prop · GJ03216 · 1996-01-01 00:00:00 — Tillstånd för ett utländskt företag enligt första stycket 4 och 5 får bara lämnas om insättningar hos filialen omfattas av garantin enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti eller av en utländsk garanti som omfattar insättningar som anges i 2 § lagen om insättningsgaranti och har en högsta ersättningsnivå som inte understiger ett belopp motsvarande 20 000 ecu innan det i förekommande fall har gjorts avdrag för en självrisk med högst av en enskild insättares garanterade insättning. Tillstånd enligt första stycket 4 och 5 får inte lämnas om insättningar hos filialen omfattas av en utländsk garanti som har en ersättningsnivå som överstiger den som gäller enligt lagen om insättningsgaranti. Ersättningen får inte heller avse fler slag av insättningar eller betalas till andra insättare än vad som anges i den lagen. I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns bestämmelser om rätt för värdepappersinstitut att bedriva pensionssparrörelse. 7 §10 ------------------------------------------------------- Vid kreditgivning enligt 4 § Vid kreditgivning enligt 4 § andra stycket gäller i första stycket 5 gäller i stället för bestämmelserna i stället för bestämmelserna i 12 kap. 7 § aktiebolagslagen 12 kap. 7 § (1975:1385) följande för aktiebolagslagen värdepappersbolag. (1975:1385) föl-jande för värdepappersbolag. Ett värdepappersbolag får inte på andra villkor än sådana som bolaget normalt ställer upp lämna kredit till 1. en styrelseledamot, 2. en person som ensam eller i förening med någon annan får avgöra kreditärenden som ankommer på styrelsen, 3. en anställd som har en ledande ställning inom bolaget, 4. någon annan aktieägare än staten med ett aktieinnehav som motsvarar av , 5. den som är make eller sambo till någon som avses i 1-4 eller 6. en juridisk person i vilken någon som avses i 1-5 har ett väsentligt ekonomiskt intresse i egenskap av delägare eller medlem. prövar om en anställd har sådan ledande ställning som avses i andra stycket 3. skall avgöra ärenden om kredit till de personer och företag som avses i andra stycket. Bolaget skall föra in uppgifter om sådana krediter i en förteckning. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela föreskrifter om vilka uppgifter som skall antecknas i förteckningen. Andra-fjärde styckena tillämpas också på krediter mot säkerhet av borgen eller fordringsbevis som utfärdas av någon som avses i andra stycket. Detsamma gäller för en fordran som bolaget förvärvar och för vilken någon som avses i andra stycket är betalningsskyldig. 5 kap. ------------------------------------------------------- . 3 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela föreskrifter om ett värdepappersbolags största tillåtna valutaposition 6 kap. 2 §11 ------------------------------------------------------- Regeringen, eller efter Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, regeringens bemyndigande, får får meddela föreskrifter om meddela föreskrifter om 1. vilka upplysningar ett värdepappersinstitut skall lämna till inspektionen samt 2. förvaring och inventering av värdehandlingar hos ett värdepappers-institut. Denna lag träder i kraft . 2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1610) om kreditmark-nadsbolag dels att 3 kap. 1 § skall ha följande lydelse, dels att rubriken till 4 kap. skall lyda "Kapitaltäckning m.m.", dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf, 4 kap. 2 §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 1 §12 Ett kreditmarknadsbolag får endast driva finansieringsverksamhet och verksamhet som har ett naturligt samband därmed. Kreditmarknadsbolaget får, med iakttagande av vad som föreskrivs i detta kapitel, i sin verksamhet bland annat 1. låna upp medel, bland annat genom att ge ut obligationer eller andra jämförbara fordringsrätter, 2. lämna och förmedla kredit, bland annat i form av konsumentkredit, kredit mot panträtt i fast egendom och i fordringar, 3. medverka vid finansiering, bland annat genom att förvärva ford-ringar och upplåta lös egendom till nyttjande (leasing), 4. förmedla betalningar, 5. tillhandahålla betalningsmedel, 6. ikläda sig garantiförbindelser och göra liknande åtaganden, 7. lämna ekonomisk rådgivning, 8. förvara värdepapper, 9. vara , 10. medverka vid försäljning av försäkringstjänster, 11. tillhandahålla inkassotjänster, 12. tillhandahålla värdefackstjänster, ------------------------------------------------------- 13. driva valutahandel 13. driva valutahandel, under de förutsättningar som samt föreskrivs i lagen (1988:1385) om riksbank, samt 14. lämna kreditupplysning under de förutsättningar som föreskrivs i kreditupplysningslagen (1973:1173). 2 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela föreskrifter om ett kreditmarknadsbolags största tillåtna valutaposition. Denna lag träder i kraft . 2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 2 § Bestämmelserna i denna lag gäller företag som driver 1. bankrörelse och annan verksamhet som består i att från allmänheten låna upp medel och att lämna krediter, 2. livförsäkringsrörelse, 3. verksamhet av det slag som beskrivs i 1 kap. 3 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, ------------------------------------------------------- 4. verksamhet som står 4. verksamhet som står under under tillsyn och som tillsyn och som huvudsakligen består i att huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de utföra en eller flera av de verksamheter som anges i 3 verksamheter som anges i 3 kap. 1 § 2-12 lagen kap. 1 § 2-13 lagen (1992:1610) om kreditmark- (1992:1610) om kreditmark- nadsbolag. nadsbolag, 5. verksamhet som kräver anmälan till enligt valutaväxlingslagen (1996:000). Lagen gäller endast sådan mot kunder inriktad verksamhet som avses i första stycket och som bedrivs från ett fast driftställe i . Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning tillkallades med stöd av regeringens bemyndigande en särskild utredare (lagmannen ) med uppdrag att utreda behovet av normgivning och tillsyn inom vissa delar av betalningsväsendet. överlämnade utredningen ett delbetänkande, Finansiella tjänster i förändring (SOU 1994:66), som behandlar bl.a. inlåningsbegreppet i bankrörelselagen och sådan finansieringsverksamhet som bedrivs i föreningsform. Huvuddelen av utredningens förslag har efter remissbehandling lett till lagstiftning (prop. 1995/96:74, bet. 1995/96:NU9, rskr. 1995/96:112). Betänkandet innehåller också förslag till en reglering av valutaväxling. Även denna del av betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanser finns i bilaga 1. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (Fi94/1942). har kommit in till regeringen med en framställan om ändring av 22 b § lagen (1988:1385) om riksbank (riksbankslagen) avseende tillstånd för valutahandel m.m. föreslår i skrivelsen att valutahandel skall få bedrivas utan tillstånd av samt att sådan handel skall omfattas av den grundläggande auktorisationen för banker och andra finansiella institut. Företag som inte står under tillsyn eller har auktorisation för valutahandel med allmänheten från tillsynsmyndighet inom det europeiska ekonomiska samarbetsområdet, EES, skall enligt förslag inte få driva valutahandel. har i en skrivelse återkommit till vissa frågor kring avskaffandet av valutahandelstillstånden. Inom har utarbetats en promemoria som behandlar frågor om valutaväxling och valutahandel. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 3. I ärendet tas även upp några redaktionella ändringar i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådet har framfört vissa synpunkter på lagtexten. Regeringen har följt Lagrådets förslag och synpunkter. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Valutareglering infördes i genom valutalagen (1939:350). Valutahandelstillstånd infördes som ett stöd för valutaregleringen. Valutaregleringen, som i allt väsentligt avskaffades 1989, upprätthölls bl.a. genom att de institut som erhållit valutahandelstillstånd hade ansvaret för att betalningarna till och från utlandet var i enlighet med regleringen. Valutahandelstillståndet innebar främst en auktorisation att handla med valutor och utföra betalningar till och från utlandet. I tillstånden angavs också rätt att reglera de s.k. valutabankernas positioner i valuta. tillstånd krävdes även för att bedriva handel med resevaluta och en förutsättning för att sådant skulle beviljas var att syftet med verksamheten var att växla pengar som var avsedda för reseändamål. I övrigt gjordes inte någon närmare prövning vid tillståndsgivningen. Den som beviljades tillstånd ålades skyldighet att iaktta bestämmelserna i valutaförordningen (1959:264) och föreskrifter. I villkoren för valutahandelstillstånd föreskrevs att försäljning av resevaluta till allmänheten fick ske endast om omständigheterna inte motsade att valutan var avsedd för utlandsresa inom en näraliggande framtid. Vidare fick försäljningsstället inneha resevalutor till belopp som kunde anses rimligt med hänsyn till normal nettotillgång. Slutligen fick försäljningsstället inte inneha kontotillgodohavanden i utländsk valuta. Även om dessa villkor gällde var det, i vart fall , underförstått att försäljningsstället för resevaluta inte förutsattes fråga kunden om ändamålet med t.ex. ett köp av utländska sedlar, så länge volymen höll sig under vissa gränser. Det tillstånd som försäljningsstället erhöll var inte tidsbegränsat, men kunde återkallas för det fall att de föreskrivna villkoren inte efterlevdes. utövade inte någon egentlig tillsyn över den verksamhet som försäljningsställena bedrev. Det ålåg dock dessa att redovisa sin handel med resevaluta. ersattes valutalagen och valutaförordningen av lagen (1990:749) om valutareglering (sedermera ersatt med lagen [1992:1602] om valuta- och kreditreglering). Den nya lagen gav vissa möjligheter att tillgripa reglerande åtgärder om vissa, strängt avgränsade, omständigheter förelåg, såsom exempelvis krig eller krigsfara. Därmed upphörde det i valutaförordningen angivna kravet på tillstånd för att bedriva rörelse med utländska betalningsmedel för reseändamål. infördes i riksbankslagen ett krav på tillstånd för att bedriva valutahandel med allmänheten. Ändringen innebar, förutom att kravet på valutahandelstillstånd överfördes till riksbankslagen, att den krets som kunde erhålla tillstånd utökades genom att andra kreditinstitut än banker kunde få tillstånd att driva valutahandel med allmänheten. För den som endast bedriver köp och försäljning av resevaluta infördes inte något tillståndskrav. Med verkan från ändrades riksbankslagen, till följd av åtagande enligt , så att utländska kreditinstitut som med stöd av hemlandsauktorisation bedriver valutahandel med allmänheten får ställning av auktoriserade valutahandlare. Mot bakgrund av detta ifrågasattes i prop. 1992/93:89 (s. 122) om inte den grundläggande auktorisationen för svenska banker och andra kreditinstitut borde innefatta rätt att även driva valutahandel. Något sådant förslag lades dock inte fram i propositionen. Bankernas rätt att bedriva valutaväxlingsverksamhet reglerades tidigare i bankrörelselagen (1987:617) genom att sådan verksamhet föll in under 2 kap. 1 § andra stycket 1 bankrörelselagen, annan finansiell verksamhet som är förenlig med inlåning . anges i 2 kap. 2 § bankrörelselagen vilka verksamheter som en bank får driva. I bestämmelsen föreskrivs att bank, utöver flera andra verksamheter, även får tillhandahålla betalningsmedel (punkten 5) och driva valutahandel under de förutsättningar som föreskrivs i riksbankslagen (punkten 15). Med stöd av bankoktrojen kan banker sålunda driva valutaväxlingsverksamhet medan valutahandel fordrar tillstånd enligt riksbankslagen. Motsvarande bestämmelser finns i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag (3 kap. 1 § andra stycket 5 resp. 13). Med stöd av tillstånd att driva finansieringsverksamhet kan således även ett kreditmark-nadsbolag driva valutaväxlingsverksamhet medan valutahandeln fordrar tillstånd enligt riksbankslagen. För värdepappersbolag gäller att valutahandel får drivas efter tillstånd av enligt 22 b § riksbankslagen. Vad beträffar valutaväxling så kan sådan verksamhet - som ett led i rörelsen - bedrivas av ett värdepappersbolag som sidoverksamhet (3 kap. 4 § första stycket 6 lagen [1991:981] om värdepappersrörelse). Tillståndet ges av . Vid en diskussion om handeln med valuta bör man skilja mellan den handel som sker på valutamarknaden, nämligen mellan främst banker, och de valutaväxlingstjänster som banker och andra företag erbjuder bl.a. konsumenter. Handeln på den internationella valutamarknaden omsätter mycket stora belopp. Den dagliga omsättningen har 1995 uppskattats till ca (USD). är , och . Den totala omsättningen i uppgick till (SEK). Valutamarknaden är en marknad med stor bredd och djup. På valutamarknaden finns det många aktörer, affärerna är förenade med låga transaktionskostnader och informationen om priserna är i det närmaste ögonblicklig. Aktörer på valutamarknaden är i första hand stora, internationellt verksamma banker. För att valutamarknaden skall fungera väl krävs att åtminstone några aktörer, vanligtvis banker, fungerar som marknadsgaranter, dvs. anger kontinuerligt till vilka priser man är villig att köpa eller sälja valutor. Andra aktörer på valutamarknaden är värdepappersföretag, centralbanker och företag samt institutionella investerare. Handeln med valuta sker avista eller med hjälp av olika derivatinstrument, t.ex. terminer, svappar och optioner. Avslut på valutamarknaden träffas vanligen direkt mellan parterna eller deras ombud utom i de fall det är fråga om derivatinstrument som handlas på en derivatbörs. Valutahandeln domineras av stora banker som handlar med varandra och med kunder. Handeln mellan bankerna brukar kallas interbankhandel. En väsentlig del av denna handel har sin grund i kommersiella affärer. Ett företag kan genom sin bank t.ex. vilja växla en exportinkomst i USD till SEK. Om banken då köper USD av kunden innebär det att bankens innehav av USD ökar och att banken kan behöva sälja USD till en annan bank för att skydda sig mot förluster om dollarn försvagas. Även företag med internationella affärer vill vanligtvis skydda sig mot valutakursförändringar, s.k. hedging. Om företaget skall få en intäkt eller kostnad i utländsk valuta vid en viss framtida tidpunkt kan företaget genom sin bank till en viss kostnad skydda sig genom en terminsaffär. En sådan terminsaffär kan medföra att banken måste neutralisera sin position genom att i sin tur ingå en terminsaffär med en annan aktör. En stor del av valutahandeln utgör positionstagande som bygger på aktörernas bedömningar av en viss valutas framtidsutsikter. En annan typ av affärer på valutamarknaden är s.k. arbitrageaffärer som innebär att aktören försöker utnyttja tillfälliga felprissättningar i marknaden. Ett av kännetecknen för valutamarknaden är att den är både gräns-överskridande och nationell. Den internationella karaktären framgår tydligt av undersökning av den svenska derivatmarknaden . Det året träffades av alla avistaaffärer med valuta i mellan en svensk och en utländsk bank. För derivatinstrument var motsvarande siffra . Från samma undersökning kan konstateras att kategorin övriga aktörer, t.ex. företag, uppgav att de till var inriktade på att använda derivatinstrument för att skydda andra positioner och av deras verksamhet var motiverad av positionstagande. Den nationella karaktären får valutamarknaden genom att affärerna avvecklas i det land valutan är utgiven. Det innebär att i en affär SEK, dollarledet avvecklas i medan leveransen av svenska kronor sker i . Enligt 22 b § riksbankslagen får valutahandel bedrivas endast med stöd av tillstånd av . Detta innebär att all handel med valuta, utom köp och försäljning av resevaluta, kräver tillstånd. Således måste åtminstone den ena parten vid varje valutaaffär ha tillstånd att driva valutahandel. Lagen skiljer mellan tillstånd för valutahandel och valutahandelstillstånd. Ett tillstånd för valutahandel kan ges t.ex. till ett finansieringsföretag (internbank) inom en större koncern som sköter sin valutahantering via detta företag. Ett valutahandelstillstånd däremot avser valutahandel med allmänheten. kan bevilja följande institut valutahandelstillstånd: banker, kreditmarknadsbolag, värdepappersinstitut, Allmänna pensionsfonden, försäkringsföretag med svensk koncession, hypoteksinstitutioner, samt vissa utländska företag. När prövar ansökan om auktorisation skall det sökande institutets kompetens och soliditet samt allmänna lämplighet att bedriva valutahandel beaktas. För att få valutahandelstillstånd skall institutet bl.a. ha ett tillfredsställande internt system för bedömning, uppföljning och kontroll av de risker som är förenade med valutahandeln. Institutet skall skriftligen kunna dokumentera den långsiktiga policyn för strategi och typ av verksamhet samt risk och delegationsordning. Det åligger institutets ledning att se till att de tjänstemän som är verksamma i valutahandeln har kunskap om och erfarenhet av valutamarknaden, kännedom om gällande regler samt insikt om de krav som verksamheten ställer. Riksbankslagen medger två olika typer av valutahandelstillstånd. För-utom det vanliga valutahandelstillståndet kan även utfärda ett tillstånd som begränsas till viss valutahandel. Det begränsade valutahandelstillståndet började användas under slutet av . Bakgrunden till att det begränsade valutahandelstillståndet infördes var att såg det som önskvärt att kunna ge tillstånd till institut som ville ha möjlighet att genomföra valutahandel med allmänheten endast i begränsad omfattning, t.ex. genom att agera som valutaväxlande mellanhand vid handel med utländska värdepapper. Denna valutahandel var att betrakta som valutahandel med allmänheten och krävde följaktligen också tillstånd av . Ett institut som erhållit ett begränsat tillstånd kan inte erbjuda samtliga de valutamarknadstjänster som ett institut med det allmänna tillståndet kan. På ett företag med begränsat tillstånd kan ställa lägre krav på bl.a. rapportering, erfarenhet och kompetens än på ett företag med vanligt valutahandelstillstånd. Den som har rätt att bedriva valutahandel med allmänheten kallas auktoriserad valutahandlare. En auktoriserad valutahandlare skall dels bedriva handel i utländska betalningsmedel med beaktande av kraven på kompetens, soliditet och allmän lämplighet, dels förse med nödvändiga uppgifter. Före avvecklingen av valutaregleringen hade valutahandlaren ytterligare en funktion. Valutahandlaren skulle då pröva att betalningar till och från utlandet m.m. utfördes i enlighet med gällande valutarestriktioner. Sedan valutaregleringen avskaffats gäller i stället att valutahandlaren skall vara väl insatt i gällande bestämmelser. Ett sådant exempel är 22 § riksbankslagen som innebär att företag som står under tillsyn skall till Riks- banken lämna de uppgifter som anser nödvändiga för att dels följa utvecklingen på valuta- och kreditmarknaderna, dels övervaka betalningssystemets stabilitet. I samband med att valutaregleringen avskaffades infördes lagen (1990:750) om betalningar till och från utlandet m.m. Lagen föreskrev att betalningar till och från utlandet endast fick ske genom förmedling av en auktoriserad valutahandlare. Syftet med den s.k. betalningslagen var att skapa en grund dels för av uppgifter för betalningsbalansstatistiken, dels för skattemyndigheternas kontroll av utlandstransaktioner. Betalningslagen upphörde att gälla i och med utgången av . Förutom att auktorisera institut att bedriva valutahandel med allmänheten har reglerna beträffande valutahandelstillstånd till syfte att begränsa valutahandlarnas valutaexponering genom att bestämma s.k. limitbelopp. Limitbeloppens storlek relateras i normalfallet till institutets kapitalbas; ju större kapitalbas, desto större limitbelopp. Det finns två möjliga skäl för valutalimiter. För det första innebär en valutalimit en begränsning av valutahandlarens valutaexponering och därmed minskad risk för att valutakursförändringar skall orsaka valutahandlaren stora förluster, vilka ytterst kan hota institutets solvens. För det andra begränsas institutens möjligheter att ta valutapositioner. Därmed kan limiterna fylla en valutapolitisk funktion genom att bidra till stabilitet på valutamarknaden och förhindra omfattande valutaflöden eftersom valutahandlarnas möjligheter att, i tider av valutaoro, förändra sitt innehav av utländsk valuta begränsas. I används limiterna uteslutande för det förstnämnda syftet, att begränsa den totala riskexponeringen i ett finansiellt institut. Det är som, i samband med att valutahandelstillstånd meddelas, bestämmer valutalimiterna. limiter anger dels att den totala valutaexponeringen maximalt får uppgå till +/- av institutets kapitalbas, dels att valutaexponeringen i varje enskild valuta maximalt får uppgå till +/- av institutets kapitalbas. övervakar valutahandlarnas agerande och risktagande på valutamarknaden. Detta sker genom att på grundval av bl.a. rapporter från instituten fortlöpande och regelbundet utvärderar valutahandlarens agerande för att kontrollera att de krav som anges i valutahandelstillståndet uppfylls. Dessutom kan , som nämnts, begränsa institutets valutariskexponering genom att bestämma limitbelopp. övervakar, , att alla banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag uppfyller reglerna om kapitalkrav för valutakursrisker enligt lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Enligt dessa regler skall instituten som huvudregel ha en kapitalbas som bl.a. täcker de risker de utsätts för i sin totala verksamhet till följd av valutakursförändringar. och överva- kar således delvis samma område. Efter anmodan av skall ett institut som står under tillsyn av , enligt 22 § riksbankslagen, till lämna de uppgifter som anser nödvändiga för att följa utvecklingen på valuta- och kreditmarknaderna. Vidare är den som utfört en valutatransaktion skyldig att till lämna de uppgifter och för visa upp de handlingar beträffande transaktionen som behövs som underlag för betalningsstatistik. Enligt 22 a § riks-bankslagen skall på begäran tillhandahålla skattemyndigheter uppgifter som rör betalningar till eller från utlandet, om det behövs för myndigheternas kontroll av skatter eller avgifter. skall även tillhandahålla tullmyndigheter uppgifter som finns hos och som rör betalningar för import eller export av varor. I svensk rätt skiljer man mellan handel med resevaluta och annan valutahandel. Skillnaden mellan dessa verksamheter är, som tidigare berörts, att handeln på valutamarknaden avser stora belopp och sker mellan banker och andra finansiella institut samt deras kunder. När det gäller handel med resevaluta talar man ofta om valutaväxling. För att bedriva köp och försäljning av resevaluta krävs i regel inte något särskilt tillstånd. Sådan verksamhet kan därför bedrivas exempelvis av bank eller annat kreditinstitut, eller valutaväxlingsföretag. För värdepappersbolag krävs tillstånd för att som sidoverksamhet få bedriva valutaväxlingstransaktioner som ett led i värdepappersrörelsen (3 kap. 4 § första stycket 6 lagen om värdepappersrörelse). har valutaväxling i ökad utsträckning kommit att bedrivas av företag som är fristående från banker och andra kreditinstitut. Gemensamt för de fristående valutaväxlingsföretagen är att de inte står under tillsyn.