prop · GJ0337 · 1996-01-01 00:00:00 — Avtalet reglerar inte beslut att sända och ta emot styrkor utan de besluten kommer även fortsättningsvis att göras till föremål för särskilda avtal mellan berörda stater. , som ingås mellan de stater som är medlemmar i och övriga stater som deltar i Partnerskap för fred, innehåller sex artiklar. Genom artikel 1 stipuleras att om inte annat föreskrivs i avtalet eller eventuella tilläggsprotokoll, skall alla parter i avtalet tillämpa bestämmelserna i avtalet mellan parterna i Nordatlantiska fördraget om status för deras styrkor (NATO ) NATO är en överenskommelse som varit gällande mellan NATO-staterna och som reglerar den rättsliga statusen för ett NATO-lands styrkor när de befinner sig inom ett annat NATO-lands territorium. Avtalet innehåller 20 artiklar. NATO är skriven att gälla för gemensamma övningar samt styrkors längre stationeringar på annat NATO-lands territorium. Samarbetet inom ramen för Partnerskap för fred avser emellertid ett samarbete för gemensamma övningar för fredsfrämjande verksamhet, insatser på det humanitära området och räddningsinsatser. har anslutit sig till PFF-samarbetet för att tillsammans med övriga deltagarländer förstärka förmågan att genomföra nämnda operationer. De gemensamma övningar som hålls inom PFF-samarbetet är begränsade till högst någon vecka per övning. Samarbetet inom ramen för Partnerskap för fred har således sådan karaktär att de bestämmelser i avtalet som tar sikte på längre tids stationering på annan stats territorium saknar relevans för svenskt vidkommande. Till finns vidare fogat ett tilläggsprotokoll. respektive tilläggsprotokollet träder i kraft efter det att tre signatärstater har deponerat sina ratifikations-, godtagande-, eller godkännandedokument hos . För varje annan signatärstat träder avtalet i kraft efter dagen för deponering av nämnda instrument. 5.2 De enskilda bestämmelserna I avtalets ingress anges vilka stater som tillsammans utgör deltagande stater i Partnerskap för fred. Vidare anges att styrkor från en part i avtalet efter avtal kan sändas till och mottagas i en annan stats område samt erinras det om att beslut att sända och mottaga styrkor även fortsättningsvis skall göras till föremål för särskilda avtal mellan berörda parter. Ytterligare anges i ingressen önskan att definiera statusen för styrkor när de befinner sig i annan parts område samt åberopas avtalet mellan parterna i Nordatlantiska fördraget om status för deras styrkor som upprättades i . Artikeln anger att NATO utgör avtalsinnehåll. Artikeln anger att området för avtalets tillämpning är samtliga deltagande parters territorium. I artikeln anges att vad som sägs i NATO om att krav skall framläggas eller tvister hänskjutas till vissa namngivna organ, skall tolkas så att berörda parter är skyldiga att förhandla inbördes utan hänvändelse till någon utomstående myndighet. Artikeln anger att avtalet kan kompletteras eller ändras i enlighet med internationell rätt. Artikeln är uppdelad i tre punkter med bestämmelser om undertecknande, ratificering och ikraftträdande. Artikeln anger att avtalet kan sägas upp och att uppsägningen får rättslig verkan efter det att skriftlig uppsägning skett i föreskriven ordning. Tilläggsprotokollet reglerar frågor om dödsstraff. Genom tillägget fastslås att för det fall att en stat har domsrätt enligt avtalet skall en stat som biträtt tilläggsprotokollet inte verkställa en dödsdom mot medlem i styrka från någon annan stat som är part i tilläggsprotokollet. Artikeln innehåller två punkter varav punkt 1 innehåller definitioner på begrepp som förekommer i avtalet, t. ex. styrka, sändande stat, mottagande stat. Punkt 2 anger att avtalet gäller för parternas lokala myndigheter på samma sätt som det gäller för deras centrala myndigheter, dock med förbehåll för att egendom som ägs av lokala myndigheter inte skall betraktas som egendom tillhörig en part enligt artikel VIII (ang. skadestånd). Artikeln slår fast att den främmande statens trupper skall respektera den mottagande statens lagar och att deltagarna i truppen skall avhålla sig från bl. a. politisk verksamhet. I artikeln görs vissa undantag från pass- och viseringsbestämmelser vid inresa och utresa för en styrka och dess medlemmar. Vidare regleras handhavandet vid hemsändande av främmande soldater från mottagarlandet. Artikeln reglerar frågor om förarbevis. Det stadgas att körkort som har utfärdats i den sändande staten skall godkännas även i den mottagande staten. Enligt artikeln skall den främmande truppen normalt bära uniform i den mottagande staten samt skall tjänstefordon tillhörigt den sändande staten vara försett med nationalitetsbeteckning. Artikeln ger den främmande truppen rätt att inneha och bära vapen inom den mottagande statens territorium. Artikeln innehåller regler om straffrättslig domsrätt över dem som ingår i den främmande styrkan. Utgångspunkten för regleringen är att staterna har domsrätt i enlighet med respektive stats lagstiftning. Det finns dock bestämmelser som anger att den sändande eller mottagande staten har exklusiv domsrätt. Den sändande statens militära myndigheter har sådan domsrätt beträffande brott som är straffbara enligt den statens militärlagstiftning men som inte är straffbara i mottagarlandet. Den mottagande staten har exklusiv domsrätt i den omvända situationen. Vidare regleras det fallet att båda staterna har jurisdiktion. Den sändande staten har domsrätt vid brott, som begåtts av en person som ingår i truppen, mot den statens egendom, säkerhet eller styrkor. Vidare har den sändande staten domsrätt beträffande en sådan person, för brott som begåtts under utövning av tjänsten. Artikeln innehåller vidare bestämmelser för samarbete mellan staterna i fråga om utredning av brott och verkställighet av straff. Enligt punkt 7 a får den sändande staten inte verkställa ett dödsstraff i den mottagande staten, om den staten saknar sådant straff för det aktuella brottet. Vidare regleras frågor om domars rättskraft samt frågor om rättssäkerhet under processer. Ytterligare stadgas att reguljära militära förband som ingår i en styrka har rätt att utöva polisiär myndighet i förläggningar, anläggningar och andra utrymmen som de disponerar över. Styrkans militärpolis får vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa upprätthållandet av ordning och säkerhet inom dessa lokaler. För anlitande av militär utanför lokalerna får militärpolisen endast anlitas i kraft av avtal med myndigheterna i det mottagande landet. Slutligen regleras i artikeln att varje part skall lägga sig vinn om att införa sådan lagstiftning som anses nödvändig för att trygga säkerhet och skydd i tillräcklig grad inom sitt territorium för anläggningar, utrustning och dylikt. Artikeln innehåller detaljerade bestämmelser för reglering av skadeståndsanspråk. Artikeln är uppdelad i 10 punkter, där 1-5 punkterna avser skador under utövning av tjänst. I 1 punkten finns bestämmelser om skador på offentligt ägd egendom som används under övning. Huvudregeln är att ingen av staterna är ersättningsskyldig mot den andra för skador som uppkommer på sådan egendom. Punkt 2 innehåller regler om skador på annan offentligt ägd egendom. Ersättningskrav för sådana skador avgörs genom förhandlingar mellan parterna (jämför artikel 3 i ). Ersättning utgår ej för skador som understiger ett visst belopp. Enligt punkt 4 avstår staterna från krav mot varandra för personskador och dödsfall. Personalens rätt till ersättning i sådana fall bestäms av nationella regler. Om den främmande truppen i tjänsten orsakar skada för tredje man, kan denne yrka ersättning vid det egna landets domstolar enligt de regler som är tillämpliga om skadan skulle ha orsakats av den mottagande statens väpnade styrkor. Den mottagande staten utbetalar ersättningen till den skadelidande tredje mannen. Avgörandet är bindande för den sändande staten. Enligt särskilda regler om avräkning mellan staterna kan den sändande staten få svara för högst av skadeståndet. I punkt 6 finns bestämmelser om reglering av ersättningskrav på grund av handlingar utanför tjänsten. Den skadelidande skall framställa sitt krav till den mottagande staten som fastställer eventuell ersättning enligt den egna lagstiftningen. Därefter underrättas den sändande staten som avgör om betalning skall ske "ex ". Om den skadelidande accepterar beloppet sker betalningen av den sändande staten. Vidare finns bestämmelser om att myndigheterna i den sändande och mottagande staten skall samarbeta vid upptagning av bevis för en rättvis rättegång. Artikeln innehåller bestämmelser om villkoren för vistelsen i värdlandet. Artikeln avser bl. a. inköp av varor, sjukvård och mervärdesskatt. Enligt punkt 5 kan den främmande styrkans personal få sjuk- och tandvård på samma villkor som mottagarlandets personal, om sådan vård inte kan anordnas tillfredsställande där styrkan är stationerad. Artikeln stadgar att den främmande truppen inte skall anses bosatt i värdlandet när det gäller betalning av skatt som utgår på grund av bosättning. Personalen betalar inte skatt i mottagarlandet beträffande den lön som utbetalas av sändarstaten. Artikeln innehåller tullbestämmelser. Huvudregeln är att den främmande truppen lyder under den mottagande statens lagstiftning. i den mottagande staten har rätt att visitera den främmande personalen, undersöka deras bagage och ta egendom i beslag. Fordon och annan utrustning för tjänsten får dock tas in i och ut från värdlandet utan tull. Den främmande styrkan skall upprätta ett särskilt intyg beträffande sådan utrustning, vilket skall uppvisas för tullmyndigheten i den mottagande staten. Den främmande truppen får även ta in och föra ut personlig utrusning samt möbler och bilar utan att betala tull. Mottagarlandet skall ordna så att drivmedel och oljor för bl.a. tjänstefordon kan levereras tull- och skattefritt till den främmande styrkan. Artikeln innehåller bestämmelser som riktar sig till tullmyndigheterna i den mottagande staten. I artikeln ges bestämmelser om samarbete mellan staterna när det gäller visst utredningsarbete beträffande tull och skatt. Artikeln innehåller valutaregler. Den sändande och mottagande staten kan utfärda särskilda valutaregler för den främmande styrkan. Dessa artiklarna reglerar frågor hänförliga till NATO-staterna och kan inte anses ha relevans för PFF-samarbetet. Artikel XV anger att avtalet skall gälla även om fientligheter riktas mot NATO-staterna. Artikel XVI reglerar hur tvist om tolkning av avtal skall lösas (se ovan redogörelsen för artikel 3 i PFF- avtalet). Artikel XVII anger att avtalet kan revideras på begäran. Artikel XVIII innehåller ratifikationsbestämmelser. Artikel XIX reglerar uppsägning av avtalet (jämför ovan artikel 6 i ). I artikel XX finns bestämmelser om utsträckningen av avtalets territoriella tillämpning (jämför ovan redogörelsen för artikel 2 i ). 6 Godkännande av och tilläggsprotokollet. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: och tilläggsprotokollet godkänns| | med reservation när det gäller möjligheten för utländsk stat att| | utöva domsrätt på svenskt territorium. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett statusavtal inom ramen för Partnerskap för fred ingås av regeringen sedan godkänt överenskommelsen. Remissinstanserna: Har i huvudsak godtagit utredningens förslag. Några remissinstanser - däribland Försvarsmakten och - har haft invändningar mot att endast reglerar det militära samarbetet inom Partnerskap för fred. Skälen för regeringens förslag: De gemensamma övningarna inom PFF-samarbetet föranleder frågor om rättslig status för de deltagande staternas styrkor. har dessa frågor inte varit reglerade i ett enhetligt avtal mellan PFF-staterna. Vid de gemensamma övningar som förevarit inom PFF-samarbetet har därför frågan fått lösas från fall till fall, varvid vanligtvis det arrangerande landet utfärdat en deklaration där det angetts vilka rättsliga regler som skall vara gällande under övningen. Ett så omfattande och kontinuerligt pågående samarbete som det som äger rum inom ramen för Partnerskap för fred kräver dock att de rättsliga frågor som uppstår till följd av samarbetet får en enhetlig och långsiktig reglering. I syfte att åstadkomma en sådan enhetlighet och långsiktighet i den rättsliga regleringen har NATO-staterna lagt fram det avtal och tilläggsprotokoll som vi redogjort för i avsnitt 5.2. Regeringen har beslutat att avtalet jämte tilläggsprotokollet skall undertecknas, Fo96/56/SI, med en reservation såvitt avser möjligheten för utländsk stat att utöva domsrätt på svenskt territorium. Reservationen lyder enligt följande. The Government of does not consider itself bound by Article I of the agreement among the States Parties to the and the other States Participating in the Partnership for Peace regarding the status of their Forces, to the extent that this Article refers to the provisions of Article VII of the agreement between the Parties to the regarding the status of their Forces, which gives sending States the right to exercise jurisdiction within the territory of a receiving State, when is such a receiving State. The reservation does not cover appropriate measures taken by the military authorities of sending States which are immediately necessary to ensure the maintenance of order and security within the force. Beträffande innebörden av reservationen se vidare avsnitt 7.4.1. har deltagit och kommer att delta i övningar inom PFF-samarbetet. avsikt är även att framöver stå som värd för övningar inom ramen för detta samarbete. För del är det därför av stor betydelse att få en enhetlig rättslig reglering av PFF-samarbetet. Det av NATO-staterna framlagda avtalet och tilläggsprotokollet innebär en för godtagbar rättslig reglering av samarbetet på militär sida. och tilläggsprotokollet innebär inte att fråga om beslut att sända en styrka från en medlemsstat till en annan regleras utan dessa avtal reglerar endast vad som gäller rättsligt när ett lands styrkor befinner sig på ett annat lands territorium. Vissa remissinstanser har framhållit att ett avtal bör omfatta även civilt samarbete. Självfallet skulle det vara en fördel om en uttrycklig internationell reglering av allt samarbete inom Partnerskap för fred nu kunde komma till stånd. NATO-staterna har dock valt att för undertecknande lägga fram och tilläggsprotokollet, vilka enligt ordalydelsen reglerar militärt samarbete. Det saknas möjlighet för att få till stånd ett avtal som uttryckligen reglerar samarbetet även på civil sida. Denna brist bör dock inte föranleda att avstår från att godkänna och tilläggsprotokollet. Ett uteblivet godkännande skulle endast innebära att skulle få ett avtalslöst tillstånd såvitt avser hela PFF-samarbetet. Dessutom kan få viss betydelse även för det civila samarbetet. Man bör nämligen hålla i minnet att i åtskilliga stater bedrivs sådan verksamhet som i är civil av respektive stats försvarsmakt. Analogivis kan därför även t.ex. verksamhet på räddningstjänstens område inom ramen för Partnerskap för fred anses reglerad i avtalet. I - NATO - regleras, som nämnts i avnsitt 5.1, även sådant som inte kan få relevans i PFF-samarbetet. De bestämmelser i avtalet som reglerar annat än vad som föranleds av de övningar som förekommer inom ramen för samarbetet Partnerskap för fred saknar därför betydelse för svenskt vidkommande. Regeringen återkommer i det följande till vissa av dessa frågor. Mot bakgrund av det anförda är det angeläget att godkänner avtalet jämte tilläggsprotokollet, med reservation när det gäller möjligheten för utländsk stat att utöva domsrätt på svenskt territorium. och tilläggsprotokollet är av sådan betydelse att de bör godkännas av . I vissa avseenden innebär bestämmelserna i att ändringar måste göras i svensk lagstiftning. Regeringen kommer i det följande att redogöra för vilka lagändringar som erfordras. 7 Behovet av lagstiftning I samband med ett svenskt godkännande av och tilläggsprotokollet måste ställning tas till om de regler som på detta sätt godkänner står i överensstämmelse med svensk lagstiftning. Om så inte är fallet, måste övervägas vilka ändringar som bör göras i den svenska lagstiftningen. och tilläggsprotokollet har presenterats i avsnitt 5.2. En genomgång av dessa dokument visar att det framför allt är på de straff- och skadeståndsrättsliga områdena som det kan vara nödvändigt att anpassa svensk lagstiftning till avtalens reglering. Även skyldigheten att bereda främmande styrkor skydd för insyn i deras verksamhet kräver lagändring, liksom immunitet och privilegier enligt avtalet såvitt avser import och export. Såvitt avser rätten att föra in vapen i samband med övningar i har regeringen i proposition 1995/96:52 En ny vapenlag redan föreslagit erforderlig lagstiftning. Den nya lagen föreslås träda i kraft . Åtskilliga frågor som regleras i föranleder inte någon ändring i svensk lagstiftning. Regeringen kommer i det följande att närmare utveckla skälen för att vi i vissa avseenden inte föreslår några lagändringar. Några remissinstanser, däribland Försvarsmakten, har hävdat att det föreligger ett behov av att rättsligt reglera samtliga frågor som uppkommer inom samarbetet Partnerskap för fred, således även den civila sidan av samarbetet. Även har kritiserat att det civila samarbetet lämnas utanför regleringen. Såsom framhållits i det föregående har nu att ta ställning till frågan om godkännande av och tilläggsprotokollet. I samband härmed bör erforderliga lagändringar göras. Det saknas möjlighet för att få till stånd ett internationellt avtal som uttryckligen reglerar även samarbete på civil sida. Eftersom i vissa avseenden - såsom framhållits i avsnitt 6 - kan få betydelse även för civilt samarbete bör lagändringarna dock göras på ett sådant sätt att lagstiftningen - om inte annat är särskilt motiverat - blir tillämplig också i fråga om civilt samarbete inom ramen för Partnerskap för fred. 7.2 Sändande av svensk trupp utomlands -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Genom lagen (1994:588) om utbildning för | | fredsbevarande verksamhet har regeringen bemyndigats att sända | | väpnade styrkor utomlands för deltagande i utbildning för | | fredsbevarande verksamhet inom ramen för internationellt | | samarbete. Det finns inte behov av ytterligare lagstiftning för | | att sända svenska väpnade styrkor utomlands för att delta i PFF-| | övningar. | | | | Regeringens förslag: Lagen om utbildning för fredsbevarande | | verksamhet ändras så att den i fortsättningen avser utbildning för| | fredsfrämjande verksamhet. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Utredningen har inte behandlat frågan om att utsträcka lagen till att avse all fredsfrämjande verksamhet. Remissinstanserna: Har inte haft något att erinra mot utredningens bedömning. Försvarshögskolan har dock anfört att det bör övervägas att i lagtext använda termen "fredsfrämjande" i stället för "fredsbevarande". Skälen för regeringens bedömning och förslag: Enligt 10 kap 9 § första stycket regeringsformen får regeringen sätta in Försvarsmakten eller en del därav vid väpnat angrepp mot riket. I övrigt får en svensk väpnad styrka sättas in i strid eller sändas till ett annat land endast om medger det (första punkten), om det är medgivet i lag som anger förutsättningarna för åtgärden (andra punkten) eller om en skyldighet att vidta åtgärden följder av internationell överenskommelse eller förpliktelse som har godkänt (tredje punkten). måste således på något sätt godkänna att en svensk väpnad styrka sänds utomlands. Enligt lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands finns möjlighet för regeringen att efter begäran av FN eller efter beslut som fattas av ställa väpnad styrka till för- fogande för fredsbevarande verksamhet utomlands. Denna lag har dock inte någon relevans för PFF-samarbetet. Detta tar ju enbart sikte på utbildning för fredsfrämjande verksamhet. I 1 § lagen om utbildning för fredsbevarande verksamhet stadgas att regeringen får sända en väpnad styrka utomlands för att delta i utbildning för fredsbevarande verksamhet inom ramen för internationellt samarbete. Av motiven till lagen (prop. 1993/94:244 s. framgår att den tillkom främst för att möjliggöra ett deltagande med svensk trupp utomlands vid övningar inom ramen för Partnerskap för fred, utan att skall behöva höras när en sådan övning blir aktuell. Någon ytterligare lagstiftning erfordras inte såvitt avser möjligheterna att sända svensk trupp utomlands för att delta i samarbete inom ramen för Partnerskap för fred. Däremot bör lagen om utbildning för fredsbevarande verksamhet ändras så att regeringen ges rätt att sända trupp utomlands för deltagande i utbildning inte bara för rent fredsbevarande verksamhet utan även för annan fredsfrämjande verksamhet. har stora förändringarna ägt rum i vår omvärld, varvid särskilt FN:s roll vid internationella konflikter har stärkts. FN, vars tidigare insatser i princip varit rent fredsbevarande vid lösning av internationella konflikter har vid senare insatser kommit att bedriva även annan fredsfrämjande verksamhet. Som exempel kan nämnas de senaste årens FN-insats i f.d. . Denna internationella förändring har även fått återverkningar i . Här kan nämnas dels beslut med anledning av prop. 1992/93:254 Svenskt deltagande i av FN:s säkerhetsråds beslutade insatser för säkerställande av fred i f.d. , där svensk trupp ställdes till FN:s förfogande som ett bidrag till av säkerhetsrådet beslutade insatser för säkerställande av fred i f.d. (bet. 1992/93:UU35, rskr. 1992/93:429), dels beslut med anledning av prop. 1995/96:113 Svenskt deltagande i fredsstyrka i f.d. , där svensk trupp ställdes till förfogande i en multinationell styrka (IFOR) med uppgift att genomföra en fredsöverenskommelse mellan parterna i konflikten i f.d. (bet. 1995/96:UU4, rskr. 1995/96:109). Även övningar inom Partnerskap för fred kommer att i större utsträckning vara inriktade på fredsfrämjande insatser i stället för som tidigare rent fredsbevarande insatser. Från svensk sida föreligger intresse av att kunna delta även i dessa övningar, varför en lagändring bör göras. Någon motsvarande ändring bör däremot inte göras i lagen om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. Även i fortsättningen bör således i varje enskilt fall ta ställning till om svensk trupp skall sändas utomlands för deltagande i operationer som inte är enbart fredsbevarande. 7.3 Tillträde till svenskt territorium för utländsk trupp -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Gällande svensk lagstiftning om att | | utländska trupper har tillträde till svenskt territorium och rätt| | att vistas i landet tillgodoser de krav som samarbetet inom | | Partnerskap för fred förutsätter. Någon ytterligare lagstiftning| | föranleds inte av PFF-samarbetet. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: har anfört att undantag från skyldigheten att söka visum, uppehållstillstånd och arbetstillstånd inte bör göras i form av enskilda beslut av regeringen utan att sådana undantag i stället bör, liksom andra undantag för återkommande tillfällen, ges en generell utformning i förordningsform - i förevarande fall utlänningsförordningen (1989:547). Skälen för regeringens bedömning: Regler om utländsk väpnad styrkas tillträde till svenskt territorium finns i olika författningar, nämligen tillträdesförordningen (1992:118), förordningen (1982:756) om Försvarsmaktens ingripande vid kränkning av territorium under fred och neutralitet, m.m. (IKFN-förordningen) och förordningen (1994:528) om utländska besök vid Försvarsmakten och . Allmänna bestämmelser om utlänningars inresa, utresa och vistelse i finns i utlänningslagen (1989:529). I lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. finns regler som begränsar utlänningars rätt att uppehålla sig inom militära skyddsområden.