prop · GJ0362 · 1996-01-01 00:00:00 — har i sitt remissvar anfört att för värdepappersbolag kan andra krav än dem som anges i Baselförslaget komma att gälla för beräkning av kapitalkravet för de aktuella riskerna. Inspektionen pekar på att värdepappersbolagens möjligheter att använda andra modeller för beräkning av kapitalkravet och rapporteringsfrekvensen för sådana beräkningar är beroende av reglerna i kapitalkravsdirektivet. Inspektionen menar att det är angeläget att värdepappersbolagens möjligheter i detta avseende blir konkurrensneutrala i förhållande till andra värdepappersbolag, främst inom EES. Nuvarande svenska bestämmelser om kapitaltäckning för kreditrisker är, liksom de bestämmelser om kapitaltäckning för marknadsrisker som träder i kraft , enhetliga för samtliga institut, såväl kreditinstitut som värdepappersbolag. Regeringen anser att det inte finns skäl att ändra på detta grundläggande synsätt som också präglar EG-direktivet om kapitalkrav. De nu föreslagna bestämmelserna skall ses som en övergångslösning och frågan om en eventuell framtida åtskillnad i behandlingen av kreditinstitut och värdepap- persbolag kan, beroende på utfallet av det internationella arbetetet, komma att tas upp i ett senare sammanhang. De föreslagna bestämmelserna kan medföra ökade informationskrav för de institut som erhåller inspektionens tillstånd att använda egna riskvärde- ringsmodeller. I den mån behov föreligger av att meddela föreskrifter om en sådan skyldighet får den föreskriftsrätt, som redan finns för i fråga om vilka upplysningar som inspektionen har rätt att kräva om bl.a. institutens verksamhet, anses vara tillräcklig för att ge inspektionen rätt att även reglera detta tillkommande informationskrav. Inspektionen ges därvid möjlighet att begära den information som är nödvändig för att utöva tillsyn och kontroll över att riskvärderingsmodellerna uppfyller de ställda kraven samt att beräkningarna är tillförlitliga. 5 Justering av undantagsbestämmelsen i 2 kap. 4 § kapitaltäckningslagen Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 4.6 i kapitalkravsdirektivet får behörig myndighet medge kreditinstitut och värdepappersföretag som har en låg omsättning i handelslagret att beräkna kapitalkravet för sådan verksamhet som hänför sig till handelslagret i enlighet med direktivet om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG), dvs. enligt reglerna om kapitaltäckning för kreditrisker, i stället för att göra det enligt bilagorna I och II till kapitalkravsdirektivet. I dessa bilagor behandlas kapitalkravet för positionsrisker resp. för avvecklings- och motpartsrisker samt s.k. andra risker. Bestämmelsen i 2 kap. 4 § kapitaltäckningslagen upptar de undantagsmöjligheter från reglerna om kapitaltäckning för marknadsrisker som direktivet erbjuder institut med låg omsättning i handelslagret för beräkning av kapitalkravet för dessa risker. I paragrafen anges att denna möjlighet avser beräkning av kapitalkravet för positionsrisker, avvecklings- och motpartsrisker, s.k. andra risker samt valutakursrisker i institutets handelslager. Bestämmelsen träder i kraft . Det har uppmärksammats att den nämnda undantagsbestämmelsen i kapitaltäckningslagen - i förhållande till regeln i artikel 4.6 i kapital- kravsdirektivet - getts ett något för vitt tillämpningsområde. Direktivets regel medger nämligen inte att kapitalkravet för valutakursrisker får beräknas enligt de regler som gäller i fråga om kreditrisker. Detta framgår av att artikel 4.6 inte innehåller någon hänvisning till det avsnitt i direktivet som behandlar valutakursrisker (bilaga III). Av ingressen till direktivet framgår också att kapitaltäckningen för valutakursrisker alltid skall beräknas enligt kapitalkravsdirektivets regler. Bestämmelsen i 2 kap. 4 § kapitaltäckningslagen bör med hänsyn härtill justeras så att den, i likhet med kapitalkravsdirektivet, inte omfattar valuta- kursrisker. Kapitalkravet för sådana risker skall således beräknas enligt bestämmelserna i 4 kap. 8 §, vilka bygger på de regler som finns i bilaga III till kapitalkravsdirektivet. 6 Avräkning från kapitalbasen Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Den lagtekniska lösningen är dock delvis en annan i promemorieförslaget. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser berör inte förslaget i denna del. anser att den föreslagna lydelsen av bestämmelsen inte innebär en anpassning fullt ut till reglerna i punkterna 12 och 13 i artikel 2.1 i direktivet om kapitalbasen i kreditinstitut (89/299/EEG). Enligt inspektionen skall reglerna i punkt 12 i direktivet tolkas så att avräkning från kapitalbasen av tillskott i finansiella företag alltid skall göras i de fall ett institut har en ägarandel i ett annat företag som motsvarar av det mottagande företagets aktiekapital. Reglerna i punkt 13 innebär enligt inspektionen att i de fall institutets ägarandel motsvarar eller mindre av det mottagande företagets aktiekapital skall avräkning alltid göras om de sammanlagda tillskotten i företag, i vilka ägarandelen uppgår till högst nämnda procentsats, överstiger av summan av institutets primära och supplementära kapital. Inspektionen föreslår att avräkning, utöver vad som föreskrivs i kapitalbasdirektivet, skall göras i de fall ett institut har en mindre ägarandel än eller inte har någon ägarandel alls i det mottagande företaget men har gjort tillskott som överstiger av det egna kapitalet eller de egna fonderna i det mottagande företaget. Slutligen anser inspektionen att storleken av ett instituts andel av röstetalet i förhållande till det totala röstetalet i det företag som mottar tillskott, i frågor om avräkning, bör jämställas med storleken av institutets ägarandel av aktiekapitalet. anser att den hittillsvarande utformningen av lagtexten står i bättre överensstämmelse med artikel 2 i kapitalbasdirektivet. framhåller dock att gränsen för undantag från avräkning i det enskilda fallet, enligt direktivet, endast skall relateras till ägarandel och att lagtexten därför bör ändras i detta avseende. Vidare ifrågasätter föreningen varför gränsen för inträde av avräkningsskyldigheten skall vara av det mottagande företagets kapital i stället för den gräns om som föreskrivs i direktivet. Föreningen ser inte något motiv till denna snävare begränsning och föreslår att gränsen skall sättas till . Skälen för regeringens förslag: Direktivet om kapitalbasen i kreditinstitut anger bl.a. i artikel 2 vilka poster som skall ingå i kapitalbasens primära och supplementära kapital. Av punkterna 9-13 i denna artikel framgår i vilka fall avräkning skall göras från kapitalbasen. Enligt punkten 12 skall avdrag göras för sådana ägarposter i andra kreditinstitut och finansiella institut som motsvarar av det mottagande institutets kapital, fordringar med efterställd rätt till betalning och för sådana i artikel 3 i samma direktiv nämnda instrument som ett kreditinstitut innehar hos andra kreditinstitut och finansiella institut, i vilka kreditinstitutet har en ägarandel som i varje enskilt fall motsvarar av kapitalet. Enligt punkten 13 skall avdrag göras för sådana ägarposter i andra kredit- institut och finansiella institut som motsvarar högst av det mottagande institutets kapital, fordringar med efterställd rätt till betalning samt sådana i artikel 3 nämnda instrument som ett kreditinstitut innehar hos andra kreditinstitut och finansiella institut än dem som avses i punkt 12 och som tillsammans överstiger av det egna institutets kapitalbas beräknad före avdrag för posterna enligt punkterna 12 och 13. Motsvarande bestämmelser i den svenska lagstiftningen finns i 2 kap. 7 § kapitaltäckningslagen. Paragrafen säger att institut (dvs. kreditinstitut och värdepappersbolag) från summan av det primära och det supplementära kapitalet skall räkna av det bokförda värdet av vad som har skjutits till som aktiekapital eller i annan form i ett företag som driver försäkringsverksamhet eller något slag av finansiell verksamhet som kräver tillstånd. Avräkning skall dock inte göras om tillskottet uppgår till högst av det mottagande företagets eget kapital eller motsvarande och det sammanlagda bokförda värdet av sådana tillskott inte överstiger av det tillskjutande institutets eget kapital eller egna fonder. Bestämmelsen trädde i kraft . Den ersatte då motsvarande be- stämmelser om avräkning från kapitalbasen som fanns i bl.a. 2 kap. 9 a § bankrörelselagen (1987:617) och som tillkom i samband med att i huvudsak enhetliga bestämmelser om kapitaltäckning infördes för banker, finansbolag, fondkommissionsbolag, kreditaktiebolag och hypoteksinstitut. Dessa bestämmelser byggde på av 1988 presenterade rekommendationer om gemensamma kapitaltäckningsregler för internationellt verksamma banker samt på de förslag till kapitaltäckningsregler som då fanns inom EG. I motiven till de svenska bestämmelserna anfördes att den föreslagna gränsen för när avräkning skulle ske av smärre aktietillskott - av det mottagande företagets eget kapital eller motsvarande - stämde relativt väl med den gräns som valts inom EG och som satts vid av företagets på visst sätt beräknade kapital (prop. 1989/90:43 s. 98 och 99). Det har uppmärksammats att avräkningsbestämmelserna i 2 kap. 7 § kapitaltäckningslagen i vissa fall inte uppfyller det minimikrav om avräkning som följer av punkterna 12 och 13 i artikel 2.1 kapitalbasdirektivet. Om tillskotten i andra företag är av dessa företags egna kapital men tillsammans överstiger av kapitalet i det institut som gör tillskotten skall enligt direktivregeln (punkten 13) avdrag göras för dessa tillskott. Enligt den aktuella bestämmelsen i kapitaltäckningslagen behöver emellertid inget avdrag göras. Detta innebär att kapitaltäckningslagen i det här avseendet är lindrigare än vad kapitalbasdirektivet tillåter. I kapitaltäckningshänseende är det nämligen en fördel för institutet om det inte behöver räkna av ett tillskott i ett annat företag. En avräkning innebär ju i praktiken att tillskottet måste kapitaltäckas till mot i annat fall betydligt lägre procentsatser. Av motiven till de gamla bestämmelserna om avräkning från kapitalbasen framgår att avsikten med dem var att avräkning skulle göras även för små tillskott som uppgick till högst av det mottagande företagets eget kapital, nämligen om summan av sådana tillskott uppgick till av institutets eget kapital eller egna fonder (prop. 1989/90:43 s. 111). Detta blev dock inte entydigt uttryckt i lagtexten. Bestämmelsen i 2 kap. 7 § kapitaltäckningslagen bör därför ändras i detta hänseende. Som framhållit i sitt remissvar bör bestämmelsen i 2 kap. 7 § ändras även i andra avseenden för att fullt ut anpassas till punkterna 12 och 13 i kapitalbasdirektivet bl.a. vad gäller att frågan om avräkning i första hand skall relateras till hur stor ägarandel ett institut har i ett annat företag i förhållande till det företagets kapital. Utgångspunkt vid bedömningen av frågan om avräkning skall göras i det enskilda fallet bör vara om denna ägarandel är större eller . Punkterna 12 och 13 ställer upp olika förut- sättningar för om avräkning skall ske beroende på storleken av ett instituts ägarandel. Dessa förutsättningar bör komma till klart uttryck i paragrafen. Vidare bör, såsom inspektionen förordat, avräkning därutöver ske av tillskott som i det enskilda fallet eller tillsammans överstiger av det mottagande företagets eget kapital eller egna fonder även i fall då ägarandelen uppgår till högst . Det senare utgör en skärpning i förhållande till direktivtexten men följer av den nuvarande lydelsen av bestämmelsen i 2 kap. 7 §. Bestämmelsen i 2 kap. 7 § kapitaltäckningslagen bör med hänsyn till vad som sagts justeras så att den uppfyller avräkningsreglerna i punkterna 12 och 13 i artikel 2.1 i kapitalbasdirektivet. har i sitt remissvar föreslagit att med ägarandel bör jämställas ett instituts andel av röstetalet i förhållande till det totala röstetalet i företaget. Förslaget går utöver vad som krävs enligt kapital- basdirektivet och skulle, om det införs, innebära en ytterligare skärpning av nuvarande regler. Eftersom förslaget inte varit föremål för remissbehandling medför kravet på beredning att en sådan ändring inte kan vidtas i förevarande lagstiftningsärende. har ifrågasatt varför gränsen för skyldigheten att göra avräkning för tillskott skall vara av det mottagande företagets egna kapital i stället för den gräns på som föreskrivs i kapitalbasdirektivet. Som nämnts sattes gränsen vid när de gamla bestämmelserna tillkom. Regeringen ser ingen anledning att nu frångå den gränsen, som lämnats oförändrad när bestämmelserna fördes över till kapitaltäckningslagen. Det kan tilläggas att EG-direktivet uttrycker det minimikrav i fråga om avräkning från kapitalbasen som måste tillämpas i nationell lagstiftning. Det är således förenligt med direktivet att införa ett för instituten strängare krav. Även ett par andra justeringar av bestämmelsen i 2 kap. 7 § kapitaltäck- ningslagen bör göras i detta sammanhang. Gränsen för det sammanlagda värdet av tillskotten i andra företag bör inte relateras till institutets "eget kapital eller egna fonder" utan till summan av institutets primära och supplementära kapital. Detta överensstämmer bättre med innehållet i punkten 13 i artikel 2.1 i kapitalbasdirektivet, eftersom 10 %-gränsen där kopplas till institutets kapitalbas beräknad före avdragen enligt punkterna 12 och 13 i samma artikel. Enligt punkten 11 i artikel 2.1 skall avdrag göras för reella förluster under löpande räkenskapsår. Innehållet i denna punkt bör föras in i 2 kap. 7 §. 7 Undantag från reglerna om begränsning av stora exponeringar Promemorian innehåller inte något sådant förslag. Remissinstanserna: anför i sitt remissvar att bestämmelserna om stora exponeringar i kapitaltäckningslagen bör kompletteras i fråga om den möjlighet som erbjuds i EG-direktivet om stora exponeringar att från reglerna om begränsning av stora exponeringar undanta poster som täcks av eget kapital. Härigenom kan institut som så önskar från kapitalbasen räkna av poster som ingår i institutets exponeringar gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning. Inspektionen lämnar i remissvaret förslag på de lagändringar som krävs för ändamålet. anser att den möjlighet som ges i direktivet om stora exponeringar att avräkna stora exponeringar mot kapitalbasen bör införas i de svenska lagbestämmelserna. Skälen för regeringens förslag: I kapitaltäckningslagen finns bestämmelser om begränsningar och rapportering av kreditinstituts och värdepappersbolags stora exponeringar. Lagreglerna, som trädde i kraft , svarar mot bestämmelserna i om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar (92/121/EEG). Direktivet föreskriver en skyldighet för kreditinstitut att lämna uppgift om sina exponeringar och att begränsa storleken av sådana exponeringar. En exponering anses stor när den uppgår till eller mer av institutets kapitalbas. Enligt huvudregeln får värdet av ett instituts exponering gentemot en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning inte överstiga av institutets kapitalbas. Ett instituts stora exponeringar får sammanlagt uppgå till högst av kapitalbasen. Bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar kompletteras av bestämmelser i direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (93/6/EEG). Genom artikel 5.1 i kapitalkravsdirektivet görs bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar tillämpliga även på värdepappersföretag. Med exponering avses enligt definitionen i artikel 1 h i direktivet om stora exponeringar de tillgångsposter och poster utanför balansräkningen som avses i artikel 6 i direktivet 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut och i bilaga I och III till detta direktiv utan tillämpning av de vikttal eller risknivåer som anges där. Artikel 1 h säger vidare att alla poster som i sin helhet täcks av eget kapital får - efter medgivande av de behöriga myndigheterna - undantas från bestämmelserna om exponeringar under förutsättning att detta egna kapital inte ingår i beräkningen av kapitaltäckningsgraden eller andra beräkningskvoter för övervakning som fastställts i gemenskapslagstiftning. Medlemsstaterna får, enligt bestämmelsen i artikel 4.7 i direktivet om stora exponeringar, helt eller delvis undanta vissa exponeringar från begränsningsreglerna i direktivet. Undantagen avser exponeringar för vilka det finns betryggande säkerhet i form av bl.a. garantier eller olika former av värdepapper. De svenska bestämmelserna som behandlar stora exponeringar finns i 5 kap. kapitaltäckningslagen. De inledande paragraferna innehåller bl.a. regler om begränsning av stora exponeringar samt en definition av begreppet stor exponering. I 5 kap. 4 § anges poster som inte skall räknas in vid bestämmandet av ett instituts exponeringar. Enligt paragrafens första stycke skall vid bestämmandet av ett instituts exponeringar enligt 5 kap. 1 och 3 §§ inte räknas in de poster som anges i 3 kap. 1 § första stycket A 2-6 samma lag, dvs. poster som skall viktas till noll vid kapitalkravsberäkningen. De angivna posterna överensstämmer med de poster som räknas upp i artikel 4.7 a-g i direktivet om stora exponeringar. Regeringen får enligt en bestämmelse i tredje stycket föreskriva att även andra poster än dem som anges i första stycket får undantas från tillämpningen av begränsningsreglerna om stora exponeringar, om kreditrisken är låg. Enligt motiven till denna bestämmelse tar föreskriftsrätten sikte på övriga i artikel 4.7 i direktivet om stora exponeringar uppräknade poster med låg kreditrisk. I motiven refereras vidare den del av bestämmelsen i artikel 1 h i direktivet som säger att alla poster som i sin helhet täcks av eget kapital med de behöriga myndigheternas medgivande får undantas från be- gränsningsreglerna om stora exponeringar under förutsättning att detta egna kapital inte ingår i beräkningen av kapitaltäckningsgraden eller andra beräkningskvoter för övervakning som fastställts i gemenskapslagstiftningen (prop. 1994/95:50 s. 315). Enligt bestämmelsen i 7 kap. 18 § andra stycket kapitaltäckningslagen får regeringen överlåta sin föreskriftsrätt till . Vidare finns i 7 kap. 17 § 6 ett bemyndigande för regeringen eller, efter vidaredelegation, att meddela föreskrifter om hur exponeringarna skall värderas vid beräkningen av ett instituts exponeringar enligt 5 kap. 1 och 3 §§. Efter delegation har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om stora exponeringar (FFFS 1994:44). I föreskrifterna behandlas i 5 § exponeringar som inte skall rapporteras. Bland dessa anges poster som i sin helhet skall räknas av från institutets primära och supplementära kapital enligt 2 kap. 7 § kapitaltäckningslagen och enligt föreskrifter och allmänna råd om rapportering av uppgifter om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav för kreditrisker (FFFS 1994:43). Vidare anges poster som inte skall räknas in enligt 5 kap. 4 § samma lag med visst angivet undantag. Såsom påtalat bör vissa kompletteringar göras i kapitaltäckningslagen för att bereda tillfälle att fullt ut kunna använda sig av den möjlighet som artikel 1 h i direktivet erbjuder vad gäller att vid beräkningen av institutets exponeringar undanta poster som täcks av eget kapital. I tidigare beskrivna föreskrifter sägs bl.a. att från begränsningsreglerna om stora exponeringar skall undantas poster som i sin helhet skall räknas av från institutets primära och supplementära kapital i enlighet med 2 kap. 7 § kapitaltäckningslagen. Sådana poster skall inte heller rapporteras till inspektionen. Bestämmelserna i 2 kap. 7 § har beskrivits närmare under avsnitt 6. Någon bestämmelse som svarar mot innehållet i inspektionens föreskrifter finns emellertid inte i kapitaltäckningslagens regler om begränsning av stora exponeringar. Det står och värdepappersbolag fritt att även göra andra avräkningar från kapitalbasen än dem som anges i 2 kap. 7 §. Enligt 5 kap. 4 § tredje stycket får regeringen föreskriva att även andra poster än dem som anges i första stycket samma paragraf får undantas från reglerna om begränsning av stora exponeringar. Såsom framgått ovan har regeringen i samband med tillkomsten av den bestämmelsen uttalat att här avses bl.a. sådana poster som täcks av eget kapital enligt de villkor som anges i artikel 1 h i direktivet om stora exponeringar. Omfattningen av det bemyndigande som getts regeringen i tredje stycket att utfärda föreskrifter synes emellertid vara otillräcklig för att rätt kunna genomföra den aktuella direktivbestämmelsen. För att tydliggöra för instituten att endast sådana exponeringar som i sin helhet räknats av från kapitalbasen - även om någon skyldighet till avräkning inte finns i kapitaltäckningslagen - kan komma i fråga bör bestämmelsen i 5 kap. 4 § tredje stycket därför kompletteras så att denna förutsättning kommer till klart uttryck i lagtexten. Härigenom uppnås i detta avseende full överensstämmelse med bestämmelsen i artikel 1 h i direktivet om stora exponeringar. Eftersom undantagsmöjligheten i tredje stycket omfattas av regeringens eller, efter vidaredelegation, föreskriftsrätt, finns enligt regeringens uppfattning inte skäl att låta varje enskilt avräkningsfall bli föremål för prövning och medgivande. Den föreslagna ändringen skapar i stället förutsättningar för regeringen eller att i föreskriftsform göra det möjligt för institut, som räknat av exponeringar från kapitalbasen, att vid bestämmandet av institutets exponeringar inte behöva räkna med sådana poster som i sin helhet täckts av eget kapital. För att tydliggöra att kapitalbasens sammansättning påverkas även i de fall ett institut väljer att undanta vissa poster från begränsningsreglerna om stora exponeringar med stöd av den föreslagna kompletteringen i 5 kap. 4 § bör ett tillägg göras till bestämmelsen i 2 kap. 6 §, vars första stycke beskriver kapi- talbasens sammansättning. Enligt denna bestämmelse utgörs kapitalbasen av summan av primärt och supplementärt kapital efter avräkning enligt 2 kap. 7 §. Genom tillägget görs klart att kapitalbasens storlek även kan minska till följd av att ett institut väljer att - efter motsvarande avräkning från kapitalbasen - undanta vissa poster från beräkningen av stora exponeringar enligt 5 kap. 4 §. Som en följd av de nu föreslagna justeringarna bör en ändring göras även i bestämmelserna om beräkning av kapitalkravet för kreditrisker i 3 kap. 1 § kapitaltäckningslagen. Enligt huvudregeln i första stycket skall kapitalkravet för kreditrisker bestämmas i förhållande till ett företags tillgångar och åtaganden som inte ingår i handelslagret. I paragrafens första stycke delas dessa tillgångar och åtaganden in i olika riskviktningsgrupper. I andra stycket behandlas fordringar som skall undantas från kapitaltäckning. För att undvika att sådana exponeringar som räknats av från kapitalbasen blir föremål för kapitaltäckning för kreditrisker bör bestämmelsen i andra stycket - på det sätt som framhållit - kompletteras så att kapitaltäckning inte krävs för exponeringar som undantagits från begränsningsreglerna om stora ex- poneringar och från beräkningen av kapitalbasen. 8 Utvidgning av kravet på system för övervakning och kontroll av ränterisker Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Kapitalkravsdirektivet föreskriver i artikel 4.4 att institut (kreditinstitut och värdepappersföretag) som omfattas av direktivet skall inrätta övervaknings- och kontrollsystem för ränterisken i institutets hela verksamhet och att dessa system skall övervakas av behörig myndighet. I ingressen till direktivet sägs att tillgängligheten i alla institut till system för intern övervakning och styrning av ränterisknivåer avseende hela verksamheten är särskilt viktig för att minimera sådana risker.