prop · GJ0349 · 1996-01-01 00:00:00 — Den förklaring som , i enlighet med artikel 2, punkt 2, avger bör därför vara utformad så att den klargör att möjligheter till förverkande ges också vid annan brottslighet än enligt , narkotikastrafflagen och lagen om förbud mot vissa dopningsmedel, om än att förutsättningarna vid andra brott kan vara något mer restriktiva. Detta bör kunna åstadkommas genom att i sin förklaring anger att beträffande annan brottslighet än , narkotikastrafflagen och lagen om förbud mot vissa dopningsmedel förbehåller sig rätten att, i den utsträckning så är motiverat med hänsyn till brottstypen, föreskriva förverkande i mer begränsad omfattning. Som tidigare framhållits anser regeringen att målsättningen bör vara att förverkandekonventionens bestämmelser skall få en så vidsträckt tillämpning som möjligt. Vid framtida överväganden beträffande förverkandebestämmelser knutna till olika brottstyper bör därför hänsyn tas till förverkandekonventionens bestämmelser. 5.2.2 Förberedande åtgärder m.m. (artiklarna 3-5) Enligt artikel 3 skall parterna anta den lagstiftning som behövs för att det skall vara möjligt att identifiera och spåra egendom som skall kunna förverkas och förhindra transaktioner som gäller sådan egendom. Dessa föreskrifter uppfylls för svensk del genom bestämmelserna i om kvarstad, beslag och husrannsakan. Enligt artikel 4, punkt 1 gäller att banksekretess inte får utgöra hinder mot att domstol eller annan behörig myndighet skall kunna besluta att dokument från banker eller andra handlingar med uppgifter om finansiella eller kommersiella förhållanden skall tas i beslag. Dessa föreskrifter är uppfyllda i svensk rätt. Det finns sålunda inte några särskilda begränsningar som hindrar att handlingar som rör ekonomiska förhållanden tas i beslag, om de har betydelse för utredning om brott. De rekommendationer som anges i punkt 2 om införande av speciella spaningsmetoder som t.ex. rapporteringsskyldighet för banker, teleavlyssning m.m. innefattar inte några bindande förpliktelser för parterna. Det kan dock anmärkas att en skyldighet för banker och andra kreditinstitut att rapportera om transaktioner som kan tyda på penningtvätt följer av 9 § lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. I bereds direktiv till en översyn av lagstiftningen om penningtvätt för att göra den effektivare. Utredningen skall bl.a. överväga om särskilda regler behövs avseende frysning av tillgångar samt om det bör införas regler om kontrollerat genomförande av transaktioner rörande tillgångar som misstänks vara föremål för penningtvätt. Den skall också överväga om lagen skall omfatta flera aktörer än , bl.a. med hänsyn till att penningtvätt kan förekomma också utanför den krets av banker m.fl. som omfattas av lagen om penningtvätt. Frågor om tvångsmedel med anknytning till databaserade uppgifter behandlas i betänkande Information och den nya InformationsTeknologin (SOU 1992:110). Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom . Artikel 5 behandlar möjligheten för den som berörs av ett beslut om förverkande enligt artikel 2 eller av en förberedande åtgärd enligt artikel 3 att få sin sak rättsligt prövad. Bestämmelsen omfattar även tredje man. Vederbörande skall ha tillgång till effektiva rättsmedel . Därmed avses bl.a. att vederbörande skall underrättas om åtgärden i fråga och ha möjlighet att påkalla domstolsprövning och kunna anlita rättsligt biträde och åberopa vittnen. Svensk rätt uppfyller konventionens krav i dessa hänseenden. 5.2.3 Penningtvättbrott (artikel 6) Enligt artikel 6 åtar sig parterna att straffbelägga s.k. penningtvättbrott. I punkt 1 föreskrivs att parterna skall kriminalisera omsättning eller överlåtelse av egendom som utgör av brott, om det sker i syfte att dölja egendomens olagliga ursprung eller för att bistå någon som är inblandad i förbrottet att undandra sig de rättsliga följderna av sina handlingar (a). Kriminaliseringen skall vidare omfatta gärningar som innebär döljande av egendomens ursprung, förfogandet över den eller dess förflyttande eller döljande av äganderätten eller andra rättigheter till den med vetskap om att egendomen utgör av brott (b). Punkterna c och d anger vissa ytterligare gärningar som parterna skall belägga med straff med reservation för vad som följer av en parts konstitutionella principer och grundläggande rättsbegrepp. Det gäller förvärv, innehav eller användning av egendom med kännedom om att egendomen utgör av brott (c), samt delaktighet i eller samverkan och sammansvärjning till brott enligt a-c, försök till sådant brott, medhjälp eller bistånd genom råd och dåd (d). Bestämmelserna i artikel 6 är som har angetts utformade efter mönster från . Det gäller såväl deras sakliga innehåll som det förbehåll för grundläggande nationella rättsprinciper m.m. som anges i fråga om punkterna c och d. har anslutit sig till narkotikabrottskonventionen. I samband därmed omarbetades bestämmelserna om häleri och häleriförseelse i 9 kap. 6 och 7 §§ . Ändringarna innebär bl.a. att straffansvaret utvidgats till att omfatta den som otillbörligen främjar möjligheterna för annan att tillgodogöra sig egendom som härrör från brottsligt förvärv eller värdet av sådan egendom. Även den som med uppsåt att dölja egendomens ursprung medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från ett brottsligt förvärv kan fällas till ansvar enligt de nya reglerna. Bestämmelserna trädde i kraft (prop. 1990/91:127, bet. 1990/91:JuU32, rskr. 1990/91:323, SFS 1991:451). 5.2.3.2 Förklaring beträffande artikel 6 -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Vid tillträdet till konventionen bör | | i enlighet med artikel 6, punkt 4 avge en förklaring om att | | bestämmelsen i artikel 6, punkt 1 för del skall gälla | | egendom som härrör från brottsligt förvärv. Promemorians förslag: Att förbehåll bör göras om att konventionens bestämmelser skall gälla i fråga om egendom som härrör från brott enligt eller narkotikastrafflagen. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker promemorieförslaget eller lämnar det utan erinran. Riksåklagaren delar uppfattningen att konventionens tillämpningsområde bör begränsas på visst sätt, men framhåller att det framstår som angeläget att inte begränsar konventionens användbarhet mer än vad som är absolut nödvändigt eftersom varje enskilt förbehåll torde medföra att konventionens genomslagskraft försvagas. Enligt Riksåklagaren krävs ytterligare överväganden innan slutlig ställning tas till hur förbehållen skall utformas. Liknande synpunkter framförs av överåklagarna vid Regionåklagarmyndigheterna i och samt av . Riksåklagaren och överåklagaren vid i anser vidare att konventionen skall vara tillämplig även på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan förverkas enligt lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om häleri och häleriförseelse i 9 kap. 6 och 7 §§ täcker i och för sig gärningar enligt artikel 6, punkterna a och b och delvis också enligt punkt c i förverkandekonventionen. måste understrykas att förverkandekonventionen sträcker sig längre än narkotikabrottskonventionen. Den är inte begränsad till narkotikabrottslighet utan gäller generellt. Även om de svenska häleribestämmelserna också har en mera generell omfattning, kan de inte utan vidare tillämpas på de aktuella bestämmelserna i förverkandekonventionen. De nya häleribestämmelserna är tillämpliga endast på egendom som härrör från brottsliga förvärv. Denna begränsning utesluter ansvar för häleri för t.ex. den som hjälper någon annan att omsätta pengar som utgör undanhållna skattebelopp. Sådan egendom anses inte härröra från något brottsligt förvärv (jfr prop. 1990/91:127 s. 40). Några motsvarande begränsningar finns inte i förverkandekonventionen. Som har påpekats definieras i konventionen som varje ekonomisk fördel av ett brott. På samma sätt som i fråga om förverkandebestämmelserna har det överlämnats åt konventionsstaterna att bestämma i fråga om vilka förbrott straffbestämmelserna om penningtvätt skall tillämpas. Enligt artikel 6 punkt 4 kan straffbestämmelserna begränsas till vissa förbrott eller kategorier av sådana brott. Eftersom tillämpliga svenska straffbestämmelser uppställer vissa begränsningar som saknar motsvarighet i konventionen, bör den möjlighet till sådan förklaring som finns enligt punkt 4 utnyttjas av . Denna förklaring bör kunna utformas relativt fritt. I promemorian konstateras att listan på de förbrott på vilka de svenska häleribestämmelserna är tillämpliga skulle bli ganska lång, om de skulle anges särskilt samt att en sådan ordning förefaller ganska opraktisk. För att konventionen skall komma att omfatta den viktigaste straffrättsliga lagstiftningen har i promemorian uppställts ett förbehåll om att artikel 6, punkt 1 skall gälla endast egendom som härrör från brott enligt och narkotikastrafflagen. Regeringen instämmer i bedömningen att en uppräkning av de förbrott som kan bli aktuella förefaller komplicerad och opraktisk. Som har framhållits av bl.a. Riksåklagaren är det emellertid angeläget att inte begränsar konventionens användbarhet mer än vad som är absolut nödvändigt. En lämplig ordning för att åstadkomma detta bör enligt regeringens mening kunna vara att förklarar att konventionen i berört avseende generellt är tillämplig inom de ramar som den svenska häleribestämmelsen anger. Tekniskt sett bör förklaringen med hänsyn härtill utformas så att artikel 6, punkt 1 i konventionen görs tillämplig på sådan egendom som härrör från brottsligt förvärv. Såsom framhållits vid artikel 2 bör vid framtida överväganden av den svenska lagstiftningens utformning förverkandekonventionens bestämmelser tas i beaktande med syfte att konventionens tillämpningsområde skall göras så vidsträckt som möjligt. 5.2.3.3 Övriga bestämmelser rörande penningtvättbrott Enligt punkt 1 d skall parterna straffbelägga samverkan och annan delaktighet i penningtvättbrott liksom gärningar som motsvarar stämpling, förberedelse och försök till sådant brott. Undantag får göras om en sådan kriminalisering skulle vara stridande mot konstitutionella principer eller andra grundläggande rättsbegrepp. Motsvarande bestämmelser finns i narkotikabrottskonventionen. Bestämmelserna om samverkan och delaktighet motsvaras av de svenska straff- bestämmelserna om anstiftan och annan medhjälp. Däremot är gärningsformerna stämpling, förberedelse och försök inte belagda med straff när det gäller häleri. Frågan om sådan straffbeläggning behandlades i propositionen om anslutning till narkotikabrottskonventionen. I det sammanhanget gjordes bedömningen att en lagändring inte krävdes för en svensk anslutning till konventionen. En utgångspunkt för tolkning av konventionsbestämmelserna var enligt propositionen (prop. 1990/91:127 s. 19 f.) att konventionen skall kunna tillämpas av länder med olika rättssystem och att det därför ansetts nödvändigt att i viss mån ta hänsyn till den nationella lagstiftningen i de olika staterna. Det torde därför enligt propositionen vara tillåtet att ge utrymme för sådana mera allmänna principer som lett till att den nationella lagstiftningen ut- formats på visst sätt. Överväganden av det slaget hade för del lett till att de aktuella gärningsformerna inte kriminaliserats i fråga om häleri. Någon skyldighet att utvidga kriminaliseringen på denna punkt kunde mot bakgrund av det sagda inte anses följa av konventionen. Inte heller av andra skäl borde enligt propositionen någon utvidgning ske. Uttalandena i propositionen mötte inga invändningar under riksdagsbehandlingen. Motsvarande synpunkter gör sig gällande även i förhållande till förverkande- konventionen. Inte heller i detta sammanhang kan någon kriminalisering av de aktuella gärningsformerna anses vara nödvändig för att uppfylla konventionens krav. bör dock åter understrykas att flertalet av de gärningsformer som anges i punkt 1 d kan straffas som anstiftan eller annan medhjälp. I artikel 6, punkt 2 a föreskrivs vidare skyldighet att straffbelägga penningtvättbrotten oavsett huruvida förbrottet i sig självt faller under den nationella jurisdiktionen. När det gäller häleribrott gäller enligt svensk rätt inte något krav på att förbrottet skall ha begåtts i . Bestämmelsen i konventionen torde således stå i överensstämmelse med svensk rätt. Genom punkt 2 b ges parterna möjlighet att föreskriva att penningtvättbrotten inte skall tillämpas i fråga om den som har begått förbrottet. Enligt svensk rätt föreligger visserligen inte något hinder mot att döma en tjuv för häleri för befattning med det stulna, om han inte kan överbevisas om stölden eller om stölden men inte häleriet skulle vara preskriberat. Däremot skall inte dömas för stöld och häleri. Häleriet är i det fallet en straffri efterhandling. Huvudregeln enligt konventionen tycks närmast vara den omvända. Det förbehåll för den nationella lagstiftningens utformning som följer av punkt 2 innebär att den svenska lagstiftningen inte strider mot konventionen. I de fall då vetskap, uppsåt eller avsikt utgör ett särskilt rekvisit i bestämmelserna om penningtvättbrott anges i punkt 2 c att domstolen skall ha rätt att dra slutsatsen att rekvisitet är uppfyllt utifrån de faktiska omständigheterna. Det är således inte nödvändigt att föra särskild bevisning om att det förelegat sådant direkt uppsåt som avses i t.ex. punkt 1 a. Motsvarande bestämmelse finns i narkotikabrottskonventionen (art. 3 punkt 3). Principen överensstämmer med svensk rätt. Enligt punkt 3 bör parterna överväga att straffbelägga handlande enligt punkt 1 även i de fall då vederbörande handlat oaktsamt (a), handlat i vinningssyfte (b) eller för att främja fortsatt brottslig verksamhet (c). Innebörden torde vara att understryka behovet av att i vissa fall straffbelägga befattning med egendom som utgör utbyte av brott, även om något direkt syfte att bistå den som förövat förbrottet inte föreligger. De svenska häleribestämmelserna i deras lydelse efter omfattar i viss utsträckning även sådana förfaranden. Punkt 3 innehåller dock inte några obligatoriska föreskrifter. 5.3 Internationellt samarbete (kapitel III) I konventionens tredje kapitel behandlas frågor om internationellt samarbete. Kapitlet är indelat i sju avsnitt, i vilka behandlas principer för internationellt samarbete, bistånd med efterspaning, säkerhetsåtgärder, förverkande, vägran och uppskjutande av samarbete, underrättelser och skyddande av tredje mans rättigheter och slutligen procedurregler samt andra allmänna bestämmelser. Tyngdpunkten i fråga om förverkandekonventionen gäller det internationella samarbetet. Det är därför lämpligt att först lämna en redogörelse för gällande svenska regler, varefter konventionens bestämmelser i kapitel III kommer att behandlas. 5.3.1 Gällande svenska bestämmelser Som har nämnts inledningsvis har anslutit sig till ett flertal europeiska konventioner om samarbete och rättshjälp i brottmål, bl.a. rättshjälpskonvention, brottmålsdomskonvention, lagföringskonvention och överförandekonventionen . Nedan lämnas en redogörelse för de svenska bestämmelserna rörande bevisupptagning, användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat, verkställighet av utländska brottmålsdomar samt bestämmelser om säkerhetsåtgärder. Rättshjälpskonventionen omfattar bevisupptagning för utredning, överlämnande av bevismaterial eller handlingar samt delgivning m.m. Bestämmelserna om bevisupptagning vid svensk domstol och om delgivning här på begäran av utländska myndigheter är i princip samma för brottmål och tvistemål. De viktigaste bestämmelserna finns i lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol och i kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handlingar på begäran av utländsk myndighet. Enligt lag kan en svensk domstol på begäran av en utländsk domstol föranstalta om bl.a. förhör med part eller bevisupptagning genom vittne, sakkunnig eller syn. En förutsättning för att bevisupptagning i brottmål skall kunna äga rum enligt lagen är att den gärning som framställningen gäller motsvarar brott enligt svensk lag. Vissa begränsningar gäller också i fråga om brott som har karaktären av politiskt brott. Svenska myndigheters möjligheter att begära motsvarande rättshjälp utomlands regleras i lagen (1946:817) om bevisupptagning vid utländsk domstol. För att lagen skall vara tillämplig krävs enligt 1 § att frågan gäller ett mål eller ärende som är anhängigt vid domstol. Mellan de nordiska länderna gäller en överenskommelse av om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning (SÖ 1975:42, jfr cirkulär 1995:419 om statsmyndigheterna angående inbördes rättshjälp mellan , , , och genom delgivning och bevisupptagning). Överenskommelsen omfattar såväl brottmål som tvistemål. Det bör framhållas att det också finns ett informellt, oreglerat, samarbete mellan svenska och utländska polismyndigheter och åklagarmyndigheter. Det förekommer sålunda att åklagare i samband med en förundersökning i en annan stat håller förhör på begäran av en utländsk åklagarmyndighet. Den svenska lagstiftningen saknar emellertid regler om sådan internationell rättshjälp på förundersökningsstadiet som gäller förhör. Det innebär att inte kan bistå främmande stat med sådana åtgärder om den som skall höras inte medverkar frivilligt. Att genom tvångsmedel tvinga fram förhöret är således inte tillåtet. Eftersom många länder har ett krav på ömsesidighet i sin lagstiftning på området, kan denna brist dessutom inverka negativt på möjligheter att få motsvarande hjälp. I propositionen 1995/96:4 Internationell rättshjälp på förundersökningsstadiet, som regeringen överlämnat till , har regeringen därför föreslagit bl.a. att det införs regler som gör det möjligt för en svensk åklagare att lämna utländsk undersökningsdomare eller åklagare bistånd med förhör på förundersökningsstadiet. Härigenom kan tvångsmedel tillgripas om den som skall höras inte medverkar frivilligt. 5.3.1.2 Användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat Lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat (tvångsmedelslagen) ger möjlighet att använda beslag och kvarstad i fråga om bl.a. egendom som har betydelse för utredning av brott. Enligt lagen kan husrannsakan ske för att söka efter föremål som är underkastade beslag. Vissa begränsningar för lagens tillämpning gäller. I utomnordiska förhållanden uppställs sålunda bl.a. ett krav på att den gärning som framställningen gäller motsvarar brott för vilket enligt svensk lag fängelse kan följa. Om framställningen kommer från en nordisk stat, gäller att åtgärden enligt lagen får vidtas om svårare straff än böter kan följa på brottet. 5.3.1.3 Verkställighet av utländska brottmålsdomar Åtagandena enligt brottmålsdomskonventionen och överförandekonventionen regleras i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Närmare tillämpningsföreskrifter ges i förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Enligt den internationella verkställighetslagen kan regeringen förordna att frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande som har ådömts eller beslutats i en främmande stat får verkställas i eller att verkställighet av en motsvarande dom eller beslut som meddelats i får verkställas i någon annan stat. Överförandekonventionen gäller endast överförande av till fängelse dömda personer och de bestämmelser i internationella verkställighetslagen som är tillämpliga på denna konvention kan därför förbigås i detta sammanhang. En framställning om verkställighet som gäller brottmålsdomskonventionen skall enligt internationella verkställighetslagen göras hos som, såvida inte regeringen direkt avslår framställningen, skall överlämna den till Riksåklagaren för vidare handläggning (8 §). Riksåklagaren skall ansöka om prövning av framställningen hos tingsrätten. Ensam behörig domstol enligt lagen är (35 §). Gäller framställningen böter eller förverkande kan dock Riksåklagaren i vissa fall själv pröva framställningen (16 §). Om framställningen prövas av rätten skall bestämmelser om rättegången i brottmål tillämpas. Rätten avgör saken genom dom (9 §). Om det inte finns hinder mot verkställighet här i landet, skall rätten bestämma ny påföljd enligt vad som enligt svensk lag gäller för motsvarande brott (11 §). I 5 och 6 §§ i lagen anges vissa omständigheter som utgör hinder för verkställighet i av en utländsk brottmålsdom. Verkställighetshindren enligt 5 § är absoluta medan 6 § innehåller fakultativa regler. Hinder mot verkställighet föreligger enligt 5 § bl.a. om domen inte har vunnit laga kraft, om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag, om verkställighet skulle vara oförenlig med grundläggande principer för rättsordningen i eller strida mot internationella förpliktelser, om dom som avser samma gärning har meddelats här i landet eller om dom har meddelats i en annan stat och den tilltalade har frikänts eller verkställighet av påföljden redan ägt rum eller pågår. Enligt 6 § får en ansökan om verkställighet avslås bl.a. om det brott som verkställigheten gäller utgör ett politiskt eller militärt brott, om förundersökning pågår för samma brott eller åtal har väckts här i landet, om påföljden inte kan verkställas här eller om preskription har inträtt i fråga om påföljden. I flertalet fall ankommer det på regeringen att pröva om absoluta verkställighetshinder föreligger, medan prövningen i övrigt är delad mellan regeringen och domstolen. Vad som i lagen sägs om påföljd skall också tillämpas i fråga om förverkande (4 § tredje stycket). Det innebär att verkställighetshindren gäller även i fråga om förverkande. Vissa av verkställighetshindren är dock till sin karaktär sådana att de praktiskt sett har betydelse endast för frihetsberövande. I fråga om förverkande finns i lagen dessutom vissa särskilda regler. Avser förverkandet visst belopp i pengar eller värdet av viss egendom, skall omräkning ske enligt den växelkurs som gällde vid tiden för beslutet. Jämkning av beloppet kan ske om beloppet överstiger det belopp som skulle ha förverkats enligt svensk lag om rättegången ägt rum i . Har ett föremål förverkats eller angår förverkandet någon annan än den dömde, får rätten besluta om förverkande endast om förverkande hade kunnat ske enligt svensk lag i en rättegång i (14 §). Om förverkandet angår någon annan än den dömde skall särskild talan föras mot honom om han inte har hörts i den utländska rättegången (9 §). Penningbelopp eller annan egendom som har förverkats med stöd av lagen tillfaller svenska staten (36 §). Regeringen kan dock, på begäran av den stat som har begärt verkställighet, förordna att ett föremål som har förklarats förverkat skall återlämnas till den staten. Internationella verkställighetslagen innehåller också bestämmelser om verkställighet utomlands av svenska brottmålsdomar. Av dessa bestämmelser kan nämnas att enligt 29 § får verkställighet inte påbörjas i sedan en framställning om verkställighet har gjorts till en annan stat, om det inte är fråga om en frihetsberövande påföljd och den dömde är häktad. Internationella verkställighetslagen förutsätter i princip ömsesidighet, dvs. att har ingått en överenskommelse med en främmande stat om verkställighet av brottmålsdomar. Utöver domar och beslut som är meddelade i stater anslutna till brottmålsdomskonventionen eller överförandekonventionen kan lagen efter regeringens förordnande tillämpas också i förhållande till andra stater med vilka har ingått andra överenskommelser än de två tidigare nämnda. Sålunda har lagen gjorts tillämplig i förhållande till och i fråga 1989 träffad överenskommelse om tvångsåtgärder och förverkande avseende av brott samt i förhållande till enligt en överenskommelse om överförande av frihetsberövande påföljd.