prop · GJ0323 · 1996-01-01 00:00:00 — Rättsmedicinska avdelningar remitterar ofta prover till mikrobiologiska laboratorier. Visserligen kan det i många fall röra sig om dubbel anmälan men samma princip gäller också vid canceranmälan med syfte att fånga upp tumörer var de än dyker upp. När det gäller den föreslagna anmälningsskyldigheten enligt 20 och 22 §§ vill verket göra ett par påpekanden. Från de kommunala nämndernas sida har framförts klagomål på att anmälan från läkare ofta dröjer, vilket försvårar nämndernas utredningar och åtgärder. Man vill därför att i lagen införs krav på att anmälan skall göras skyndsamt. Verket ställer sig bakom ett sådant krav och föreslår därför att förslagsvis 23 § kompletteras med krav på skyndsamhet vid anmälan av upptäckta smittfall. I 20 § föreslås att även läkare vid mikrobiologiskt laboratorium skall anmäla vissa smittfall. I och för sig kan detta vara en effektivisering av smittskyddsarbetet. Verket vill emellertid påpeka att många mikrobiologiska laboratorier inte nödvändigtvis har tillgång till eller förestås av läkare. Bestämmelsen bör därför ändras så att det är laboratoriet som sådant som har anmälningsskyldighet. Detta kan enklast göras genom att orden "läkare vid" utgår ur 20 § första stycket. föreslår att 22 § 3:e stycket ändras till "Anmälan enligt första stycket...". Landsting bedömer att utvidgningen av anmälningarna från mikrobiologiska laboratorier även den kommunala nämnden är meningsfull utan att det räcker med laboratorieanmälningar till smittskyddsläkare och smittskyddsinstitut enligt första stycket. Motsvarande bör gälla även för 20 §. föreslår vidare att även antalet utförda analyser rapporteras till smittskyddsläkare och . framhåller att en rapportering av antalet utförda analyser är av intresse som underlag för olika bedömningar. Andra sekundära fördelar är att det kan utgöra underlag för bedömningar av såväl provtagarens som laboratoriets förmåga att hantera undersökningen rätt, dvs. ett underlag för kvalitetsbedömning. stöder synpunkt att antalet på laboratorier inlämnade prover bör rapporteras. Möjligheten att bedöma epidemiologin beträffande olika sjukdomar är begränsad, när antalet provtagna är okänt. En minskning i antalet fall kan bero på att provtagningen minskar. Det är med nuvarande system nödvändigt att göra särskilda studier för att bedöma epidemiologin för de olika smittämnena. Detta medför kostnader och merarbete. Det är därför angeläget att laboratorierna regelmässigt tar fram uppgiften om antal prov som lämnats in. Anmälan från laboratorier om grupp 1.3 sjukdomar är önskvärd. Orsaken att de inte tas med anges vara att risken för snabb smittspridning inte föreligger. Även om utbredningen inte är snabb är det viktigt att kunskapen om grupp 1.3 sjukdomarnas förekomst i samhället är god. Bedömningen av utbredningen av HIV och klamydia skulle avsevärt förbättras om antalet positiva prov kunde ställas mot antalet prover enligt resonemanget ovan. Bibehållen sekretess är härvid viktig. Det bör inte vara något problem att avidentifiera provsvaren. Smittskyddsläkaren i framhåller att information från laboratorier är mycket viktig för smittskyddsarbetet. Smittskyddsläkaren får på detta vis snabbt information och även möjlighet att kontrollera anmälningsförfarandet från behandlande läkare. Därför bör även bestämmelser om antalet undersökta patienter införas. Även detta är en viktig information när det gäller våra möjligheter att verka för ett effektivt smittskydd. anser att det bör prövas om inte de föreslagna för- ändringarna, som gäller läkare vid mikrobiologiskt laboratorium i samband med anmälan av smittämne, skulle utvidgas till att också reglera frågan om rapportering av även antalet undersökta patienter. Denna grunduppgift från laboratorierna om provvolymen mätt i antalet undersökta patienter är viktig för att kunna tillgodose kraven på hög kvalitet vid ett analysarbete. Saknas dessa uppgifter kan en minskning i antalet registrerade smittosamma sjukdomar tolkas som en faktisk reducering medan den egentliga orsaken härtill kan vara att antalet undersökta patienter har minskat. kommun anser att sekretessfrågan bör utredas ytterligare innan anmälningsplikten vidgas till att annan nämnd än inom hälso- och anser att uppgifter om antalet undersökta patienter, från smittskyddsläkarens synpunkt, är av yttersta vikt när det gäller att följa ett epidemiologiskt skeende. Förbundet framhåller vidare att det är önskvärt att den frivilliga laboratorierapporten ersätts med en obligatorisk sådan, men att anmälan görs enligt tidigare till med kopia till Underrättelse om smittsam sjukdom till föreståndare för särskilt ungdomshem eller LVM-hem (5.7) Promemorians förslag: Föreståndare för ett särskilt ungdomshem eller LVM-hem bör kunna underrättas om hälso- och sjukvårdspersonalen verksam vid hemmet får kännedom om att någon som vistas där har en samhällsfarlig sjukdom, om det inte står klart att det inte föreligger risk för smittspridning. Hovrätten över och tillstyrker i och för sig förslagen i denna del till ändring i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga och i lagen om vård av missbrukare i vissa fall. Hovrätten påpekar dock att det knappast är motiverat att låta den motsvarande bestämmelsen i lagen om kriminalvård i anstalt ha en annan utformning. Även klientelet på kriminalvårdsanstalterna har i stor utsträckning missbruksproblem med åtföljande risk för spridning av vissa smittsamma sjukdomar. Beträffande förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, anser Länsrätten att underrättelseskyldigheten är för vittgående. Efter mönster av 2 kap 37 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt bör underrättelse begränsas till de fall där det behövs med hänsyn till fara för att smittan skall spridas. Länsrätten förordar därför att 12 § tredje stycket LVU och 26 a § LVM ändras på följande sätt. Orden "om det inte står klart att det inte föreligger risk för smittspridning" ersätts med orden "om det behövs med hänsyn till risken för smittspridning". Tvångsisolerades rättigheter (5.8) Promemorians förslag: Tvångsisolerade enligt smittskyddslagen bör ges en lagstadgad rätt att leva ett så normalt liv som möjligt. Detta innebär, förutom vad som gäller , rätt till fritidssysselsättning, fysisk träning, möjlighet att vistas utomhus, att föra telefonsamtal, att ta emot besök och att sända och ta emot brev eller andra försändelser. Syftet med tvångsisoleringen bör dock kunna beaktas vid beslut om sådana rättigheter. Beslut om inskränkningar i rättigheterna bör kunna fattas av chefsöverläkaren efter samråd med smittskyddsläkaren. Besluten bör kunna överklagas till allmän Hovrätten över och instämmer i tanken att ge de tvångsisolerade enligt smittskyddslagen en lagstadgad rätt att leva ett så normalt liv som möjligt. Hovrätten föreslår dock en annan lydelse av 43 § 2 st: Den som är tvångsisolerad skall ha rätt att leva ett så normalt liv som möjligt. Inskränkningar i den tvångsisolerades rättigheter enligt denna lag får ske endast i den mån det är betingat av syftet att begränsa smittspridning. Förslaget motiveras med att lagen om kriminalvård i anstalt, vilken använts som utgångspunkt för paragrafens lydelse, inte har samma syfte som smittskyddslagen. Medan frihetsberövandet i sig är själva syftet med kriminalvård i anstalt är frihetsberövande enligt smittskyddslagen enbart till för att förhindra smittspridning. Hovrätten anser att det av lagtexten bör framgå att begränsningar av de tvångsisolerades rättigheter enbart får ske med hänsyn till vad som är betingat av syftet att begränsa smittspridning. Den därpå följande paragrafen, 43 a §, bör uppta vad som i förslaget upptagits i 43 § 2 och 3 st, medan de två följande paragraferna betecknas 43 b § och 43 c §. Möjligheten att inskränka den tvångsisolerades korrespondens är enligt 47 § begränsad till rätten att ta emot brev och försändelser varför lydelsen av 43 b § 2 st borde vara följande: Den som är tvångsisolerad har rätt att sända och, med den begränsning som följer av 47 § , ta emot brev och andra försändelser. Hovrätten anser vidare att bestämmelsen om den tvångsisolerades rätt att vistas utomhus (43 a § 2 st) ger intryck av att begränsa tiden väl snävt. Hovrätten framhåller att bestämmelsen har hämtats från lagen om kriminalvård i anstalt och att även här de olika syftena med frihetsberövande gör sig gällande. Den föreslagna lydelsen ger intryck av att begränsa tiden väl snävt. Hovrätten anser att bestämmelsen borde vara mera allmänt hållen och innebära t.ex. att den tvångsisolerade skall ha rätt att vistas utomhus i skälig omfattning. Kammarrätten i har inget att invända mot de föreslagna ändringarna men konstaterar att motsvarande reglering vad gäller den enskildes rättigheter saknas enligt LPT och LRV. När det gäller uppgiften att besluta i fråga om tillstånd för tvångsisolerade att vistas utanför sjukhusets område talar goda skäl för att den kvalificerade prövning som det därvid är fråga om bör ankomma på en allmän förvaltningsdomstol - i detta fall länsrätten - och inte på smittskyddsläkaren. Vid prövning av en tillståndsfråga bör ju på motsvarande sätt som vid prövning av tillstånd för den som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område, beaktas omgivningens skyddsbehov. Man bör därför överväga att föra in en bestämmelse i smittskyddslagen efter mönster av 10 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Länsrätten föreslår därför att 50 § första stycket smittskyddslagen ges lydelsen " Frågan om tillstånd att vistas utanför sjukhusets område prövas av länsrätten efter ansökan av smittskyddsläkaren eller den tvångsisolerade." och att andra stycket samma lag utgår. Konsekvensändringar bör vidtas i 52 § samma lag. befogenheter (5.9) Promemorians förslag: rätt att i sin tillsynsverksamhet meddela föreläggande och förbud som behövs för att smittskyddslagen eller föreskrifter meddelade med stöd av lagen skall efterlevas bör begränsas till att avse enbart rätt att meddela förelägganden. beslut om sådana förelägganden bör i första hand överklagas till länsrätt. När det gäller möjligheter att använda förbud förenat med vite bör denna möjlighet kvarstå. Stadgandet har ej tillämpats men väl utgjort ett stöd för smittskyddsarbetet. Handläggning av mål enligt smittskyddslagen (5.10) Promemorians förslag: Länsrätten och kammarrätten bör, om det inte är uppenbart obehövligt, hålla muntlig förhandling i mål om tvångsisolering även om de anhängiggjorts genom underställning av smittskyddsläkaren. Detsamma bör gälla i mål om upphörande av tvångsisolering. I andra mål enligt smittskyddslagen bör förvaltningsprocesslagens regler om muntlig förhandling tillämpas. Vidare bör beslut om villkor i samband med tillstånd att vistas utanför sjukhusets område kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätt utom i mål som gäller tvångsisolering eller upphörande av tvångsisolering. Kammarrätten i finner det inte ur rättssäkerhetssynpunkt motiverat med en ovillkorlig rätt till muntlig förhandling i frågor om vårdens upphörande. Den tvångsisolerade kan i princip framställa begäran om att vården skall upphöra ett obegränsat antal gånger. Frågan om tvångsisolering kommer dessutom att omprövas av domstol för det fall tvångsisoleringen skall sträcka sig över än och därefter var sjätte månad. Mot bakgrund härav bör ovillkorlig rätt till muntlig förhandling förbehållas frågan om tvångsisolering. Kammar- rätten ifrågasätter också om det är motiverat med en mer omfattande rätt till muntlig förhandling i mål enligt smittskyddslagen än vad som gäller enligt LPT och LRV. Kammarrätten förordar att regeln om muntlig förhandling utformas med 36 § LPT som förebild istället för 35 § LVU. Länsrätten i län anser att det bör preciseras om det är länsrätten i som avses bli besvärsinstans vid överklagande av beslut om föreläggande. För att garantera tillgodoseendet av smittskyddsintressen förordar länsrätten att smittskyddsläkaren bör kunna överklaga beslut av länsrätten i mål enligt Sekretessfrågor (4.11) Promemorians förslag: Smittskyddsläkaren bör kunna inhämta uppgifter om enskild som har viss samhällsfarlig sjukdom från andra myndigheter och från hälso- och sjukvårdspersonal. Vilka av dessa sjukdomar som skall kunna föranleda att uppgifter inhämtas bör kunna bestämmas av regeringen. Promemorians bedömning: Någon utvidgning av uppgiftsskyldigheten för socialnämnderna eller annan myndighet bör inte införas. Bestämmelserna om sekretess mellan smittskyddsläkare och behandlande läkare bör inte ändras. Kammarrätten i delar inte bedömningen att bestämmelse om uppgiftslämnande från smittskyddsläkaren till behandlande läkare skulle vara obehövligt. Det är inte självklart att uppgiftslämnande mellan smittskyddsläkare och behandlande läkare alltid är till den enskildes fördel och att det därför generellt kan sägas att uppgiftslämnande dem emellan inte hindras av sekretess- lagen 7 kap. 1 § På de skäl som anfört om det angelägna i att smittskyddsläkare och behandlande läkare kan samråda i dessa frågor bör det enligt kammarrättens mening klargöras att så får ske. I mål vid förvaltningsdomstol om tvångsisolering och upphörande av tvångsisolering är det angeläget att effektiviteten i rättskipningen garanteras med avseende på den vittnesbevisning som får åberopas. Det framstår som naturligt att upp- giftsskyldigheten för den behandlande läkaren enligt 27 § smittskyddslagen sammanfaller med dennes vittnesplikt enligt 36 kap. 5 § andra stycket. Det är tveksamt hur det förhåller sig i detta hänseende. Kammarrätten förordar att i smittskyddslagen införs en föreskrift om att samma uppgifter som lämnas till smittskyddsläkare får lämnas även till förvalt- ningsdomstol i mål om tvångsisolering och upphörande av tvångsisolering. Länsrätten i län förordar en uppgiftsmöjlighet från sida till smittskyddsläkaren med hänsyn till att det är fråga om mycket allvarliga sjukdomar och att smittskyddsintresset måste anses som mycket stort. Rätten anser att det är socialförvaltningen som har den bästa kännedomen om människor som lever på ett sådant sätt att smittspridning kan befaras. Någon anledning att befara att skulle missbruka denna möjlighet finns knappast. Effekten för den enskilde vad avser benägenheten att söka vård bedöms inte heller vara avgörande. Det är också viktigt att undanröja den osäkerhet som tycks finnas hos om vilka möjligheter man har att samarbeta med smittskyddsläkaren. Då det är fråga om uppgifter mellan myndigheter för vilkas verksamhet den stränga sekretessregeln i 7 kap. 1 § sekretesslagen gäller. Rådmannen EvaMargaretha har anmält skiljaktig mening i frågan. Förslagets 29 § innehåller ett bemyndigande för regeringen att föreskriva vilka samhällsfarliga sjukdomar som skall kunna föranleda rätt för smittskyddsläkaren att inhämta uppgift om den som för smitta av sjukdomen från andra myndigheter och hälso- och sjukvårdspersonal. Länsrätten delar den i promemorian redovisade uppfattningen att rätten att inhämta uppgifter bör vara begränsad till enbart de fall där smittskyddsintresset föranleder det. Länsrätten anser dock att det bör ankomma på att besluta om vilka sjukdomar som skall kunna föranleda det utvidgade uppgiftslämnandet. Länsrätten föreslår därför att paragrafen ges en motsvarande innebörd. I promemorian bedöms 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) vara tillräcklig reglering för informationsutbyte mellan smittskyddsläkaren och behandlande läkare om den smittfarlige personens vård. Mot bakgrund av bl.a. den förändrade omvärldssituationen vill ånyo aktualisera sin tidigare framförda begäran om att smittskyddslagen ändras så att smittskyddsläkaren får skyldigheten att till den behandlande läkaren i det enskilda fallet lämna ut den information som är nödvändig för smittskyddsverksamheten. Det är önskvärt att smittfarliga beteenden tidigt korrigeras av den behandlande läkaren så att minsta möjliga risk för spridning uppstår och utan att smittskyddsläkaren i ett sent stadium tvingas att tillgripa myndighetsåtgärder. Det är i regel den behandlande läkaren som har patientens förtroende och som redan i ett tidigt stadium kan ingripa och påverka smittfarliga beteenden. Smittskyddsläkaren kan också behöva diskutera handläggningen av ett utbrott såsom t.ex. salmonella med behandlande läkare, där flera individer är inblandade. Det har härvid visat sig att sekretesskyddet skapat problem. De uppgifter som smittskyddsläkaren anser att behandlande läkare behöver har i regel att göra med att försöka hindra smittspridning och inte med vården. Att stödja ett sådant uppgiftslämnande med att det inte är till men för patienten som görs i promemorian har alltså inte fog för sig. En reglering av en uppgiftsskyldighet för smittskyddsläkaren till behandlande läkare behövs därför. Informationsskyldigheten måste vara tydlig, så att smittskyddsarbetet inte försenas eller onödigt försvåras. anser vidare det nödvändigt att smittskyddsläkaren får möjlighet att ta del av myndigheters uppgifter oberoende av sekretess vid samtliga samhällsfarliga sjukdomar. Detta bör regleras i smittskyddslagen. Enligt nuvarande smittskyddslag har inte smittskyddsläkaren möjlighet att hos andra myndigheter än hälso- och sjukvårdsmyndigheter få del av personuppgifter och andra uppgifter av betydelse som kan underlätta smittspårning och smittskyddsåtgärder vid epidemiutbrott av andra samhällsfarliga sjukdomar än HIV. Detta bedömer avsevärt nedsätter smittskyddets förmåga att kunna agera snabbt och kraftfullt i olika situationer med mycket farliga smittsamma sjukdomar. Smittskyddsläkaren har inte möjlighet att från t.ex. erhålla information om personers identitet, vistelseort och andra uppgifter av betydelse för smittskyddet vid spridning av t.ex. tuberkulos, pest, difteri. Många av dessa sjukdomar drabbar först personer med sociala problem där den sociala myndigheten har bättre kännedom om individerna och deras kontaktnät. Erfarenheten vid difteriutbrottet i visade detta tydligt. Mot denna bakgrund bedömer att det är nödvändigt att smittskyddsläkaren får möjlighet att ta del av myndigheters uppgifter oberoende av sekretess vid samtliga samhällsfarliga sjukdomar. delar inte den bedömningen som framkommer i promemorian att det skulle finnas viss möjlighet för att med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen lämna information till smittskyddsläkare. Behovet av att reglera en anmälningsskyldighet för i dessa fall kvarstår därför. är den myndighet som i många fall har den regelbundna kontakten med de smittade personerna som utgör en förutsättning för att få inblick i smittfarliga beteenden. Den har i många fall endast en begränsad kontakt som inte möjliggör en allsidig bedömning av den smittade personens sociala situation och förutsättningar att följa förhållningsreglerna. Det finns i nuvarande regelverk en oklarhet beträffande smittskyddsläkarens möjlighet att utlämna information till behandlande läkare. Detta har lett till problem i samarbetet mellan smittskyddsläkare och behandlande läkare i svåra och angelägna patientärenden. Behandlande läkare måste ha fullständig information om förhållanden kring sin patient och känna till varför risk för smittspridning finns, för att kunna påverka patienten att ändra beteende och för att kunna lägga upp en behandlingsplan. Endast den som har all information kan göra en behandlingsplan. Om denna person är smittskyddsläkaren skulle det innebära att behandlingsansvaret bättre skulle ligga hos smittskyddsläkaren vilket inte är i linje med lagens intention. Den typ av information det gäller kan vara till men för patienten. Smittskyddslagen ser ju till samhällets intresse. Det är därför angeläget att det tydligt står i smittskyddslagen att smittskyddsläkaren har rätt att ge behandlande läkare den information om patienten som behövs för anser att det är önskvärt ur smittskyddssynpunkt att ges möjlighet att på eget initiativ underrätta Smittskyddsläkaren i de fall får kännedom om personer med en samhällsfarlig sjukdom som har ett smittfarligt beteende. har i många fall den bästa kännedomen om en klients beteende och exempelvis narkotikamissbrukarna kännetecknas enligt av stor destruktivitet. Det är visat att de aktiva insatser som görs beträffande HIV-infektion bland intravenösa missbrukare har pressat ned nysmittan till en, i jämförelse med andra grupper, låg nivå vilken varit oförändrad . Det blir sannolikt svårt att ytterligare minska nysmitta inom denna grupp utan social- tjänstens möjlighet att på eget initiativ lämna underrättelse till Smitt- skyddsläkaren om smittfarligt beteende. När det gäller samverkan i 12 § mellan smittskyddsläkaren och behandlande läkare borde det klart framgå att informationsutbyte får ske. anser mot bakgrund av de erfarenheter som vunnits i att det hade varit värdefullt om smittskyddsläkaren givits möjlighet att till den behandlande läkaren utlämna uppgifter om en enskild patient utöver de som erfordras för den medicinska vården. Detta skulle gagna smittskyddet inom . I de fall sådana ändringar inte är lagmässigt möjliga föreslår att tillsynsmyndigheten får i uppdrag att klargöra hur smittskyddslagen och sekretesslagen skall tolkas för att smittskyddsläkaren och behandlande läkare skall samverka på bästa sätt. anser att 12 § borde kompletteras så tillvida att det klart framgår att informationsutbyte får ske mellan smittskyddsläkaren och behandlande läkare. Smittskyddsläkaren erhåller ju information från andra än behandlande läkare, t.ex. sociala myndigheter, polis m.m. Effektivt smittskyddsarbete i ett enskilt ärende bygger på förtroende mellan patient och behandlande läkare. Skall behandlande läkare kunna bedriva ett effektivt smittskyddsarbete i ett enskilt ärende så krävs att denna får tillgång till information som smittskyddsläkaren kan ha i ett enskilt ärende. Smittskyddsläkaren har rätt att begära uppgifter som har betydelse för smittskyddsarbetet av den behandlande läkaren, denna måste dock få avgöra vilka uppgifter som har sådan relevans. Smittskyddsläkaren bör inte utan medgivande av den behandlande läkaren få tillgång till den smittades patientjournal. Sekretessproblemet mellan smittskyddet och behandlande läkare är dåligt belysta. Enligt promemorian är det i regel en fördel för vården om behandlande läkare har så bred information som möjligt om patienten. De uppgifter som smittskyddsläkaren kan ha kännedom om, skulle därför i allmänhet kunna utelämnas till behandlande läkare utan att därför sekretessbrott skulle begås. Smittskyddsläkarens uppgift är ju bland annat att ta tillvara samhällets intressen gentemot den enskilde, varför uppgifter som smittskyddsläkaren kan finna angelägna att meddela behandlande läkare ofta kan uppfattas som negativt för patienten. ansluter sig till skrivelse där man vill införa en uppgiftsskyldighet. Dessa frågor utgör ofta problem inom smittskyddet varför ett förtydligande vore välkommet. Övriga frågor (4.12) Promemorians bedömning: Smittskyddsläkarens skyldighet att vidta de åtgärder som behövs för att hindra vidare smittspridning eller för att få till stånd läkarundersökning av den som misstänks vara smittad bör inte ändras. stöder skrivelse om att smittskyddsläkaren bör ges en tydlig möjlighet att göra en epidemiologisk bedömning av lämplig åtgärd vid brott mot förhållningsregler eller underlåtelse att infinna sig för undersökning vid misstanke om samhällsfarlig sjukdom. Riktlinjer bör skrivas in i Allmänna råd från . konstaterar att det fortfarande råder viss oenighet i vilken mån en smittskyddsläkare kan underlåta att vidta tvångsåtgärder i det enskilda fallet. Den nuvarande formuleringen har tolkats olika. Även högt uppsatta jurister menar att det inte finns möjlighet för smittskyddsläkaren att komma fram till att ytterligare åtgärder ej behövs.