prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — Forskningsverksamheten får inledas efter begäran om kuststatens samtycke, om inte kuststaten informerat den sökande staten eller organisationen att den vägrar sitt samtycke av något av de skäl som anges i artikel 246, eller att den kräver mer information om projektet. Meddelanden om marinvetenskapliga forskningsprojekt skall lämnas ge-nom lämpliga officiella kanaler, såvida inte annat har överenskommits. Stater skall genom behöriga internationella organisationer söka främja fastställandet av allmänna kriterier och riktlinjer för att bistå stater, som önskar upplysningar om marinvetenskaplig forsknings beskaffenhet och innebörd. Genom denna bestämmelse söker man underlätta att definiera skillnaden mellan rent vetenskaplig forskning och nyttoforskning . Artikeln handlar om tyst samtycke. Stater eller behöriga internationella organisationer får påbörja ett marinvetenskapligt forskningsprojekt efter den dag, då de i enlighet med artikel 248 erforderliga underrättelserna lämnats till kuststaten, såvida kuststaten efter det att den mottagit dessa underrättelser inte har informerat den stat som bedriver forskningen att den har vägrat sitt samtycke enligt bestämmelserna i artikel 246 eller att den kräver ytterligare upplysningar beträffande de villkor och den information som föreskrivs enligt artiklarna 248 och 249 eller att utestående förpliktelser föreligger avseende tidigare marinvetenskapliga forskningsprojekt. När ett forskningsprojekt inte uppfyller förpliktelserna enligt artiklarna 248, 249 och 254 äger kuststaten under närmare angivna omständigheter rätt att kräva tillfälligt avbrytande av eller upphörande med marinveten- skaplig forskningsverksamhet. De förpliktelser som skall uppfyllas är av klart folkrättslig natur. Ansvaret för att de uppfylls åligger därför staten. Artikeln ger vissa rättigheter till angränsande kustlösa och geografiskt missgynnade stater. Sålunda skall stater och behöriga internationella organisationer, som till en kuststat framlagt en plan om att bedriva marin- vetenskaplig forskning enligt artikel 246.3, underrätta angränsande kustlösa och geografiskt missgynnade stater om det föreslagna forsknings- projektet. Efter det att den berörda kuststaten givit sitt tillstånd kan de kustlösa staterna på vissa villkor bli delaktiga i projektet. Artikeln uppmanar staterna att söka anta lämpliga lagar för att underlätta marinvetenskaplig forskning, däribland tillträde till sina hamnar och att främja bistånd till marinvetenskapliga forskningsfartyg, som iakttar de i detta kapitel tillämpliga bestämmelserna. Artiklarna 256 och 257 I dessa artiklar bekräftas återigen alla staters rätt till forskning på det fria havet som en havsrättslig princip (jfr artikel 87.1 f, artikel 143.1 samt artikel 238).Artiklarna 256 och 257 bekräftar explicit denna princip vad gäller området och vattenpelaren utanför den ekonomiska zonen. Rätten gäller alla stater, oavsett deras geografiska läge, och behöriga internatio-nella organisationer. Detta innebär att även stater, som inte anslutit sig till konventionen, har denna rätt. Anläggningar eller utrustning för vetenskaplig forskning i den miljön Uppsättandet och användningen av anläggningar för vetenskaplig forsk- ning inom ett område av den miljön skall vara föremål för samma villkor som föreskrivs i konventionen för bedrivande av marinvetenskap- lig forskning i ett sådant område. Anläggningar eller utrustning som avses i detta kapitel har inte status som öar. De genererar inget eget territorialhav och påverkar inte avgräns- ningen av territorialhavet, den ekonomiska zonen eller kontinentalsockeln. Säkerhetszoner av skälig bredd, som dock inte får överstiga , får dock inrättas runt vetenskapliga forskningsanläggningar. Upprättandet och användningen av anläggningar eller utrustning för vetenskaplig forskning skall inte utgöra hinder för erkända internationella farleder. Här lämnas föreskrifter om att anläggningar eller utrustning skall ha identifieringsmarkeringar, som visar registreringsdatum, samt lämpliga varningsignaler för att säkerställa säkerheten till sjöss. Artikeln innehåller principbestämmelser om det ansvar och den skade- ståndsskyldighet enligt folkrätten som hör ihop med marinvetenskaplig forskning. Stater och internationella organisationer bär ansvar för att marinveten- skaplig forskning, som de bedriver själva eller som bedrivs för deras räkning, sker i enlighet med konventionen. Staterna och de internatio- nella organisationerna är sålunda generellt skyldiga att övervaka också sådan forskning som de inte själva bedriver men som sker under deras tillsyn. Beträffande enskilda fartyg måste det dock anses att även flaggstatens allmänna övervakningsskyldigheter skall tillämpas på dem. I fråga om miljöansvar till följd av marinvetenskaplig forskning hänvisas till bestäm- melserna i artikel 235. Biläggande av tvister och interimsåtgärder Tvister rörande tolkningen eller tillämpningen av bestämmelserna i kon- ventionen beträffande marinvetenskaplig forskning skall biläggas i enlig- het med del XV kapitel 2 och 3. Detta innebär att parterna först skall försöka komma överens själva. Skulle detta inte lyckas, kan ett av tre förfaranden komma till användning. När en tvist uppkommit får en stat eller en internationell organisation inte tillåta att forskning inleds eller fortsätter utan tillstånd av kuststaten innan tvisten har bilagts i enlighet med bestämmelserna i konventionen. 5.14 Del XIV (artiklarna 266-278) Utveckling och överföring av marin teknologi Denna del innehåller regler om samarbete mellan industrialiserade länder och utvecklingsländer vad gäller vetenskaplig forskning i syfte att minska bestående skillnader i teknologisk utveckling. Avsnittet är till allra största del av deklaratorisk natur och ålägger få konkreta förpliktelser. Det nöd- vändiggör ingen förändring av svensk praxis. De i sammanhanget före- kommande finansiella förpliktelserna är i huvudsak av oförbindlig art. En grundtanke är att teknologiöverföring skall ske på marknadsmässiga vill-kor. Som sagts inledningsvis är syftet med regelsystemet att genom överföring av forskningsresultat höja utvecklingsländernas teknologiska nivå. Detta kan ske genom bilateralt samarbete eller genom samarbete via behöriga internationella organisationer. Samarbetet kan även förmedlas via myn- digheten (jfr artikel 143). Artikelns bestämmelser är fakultativa och därför inte bindande. Artikeln, som avser skydd av legitima intressen, innebär en försvagning av innehållet i föregående artikel. Hänsyn skall tas till rättigheter och skyldigheter för dem som förfogar över, tillhandahåller eller mottar marin teknologi. Principerna i artikel 266 ges sin praktiska tillämpning i artikel 268. I syfte att stärka utvecklingsländernas forskningskapacitet skall staterna direkt eller genom internationella organisationer främja bl.a. - spridning av marintekniska kunskaper, - utveckling av lämplig marin teknologi jämte teknisk infrastruktur och - utbildning av medborgare i utvecklingsländer. Denna artikel nämner några av de viktigaste åtgärderna som föreskrivs i artiklarna 266, 267 och 268, nämligen att upprätta program för tekniskt samarbete, att främja fördelaktiga betingelser för överenskommelser och kontrakt, utbyte av vetenskapsmän m.m. Artikeln understryker betydelsen av internationellt samarbete i syfte att utveckla och överföra marin teknologi genom bilaterala, regionala eller multilaterala program med lämplig internationell finansiering. Några omedelbara finansiella förpliktelser för svensk del kan inte här-ledas från denna artikel. Enligt artikeln åläggs staterna, direkt eller genom behöriga internationella organisationer, att främja fastställandet av allmänt erkända riktlinjer för överföring av marin teknologi. Staterna skall enligt denna artikel söka säkerställa att behöriga inter- nationella organisationer samordnar sin verksamhet för överföring av marin teknologi. Staterna åläggs här att samarbeta med behöriga internationella organisa- tioner och havsbottenmyndigheten för att underlätta överföringen av marin teknologi till utvecklingsländer. Med förbehåll för alla legitima intressen, såsom bl.a. rättigheter och skyldigheter för dem som förfogar över, tillhandahåller och mottar tekno- logi skall havsbottenmyndigheten säkerställa att utbildning av forskare från utvecklingsländerna genomförs, att teknisk dokumentation om utrust-ning, maskiner m.m. görs tillgänglig för alla stater, att dessa erhåller hjälp för teknologiöverföring samt finansiellt bistånd för havsforskning. Nationella och regionala centra för marinvetenskap och teknologi Även de här följande bestämmelserna är av fakultativt slag. De har till syfte att främja utbyte av forskningsresultat och teknologi. Staterna skall ge lämpligt stöd för att underlätta upprättandet och utvecklingen av natio-nella centra för att bereda möjligheter till högre utbildning till de stater som kan behöva och anhåller om sådant bistånd. Till komplettering av artikel 275 skall utvecklingsländerna också vid upp- rättandet av regionala forskningscentra understödjas genom samarbete av samtliga stater i en region. I artikeln återfinnes en detaljerad uppräkning av de uppgifter som regio- nala centra skall utföra för att förse utvecklingsländerna med marin tek- nologi. Samarbete mellan internationella organisationer De internationella organisationer som avses i denna del och i del XIII skall, antingen direkt eller i nära samarbete med varandra vidta alla lämp- liga åtgärder för att säkerställa att deras uppgifter och ansvar enligt denna del fullgörs på ett ändamålsenligt sätt. 5.15 Del XV (artiklarna 279-299) Biläggande av tvister Biläggande av tvister stadgas i konventionens del XV, del XI (kapitel 5), bilagorna V, VI, VII och VIII samt i vissa enskilda artiklar (artikel 264 och bilaga IX artikel 7). Bestämmelserna tillämpas endast i de fall parterna inte kommit överens om annat enligt en allmän överenskommelse eller genom ett avtal som rör den aktuella tvisten. EU:s medlemsstater har t.ex. kommit överens om att hänskjuta sina fiskeritvister till EG-dom-stolen, vilken då har företräde framför förfarandena enligt konventionen. De konventionsstater som inte erkänt andra tvistlösningsorgans behörighet förpliktas att använda de förfaranden som upprättas i konventionen. Utgångspunkten för konventionens regler om tvistlösning är att stater skall lösa sina tvister genom förhandlingar. Om ingen lösning kan uppnås på detta sätt skall tvisten hänskjutas till annan behandling. Konventions- staterna kan i allmänhet välja den instans som tvisten skall hänskjutas till. Om ingen särskild överenskommelse har ingåtts kan tvisten underställas icke-bindande förlikning enligt konventionen. Om en lösning inte nås på detta sätt skall de tvingande bestämmelserna tillämpas. Dessa bestämmelser kan indelas i två kategorier. Till den ena hör de regler som leder till en för parterna bindande lösning (del XV kapitel 2), till den andra hör reglerna om förlikning och rekom-mendationer vilka syftar till att parterna skall nedlägga tvisten (artikel 284, artikel 297.2 b och 297.2 c, artikel 298.1 a samt bilaga V). Huvudregeln i konventionen är det förfarande som leder till en bin- dande lösning. Det finns dock undantag till denna huvudregel, uppdelade i två typer, de automatiska och fakultativa undantagen. De förstnämda gäller tvister av en viss kategori (artikel 297), i synnerhet tvister som rör fiske och marinvetenskaplig forskning. Genom de senare har staterna medgivits en tämligen stor rätt till undantag avseende framför allt tvister rörande avgränsning av havsområden och militär verksamhet (artikel 298). Undantagen omfattar dock inte tvister som gäller sjöfart och miljövård, för vilka konventionen upprättar ett mycket effektivt tvistlösningsför- farande. Bilagorna V (förlikning), VI (Internationella havsrättsdomstolens stad- ga), VII (skiljedom) och VIII (särskild skiljedom) är direkt knutna till konventionens del XV. Bestämmelserna om förlikning i bilaga V är uppdelade i två huvud- grupper: - förlikningsförfarande enligt artikel 284 s.k. frivillig förlikning och - förlikningsförfarande enligt bestämmelserna i del XV kapitel 3 s.k. obligatorisk förlikning. Själva förlikningsförfarandet är i stort sett detsamma (jfr artikel 14) och i båda fallen är förlikningsresultatet inte bindande för parterna (jfr artikel 7.2 och artikel 14). Den väsentliga skillnaden mellan förlikningsproce-durerna är att det s.k. obligatoriska förlikningsförfarandet skall genom-föras när en av parterna så begär och underrättat den andra parten (jfr artikel 11). Detta förfarande kan genomföras även om en av parterna uteblir (jfr artikel 12). Det frivilliga förlikningsförfarandet kommer endast till stånd när parterna enligt artikel 284 har kommit överens om att hänskjuta tvisten till förlikning enligt bilaga V kapitel 1. Det obligatoriska förlikningsför- farandet är direkt kopplat till bestämmelserna i del XV kapitel 3, de s.k. automatiska och fakultativa undantagen från de obligatoriska tvistlös-ningsförfarandena som leder till bindande beslut. Förlikningsförfarandet regleras särskilt i artikel 297.2 b och 297.3 b samt i artikel 298.1 a. Syftet med förlikningen är att hjälpa parterna att nå en för båda godtagbar lösning på en tvist samt att tjäna som underlag för ett even- tuellt bindande avtal dem emellan. En central roll vid biläggande av tvister spelar Internationella havs- rättsdomstolen som upprättas genom konventionens bilaga VI (stadga för ). Domstolen skall ha sitt säte i och bestå av 21 oavhängiga ledamöter. I domstolen som helhet skall säkerställas att de viktigaste rättssystemen i världen är företrädda liksom en rättvis geografisk fördelning. Domstolen kan arbeta i plenum eller uppdelad i avdelningar. Domstolen är beslutsmässig när elva valda ledamöter är närvarande vid dess sammanträden. Domstolens ledamöter skall väljas och kan omväljas. För sju ledamöter, som utsetts vid det första valet, skall mandatet upphöra och för ytterligare sju ledamöter . Vid konventionsparternas möte i beslutades bl.a. att domstolens officiella språk skall vara engelska och franska. En part i en tvist kan dock använda ett tredje språk, men skall då stå för kostnaderna för översättning till ett av de officiella språken. Emellertid skall på begäran av en av parterna stå för kostnaderna för översättning av domstolens avgörande när det rör sig om ett tredje språk som är ett av FN:s officiella språk. Det beslöts vidare att principen om kostnadseffektivitet skall gälla för hela domstolsverksam- heten, samt att domstolen skall vara öppen även för stater vilka inte är parter i konventionen, då målet är att uppmuntra statssamfundet att använda domstolen. Domstolen skall upprättas , varvid val av ledamöterna skall ske. Den skall ha sin inledande session för organisatoriska frågor . Under domstolens initialperiod () skall beslut avseende domstolens interna arbetsordning fattas av ledamöterna själva. Registratorverksamheten skall av kostnadsskäl hållas på ett minimum , varför en registrator utses att sköta verksamheten från FN i . Tvister om användningen av havsbottnen, vilka anknyter till tillämp-ningen av del XI, hänskjuts till domstolens avdelning för havsbotten-tvister. Bestämmelserna om denna avdelnings sammansättning och förfa-randen är införda i konventionens bilaga VI avsnitt 4. I detta organ kan även andra än stater vara företrädda, bl.a. myndigheten, företaget samt andra privata och offentliga sammanslutningar med verksamhet på djup-havsbottnen. För tvister med anknytning till del XI är domstolen exklusivt forum. Artikel 39 i bilaga VI stadgar att avdelningens för havsbottentvister beslut skall kunna verkställas inom en konventionsstats område på samma sätt som domar eller beslut av högsta domstolen i den konventionsstat på vars område verkställigheten söks. Denna bestämmelse föranleder lag-stiftning (se avsnitt 6.5). Bestämmelserna om allmänt och särskilt skiljeförfarande har intagits i konventionens bilaga VII och VIII. Skiljedomstolarna fungerar i allmän- het som paneler med fem ledamöter, vilka utses från en särskild lista som för detta ändamål sammanställts av staterna. Särskilt skiljeförfarande kan tillämpas på tvister som gäller fiske, miljö, marinvetenskaplig forskning och sjöfart. I artikel 279 fastställs grundförutsättningen för tvistlösning. Konventions- staterna förpliktas att bilägga sina tvister, avseende tolkning eller tillämp- ning av konventionen, med fredliga medel i enlighet med artikel 2.3, genom något av de sätt som anges i stadgans artikel 33.1. Bestämmelserna i konventionen hindrar inte att parterna bilägger sina tvister på något annat sätt med varje fredligt medel som de finner lämpligt (artikel 280). Del XV tillämpas endast till de delar staterna inte har kunnat avtala om annat förfarande, och detta inte uteslutits genom en överenskommelse mellan staterna (artikel 281).När staterna kommit överens om ett förfarande som leder till bindande beslut, har sådant förfarande förtur framför del XV, om inte staterna kommer överens om annat (artikel 282). Om tvist uppstår mellan parterna om konventionens tillämpning, skall de utbyta åsikter om biläggande av tvisten genom förhandlingar. Detta gäller även om det överenskomna förfarandet inte har lett till resultat eller om dess genomförande kräver tolkning (artikel 283). Skyldigheten att förhandla är bindande. Enligt artikel 284 har varje konventionspart rätt att för en annan konventionspart föreslå att tvisten hänskjuts till förlikning enligt bilaga V kapitel 1, eller till annan förlik- ning, s.k. frivillig förlikning.Tvister som med stöd av bestämmelserna om havsbottentvister (del XI kapitel 5) skall biläggas i enlighet med del XV, biläggs under detta kapitel. Om en part i tvisten inte är konventionspart tillämpas kapitlets bestämmelser i tillämpliga delar (artikel 285). Obligatoriska förfaranden som leder till bindande beslut Artikeln stadgar att bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas på begäran av den ena parten, då förfarandet enligt kapitel 1 inte har lett till resultat, dock med förbehåll för undantagen enligt kapitel 3. Vid anslutning till konventionen eller därefter kan en konventionspart skriftligen förklara att den godtar något av följande medel för behandling av tvister som omfattas av konventionen (se vidare avsnitt 6.1.2): - , upprättad enligt bilaga VI, - , - Skiljedomstol enligt bilaga VII, - Skiljedomstol enligt bilaga VIII för de kategorier av tvister som upptas i den. Genom en förklaring kan emellertid den tvingande behörigheten hos avdelningen för havsbottentvister till följd av del XI kapitel 5 inte förbigås. En part som inte avgivit förklaring anses ha godtagit den tvingande behörigheten hos en skiljedomstol enligt bilaga VII. Skiljedomstolen är behörig även i de fall att parterna har valt olika organ och inte kommer överens om annat. Om parterna i en tvist har godtagit samma förfarande för biläggande av tvisten, får den bara överlämnas till skiljeförfarande enligt bilaga VII, såvida parterna inte enats om annat.En förklaring kan återkallas. Återkallelsen har dock ingen inverkan på en anhängig tvist, om inte parterna enas om något annat. Förklaringar skall tillställas FN:s generalsekreterare. I denna artikel behandlas tvistlösningsorganens jurisdiktion. De organ som anges i artikel 287 har rätt att ta upp varje tvist som gäller tolkning eller tillämpning av konventionen eller annan överenskommelse som anknyter till den. Den behörighet som tillkommer Havsrättsdomstolens avdelning för havsbottentvister eller något annat tvistlösningsorgan som avses i del XI kapitel 5, bestäms enligt avsnittet i fråga. Tvistlösningsorganen är behö-riga att avgöra tvister som faller under deras egen jurisdiktion. Ett tvistlösningsorgan har på begäran av parterna eller på eget initiativ, och sedan parterna hörts, rätt att till domstolen kalla åtminstone två vetenskapliga eller tekniska experter utan rösträtt. Ett tvistlösningsorgan har behörighet att bestämma om sådana interi- mistiska åtgärder som behövs för att bevaka de tvistande parternas rättigheter. Ett villkor är att tvistlösningsorganet anser sig behörigt att behandla huvudfrågan. Ett av parterna genom konventionen bestämt organ eller om ett sådant saknas Havsrättsdomstolen eller dess avdelning för havsbottentvister, har rätt att bestämma om interimistiska åtgärder i sådana fall när detta behövs för att skydda rättigheter i avvaktan på upprättandet av en skiljedomstol. Bestämmelsen om interimistiska åtgärder är bindande för parterna. Tvister kan hänskjutas till tvistlösningsorganen dels av konventions- staterna, dels av andra sammanslutningar när det uttryckligen fastställts i konventionen. Det bör tilläggas att beträffande havsbottentvister bestäms i konven- tionens artikel 187 om partsbehörighet för vissa andra parter än konven- tionsstaterna (myndigheten, företaget samt vissa andra organ som anges i artikeln). I bilaga VII artikel 13 samt bilaga VIII artikel 4 öppnas även för stater utanför konventionen en möjlighet att uppträda som parter i skiljeför- farande. I bilaga IX artikel 7 anges att konventionens tvistlösningsorgan med undantag för , även står öppna för inter- nationella organisationer. Denna artikel utgör en generell bestämmelse om frisläppande av fartyg och besättningar. Om en konventionsstats myndigheter har kvar-hållit ett fartyg som för en annan konventionsstats flagg och det görs gällande att den kvarhållande staten inte har följt konventionens bestäm-melser om frisläppande av fartyget eller dess besättning sedan skälig borgen eller annan ekonomisk säkerhet ställts, kan frågan om fri-släppande hänskjutas till ett tvistlösningsorgan som parterna i tvisten kommit överens om. Om parterna inte för kvarhållandet kommit överens om gemensamt tvistlösningsorgan kan frågan om frisläppande hänskjutas till ett tvistlösningsorgan som godtagits av den kvarhållande staten eller till Havsrättsdomstolen, såvida parterna inte kommer överens om annat. Begäran om frisläppande kan endast göras av flaggstaten eller på dess vägnar. Tvistlösningsorganet skall utan dröjsmål behandla begäran om frisläp-pande och då endast ta ställning till själva frisläppandet. Detta skall ske utan att handläggningen vid vederbörande inhemsk domstol av mål mot fartyget ifråga, dess ägare eller dess besättning påverkas. Artikeln gäller alltså endast frågan om frisläppande av fartyg eller besättning mot borgen, och inte själva processen rörande de brott som kan ha begåtts. Artikeln stadgar att den kvarhållande statens myndigheter skall, sedan av internationellt tvistlösningsorgan fastställd borgen eller annan säkerhet ställts, följa det tvistlösningsorganets beslut om frisläppande av fartyget eller dess besättning. Om borgen eller annan säkerhet har fast-ställts av ett internationellt tvistlösningsorgan, kan de nationella myndig-heterna inte kräva att en större säkerhet än denna betalas. Artikelns bestämmelser föranleder lagstiftning (se avsnitt 6.5). Tvistlösningsorganen skall grunda sina överväganden på konventionen och andra folkrättsliga regler som harmoniserar med konventionen. Konventionsparterna kan också befullmäktiga ett tvistlösningsorgan att fatta ett avgörande i syfte att uppnå ett skäligt resultat (ex aequo et bono). Av allmänna folkrättsliga principer och artikel 53 i om traktaträtten följer dock att tvingande internationella rättsregler, som strider mot havsrättskonventionen, tar över konventionens bestämmelser.Regler som stöder sig på artikel 103 i (t.ex. bindande sank-tionsbeslut av säkerhetsrådet) tar likaså över bestämmelserna i konven-tionen. Då förhandlingen inleds skall ett tvistlösningsorgan, utöver det som följer av normala regler om behörigheten, beakta om framställan omfattas av det i artikel 297 avsedda undantaget till den tvingande behörigheten vad gäller bindande beslut samt om framställan innebär missbruk av rättsliga förfaranden. Om så är fallet, skall ansökan avskrivas.