). Promemorian har remissbehandlats. , , Kammarrätten i , Länsrätten i , och har yttrat sig. En remissammanställning finns i ärendet. Regeringen tar slutligen upp en hemställan från om ändring i utsökningsbalken (dnr Fi95/7094). Hemställan har remissbehandlats. , Kammarrätten i , , Länsrätten i , i , och har yttrat sig. En remissammanställning finns i ärendet. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Regeringen har i propositionens lagförslag i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i författningskommentarerna till de lagrum som Lagrådet lämnat synpunkter på. I förhållande till Lagrådsremissen har också gjorts vissa ändringar av redaktionell karaktär. Lagrådet har förordat att straffbestämmelsen i 6 § lagen (1994:40) om tillfällig kompensation för viss energiskatt skall behållas eftersom det är tveksamt om skattebrottslagen kommer att täcka den aktuella kompensationen. Regeringen menar att visserligen kan den aktuella straffbestämmelsen kvarstå eftersom lagen, som Lagrådet påpekat, numera har begränsat intresse. Ansökan om kompensation enligt lagen skulle nämligen göras före utgången av . Lagändringarna i förevarande proposition föreslås träda i kraft först och äldre bestämmelser skall gälla för tid före ikraftträdandet. Enligt regeringens uppfattning omfattas dock kompensation för skatt av skattebrott- slagen. Vi återkommer till denna fråga i författningskommentaren till 2 § skattebrottslagen (se avsnitt 10.2). Yttrande från Lagrådet har inte inhämtats beträffande förslagen till ändringar i 68 § 6 mom. uppbördslagen (1953:272) och 7 kap. 2 § mervärdesskattelagen (1994:200). Ändringarna är av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. Historik lade i sitt betänkande Skattebrotten (SOU 1969:42) fram förslag till en ny skattebrottslag som skulle ersätta skattestrafflagen (1943:313) och förslag till ett helt nytt administrativt sanktionssystem. Förslagen kom i propositionen 1971:10 att ligga till grund för lagstiftning om administrativa sanktioner i form av skatte- och avgiftstillägg och en ny skattebrottslag. Den ännu gällande skattebrottslagen trädde i kraft . I lagen har inte företagits några ändringar av mera avgörande betydelse sedan lagen infördes. Visserligen har lagen ändrats i stort sett men detta beror på den konstruktion som valts för att reglera dess till-lämpningsområde. Förutom de ändringar som varit en följd av att nya skattelagar tillkommit och andra upphört, har reglerna om handläggning av skattebrottmål och om preskription av sådana mål varit föremål för lagstiftningsåtgärder (prop. 1982/83:134 och 1984/85:47). Vidare har en särskild straff-skala för grova fall av försvårande av skattekontroll införts i samband med att reglerna om bokföringsbrott ändrades (prop. 1981/82:85). Slutligen har ändringar i skattebrottslagen företagits i samband med att systemet med förenklad självdeklaration infördes vid taxering. ändrades 120 § taxeringslagen (1956:623) så att fängelse högst infördes i straffskalan (prop. 1984/85:180). Skattebedrägeri Skattebedrägeribrottet förekommer i tre olika varianter; aktivt brott, passivt brott och skattebedrägeri vid förenklad självdeklaration. För s.k. aktivt skattebedrägeri döms enligt 2 § första stycket skattebrott- slagen den som till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift uppsåtligen avger handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder att skatt eller avgift inte påförs eller påförs med för lågt belopp eller tillgodoräknas med för högt belopp. Straffet är fängelse i högst . Det är inte någon förutsättning för ansvar att den oriktiga uppgiften avser egen skatt eller avges av den skattskyldige själv. Också den som lämnar en oriktig uppgift till ledning för fastställande av annans skatt kan dömas för skattebedrägeri. Något krav på att den avgivna handlingen skall ha viss form eller att den är undertecknad uppställs inte. En förutsättning är dock att handlingen i något avseende har betydelse för myndighetens beslut i fråga om skatt eller avgift. Själva beslutet skall avse att bestämma underlaget för skatte- eller avgiftsuttaget, eller att fastställa om en skatt eller avgift över huvud taget skall betalas och i så fall med vilket belopp. Straffbuden i skattebrottslagen är s.k. blankettstraffbud. Vad som skall förstås med en "oriktig uppgift" kan inte utläsas direkt i lagen utan måste bedömas utifrån de materiella bestämmelserna i skatte- och av- giftsförfattningarna. Ett förtigande av en omständighet kan i vissa fall vara att jämställa med ett oriktigt uppgiftslämnande. Däremot behöver ett i och för sig ohållbart yrkande inte vara att bedöma som en oriktig uppgift om grunderna redovisas öppet. Inte heller felsummeringar och felöverföringar i deklarationsblanketter är alltid att bedöma som oriktiga uppgifter. Skattebedrägeribrottet är konstruerat som ett effektbrott och det aktiva brottet fullbordas i och med att skattemyndigheten fattat ett felaktigt beslut till nackdel för det allmänna. Med beslut skall därvid enligt lagmotiven förstås själva debiterings- eller krediteringsbeslutet och alltså inte det materiella avgörandet av skattefrågan. För att ansvar skall kunna inträda vid lämnande av oriktig uppgift krävs att uppgiftslämnaren haft till uppsåt att skatt skall undandras. S.k. eventuellt uppsåt är tillräckligt för ansvar. Detta innebär att det t.ex. inte är nödvändigt att uppgiftslämnaren med säkerhet vet att uppgiften är oriktig. Det räcker att han inser att detta är möjligt och att full visshet om uppgiftens oriktighet inte skulle ha avhållit honom från att lämna den. Den andra formen av skattebedrägeri, s.k. passivt skattebedrägeri, regleras i 2 § andra stycket. För skattebedrägeri döms således även den som med avsikt att skatt eller avgift inte skall påföras eller skall påföras med för lågt belopp underlåter att avge deklaration eller därmed jämförlig handling och därigenom föranleder att han eller den han företräder inte påförs skatt eller avgift eller påförs skatt eller avgift med för lågt belopp. Gränsdragningen mellan det aktiva och passiva brottet är inte helt skarp. Även om en deklaration är så bristfällig att skattemyndigheten får tillgripa skönstaxering är ansvar för aktivt skattebedrägeri inte uteslutet. Om däremot en deklaration genomgående innehåller orimliga uppgifter eller helt saknar uppgifter om inkomster och avdrag kan det förmodligen inte komma i fråga att anse handlingen relevant; ansvar för passivt skattebedrägeri ligger närmare till hands i dessa fall. I likhet med vad som gäller det aktiva brottet skall underlåtenheten vid passivt skattebedrägeri vara avsedd att ha direkt betydelse för beräkning av skatt eller avgift. Utanför det straffbara faller därför bl.a. underlåtenhet att registrera sig som skattskyldig till t.ex. mervärdesskatt. Till skillnad från det aktiva skattebedrägeriet fordras för ansvar för passivt skattebedrägeri att den skattskyldige underlåtit att deklarera med avsikt att undandra skatt, s.k. direkt uppsåt. Den som av tidsbrist, oföretagsamhet e.d. försummat att deklarera kan således inte göra sig skyldig till skattebedrägeri. Det passiva skattebedrägeriet är fullbordat när underlåtenheten föranlett beskattningsmyndigheten att fatta ett felaktigt skattebeslut till nackdel för det allmänna. Om den skattskyldige genom skönstaxering eller skönsbeskattning påförs rätt skatt eller för hög skatt föreligger således inte något skattebedrägeri. Om något skattebeslut inte fattas till följd av att den skattskyldige är ett okänt skattesubjekt för myndigheten anses brottet fullbordat beskattningsmyndigheten skulle ha fattat ett beslut om deklarationsskyldigheten hade fullgjorts i behörig ordning. När detta skulle ha skett är naturligtvis svårt att avgöra då det gäller slutlig inkomst- och förmögenhetsskatt eftersom beslut i dessa fall fattas löpande . I praxis har fullbordanstidpunkten ansetts vara taxeringsåret eftersom den skattskyldige senast vid detta datum skall ha tillställts skattsedel på slutlig skatt. Vad gäller mervärdesskatt, punktskatter och arbetsgivaravgifter är förfarandereglerna utformade så att brottet anses fullbordat när deklarationen skulle ha kommit in till beskattningsmyndigheten. Den tredje formen av skattebedrägeri tillkom i samband med att det förenklade deklarationsförfarandet infördes. En skattskyldig som uppfyllde förutsättningarna för att ingå i det förenklade deklarationssystemet behövde inte uppge sådana inkomster för vilka kontrolluppgift skall lämnas. Genom att underteckna den förenklade deklarationsblanketten försäkrade i stället den skattskyldige att de kontrolluppgifter han erhållit var riktiga. För att förhindra att ansvar för skattebedrägeri skulle vara uteslutet om arbetsgivaren i samråd med den skattskyldige lämnade en riktig kontrolluppgift till den skattskyldige men en felaktig sådan till beskattningsmyndigheten infördes straffbestämmelsen i 2 § tredje stycket skattebrottslagen. Skatteförseelse Om ett skattebedrägeri är att anse som ringa döms enligt 3 § skattebrottslagen för skatteförseelse. Förutom i straffhänseende har brottsrubriceringen betydelse för frågan om åtal och för ansvar vid försök till brott. Enligt 13 § skattebrottslagen får åtal för skatteförseelse nämligen inte väckas med mindre det är påkallat av särskilda skäl, och enligt 6 § skattebrottslagen är försök till skatteförseelse straffritt. Vid bedömningen om ett skattebedrägeri är att anse som ringa skall samtliga objektiva omständigheter beaktas. Av avgörande betydelse är naturligtvis storleken av den undandragna skatten. I praxis har denna gräns satts vid ungefär 3/4 basbelopp. Även om beloppet inte är obetydligt kan emellertid, enligt uttalanden i förarbetena, gärningen vara att hänföra till ringa brott om en oriktighet varit så iögonenfallande att beskattningsmyndigheten vid en med normal omsorg företagen granskning borde ha uppmärksammat felaktigheten och således inte föranletts att fatta ett oriktigt skattebeslut (prop. 1971:10 s. 250). Grovt skattebedrägeri Grovt skattebedrägeri bestraffas enligt 4 § skattebrottslagen med fängelse, lägst och högst . Liksom när det gäller skatteförseelse skall samtliga objektiva omständigheter beaktas vid bedömningen om ett skattebedrägeri är att anse som grovt. I lagtexten nämns som exempel på sådana omständigheter att brottet rört mycket betydande belopp eller eljest varit av synnerligen farlig art. Det belopp som anges som kvalifikationsgrund avser undandragen skatt eller avgift. Någon fixerad beloppsgräns kan av förklarliga skäl inte heller för dessa fall uppställas. Den omständigheten att det i lagtexten talas om "mycket betydande" belopp antyder emellertid att gränsen ligger betydligt högre än vad som gäller för bl.a. grovt förmögenhetsbrott enligt . I praxis har undandragna skattebelopp upp emot tio basbelopp bedömts som icke grovt brott. Den andra kvalifikationsgrunden, att gärningen varit av "synnerligen farlig art", syftar i första hand på gärningsmannens tillvägagångssätt. Om falsk handling eller vilseledande bokföring använts är detta omständigheter som i praxis ansetts medföra att brottet bör bedömas som grovt. I praxis har även den omständigheten att brottsligheten utövats systematiskt eller i större omfattning föranlett att brottet betraktats som grovt även om det skatte- eller avgiftsbelopp som undandragits i och för sig inte varit så betydande. Vårdslös skatteuppgift För vårdslös skatteuppgift döms enligt 5 § skattebrottslagen den som till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift av grov oaktsamhet avger handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för att skatt eller avgift påförs med för lågt belopp eller tillgodoräknas med för högt belopp, allt under förutsättning att gärningen rör betydande belopp. Brottet utgör således den culpösa motsvarigheten till aktivt skattebedrägeri och försök därtill. Straffet är böter eller fängelse i högst . Till skillnad från skattebedrägeriet är vårdslöshetsbrottet konstruerat som ett farebrott. För fullbordat brott är sålunda tillräckligt att det förelegat en fara för att det resultat som utgör rekvisit vid aktivt skattebedrägeri skall inträffa eller annorlunda uttryckt, att myndigheten med ledning av den oriktiga uppgiften fattar ett felaktigt skattebeslut till nackdel för det allmänna. I den proposition som låg till grund för skattebrottslagen formulerade departementschefen kravet på fara så, att åklagaren måste göra sannolikt att förhållandena i det aktuella fallet varit sådana att det förelegat en beaktansvärd risk för att skatt eller avgift skulle ha påförts för lågt eller tillgodoräknats för högt (prop. 1971:10 s. 255). För ansvar angavs vara tillräckligt att felet sannolikt inte skulle upptäckas vid en rutinmässig granskning. För att ansvar för vårdslös skatteuppgift skall inträda fordras dessutom att gärningen avsett betydande belopp. Vid skattebrottslagens tillkomst uttalade departementschefen att belopp i varje fall inte bör leda till åtal utan skattetillägg får för dessa fall anses vara en till-räcklig sanktion. I NJA 1984 s. 520 hade bl.a. att ta ställning till frågan om rekvisitet betydande belopp var uppfyllt och fastslog rådande praxis, att gränsen i allmänhet torde kunna sättas vid ungefär ett basbelopp. Oredlig uppbördsredovisning Enligt 7 § skattebrottslagen döms den för oredlig uppbördsredovisning som uppsåtligen underlåter att till uppbördsmyndighet avge föreskriven handling avseende redovisning av skatt eller avgift, som innehållits för annan, eller avger sådan handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för att innehållen skatt eller avgift med orätt belopp påföres den uppgiftsskyldige eller tillgodoräknas annan. Straffet är fängelse i högst . En arbetsgivare som betalar ut ersättning i form av t.ex. lön är skyldig att göra avdrag för mottagarens preliminära skatt. Han är vidare skyldig att lämna redovisning till skattemyndigheten om den sålunda innehållna skatten och att betala in denna till uppbördsmyndigheten. Bestämmelser om detta finns i uppbördslagen (1953:272) och i lagen (1958:295) om sjömansskatt. Överträdelse av bestämmelsen om redovisningsskyldighet kriminaliseras i skattebrottslagen medan försummelse av skyldigheten att innehålla och betala in skatt sanktioneras i uppbördslagen och sjömansskattelagen. Uppbördsredovisningsbrotten har en aktiv och en passiv form. Gemensamt för de båda formerna är att gärningarna skall föranleda fara för den angivna effekten. I detta avseende skiljer sig uppbördsbrotten från de uppsåtliga skattebrotten. Faran skall vara konkret i likhet med vad som gäller beträffande vårdslös skatteuppgift. I subjektivt hänseende är eventuellt uppsåt tillräckligt. Det fordras således inte, som för passivt skattebedrägeri, att den uppgiftsskyldige haft en avsikt att undandra skatt. Bristande uppbördsredovisning Är uppbördsredovisningsbrottet ringa döms enligt 8 § skattebrottslagen för bristande uppbördsredovisning till böter. Till den lindrigare formen hänförs i första hand gärningar som rör mindre skatte- eller avgiftsbelopp. Särskilt gäller detta om brottet omfattar en enstaka uppbördstermin eller några få arbetstagares skattemedel. Liksom beträffande skatteförseelse gäller enligt 13 § skattebrottslagen att åtal för bristande uppbördsredovisning får ske endast om det är påkallat av särskilda skäl. Gränsen för när åtal väcks torde i praxis ligga någonstans omkring ett basbelopp. Om det är fråga om upprepad brottslighet eller någon annan försvårande omständighet föreligger kan gränsen för ringa brott troligen sättas lägre. Vårdslös uppbördsredovisning Om ett uppbördsredovisningsbrott begås av grov oaktsamhet döms enligt 9 § skattebrottslagen för vårdslös uppbördsredovisning till böter eller fängelse . De objektiva brottsförutsättningarna överensstämmer helt med dem som gäller för det uppsåtliga brottet enligt 7 §. I ringa fall skall inte dömas till ansvar för vårdslös uppbördsredovisning. Vid bedömningen om en gärning är att anse som ringa skall samma överväganden göras som vid avgörandet om ett uppsåtligt brott är att bedöma som bristande uppbördsredovisning. I praxis torde gränsen för när åtal väcks emellertid ligga något högre, omkring två basbelopp. Försvårande av skattekontroll För försvårande av skattekontroll döms enligt 10 § första stycket skat- tebrottslagen den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet eller sådan skyldighet att föra och bevara räkenskaper som föreskrivs för vissa uppgiftsskyldiga, och därigenom allvarligt försvårar myndighets kontrollverksamhet vid beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift. Straffet är böter eller fängelse i högst eller om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst . Ansvar för försvårande av skattekontroll skall enligt 10 § andra stycket skattebrottslagen inte ådömas om gärningen är att bedöma som ringa. Enligt 10 § tredje stycket skattebrottslagen är brottet subsidiärt till bl.a. bokföringsbrott i 11 kap. 5 § . Bestämmelsen omfattar bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen (1976:125) och därtill anknutna särskilda regler om bokföringsskyldighet i aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar samt även stiftelselagen (1994:1220) och lagen (1967:331) om tryggande av pensionsutfästelse. Vidare omfattas den skyldighet att föra och bevara räkenskaper som föreskrivs i bl.a. jordbruksbokföringslagen (1979:141), uppbördslagen, sjömansskattelagen och vissa punktskatteförfattningar. Bestämmelsen är som nämnts subsidiär i förhållande till . Med uttrycket om ansvar kan ådömas enligt förstås att en gärning som är straffbar enligt såväl som 10 § skattebrottslagen kan beivras enligt sistnämnda stadgande om ansvar enligt i det konkreta fallet är uteslutet, t.ex. genom åtalspreskription. Ansvar för försvårande av skattekontroll förutsätter att gärningen begåtts uppsåtligen eller i vart fall av grov oaktsamhet. För att ansvar för grovt brott skall bli aktuellt bör fordras, att det rört sig om en systematisk och uppsåtlig brottslighet som har avsett särskilt höga belopp. fall av försvårande av skattekontroll torde enligt motivuttalandena föreligga om gärningsmannen visserligen åsidosatt skyldigheten att föra eller bevara räkenskaper på sådant sätt att myndighetens kontrollarbete allvarligt försvårats eller kanske rent av omöjliggjorts men där omständigheterna talar för att det kan röra sig endast om mer obetydliga skatte- eller avgiftsbelopp. Osjälvständiga brottsformer Försök till skattebedrägeri och grovt skattebedrägeri är straffbelagt enligt 6 § skattebrottslagen. Uttryckliga regler om straff för medverkan till brott saknas i skattebrott- slagen. Genom en lagändring som trädde i kraft har emellertid lagfästs att medverkansreglerna i 23 kap. skall gälla även utanför balken straffbelagda gärningar för vilka fängelse är stadgat. Medverkan till skattebrott bestraffades emellertid i praxis även innan de nu nämnda ändringarna i infördes. Medverkan till annat skattebrott än skatteförseelse och bristande uppbördsredovisning är således numera straffbart enligt reglerna i 23 kap. 4 och 5 §§ . Frivillig rättelse En bestämmelse om frivillig rättelse finns i 12 § skattebrottslagen. Sålunda skall den som frivilligt vidtar åtgärd som leder till att skatt eller avgift kan påföras eller tillgodoräknas med rätt belopp gå fri från ansvar. Preskription och handläggning av skattemål Bestämmelser om s.k. åtalspreskription finns i 35 kap. 1 § . Om en misstänkt inte häktats eller delgivits åtal för ett brott , som varierar beroende av brottets svårhetsgrad, får påföljd inte ådömas. Även om de angivna förutsättningarna är uppfyllda får enligt 35 kap. 6 § påföljd inte ådömas om viss förflutit, s.k. påföljdspreskription eller absolut preskription. I 14 § första stycket skattebrottslagen har emellertid undantag gjorts från regler om åtalspreskription. Enligt bestämmelsen är i inget fall preskriptionstiden för skattebrott kortare än . Detta gäller således även bötesbrotten skatteförseelse och bristande uppbördsredovisning. Genom en ändring i 14 § andra stycket skattebrottslagen kan preskription av skattebrott numera förhindras genom att den misstänkte delges brottsmisstanke. Det är således inte längre någon förutsättning att den misstänkte häktas eller delges stämning för brottet för att åtalspreskriptionen skall brytas. För att ytterligare begränsa den misstänktes möjligheter att genom t.ex. förhalning av skatteprocessen och förundersökningen uppnå preskription av brottet, infördes genom 14 a § skattebrottslagen en möjlighet att få preskriptionstiden för skattebedrägeri och grovt skattebedrägeri eller försök därtill förlängd med upp till . Avsikten med bestämmelsen är att möjliggöra delgivning av brottsmisstanke eller åtal, så att preskriptionstiden i stället ytterst begränsas genom reglerna i 35 kap. 6 § .