prop · GJ03170 · 1996-01-01 00:00:00 — Fordonsskatt på utländska fordon För lastbilar, bussar och andra släpvagnar än påhängsvagnar, som dras av lastbilar eller bussar skall betalas fordonsskatt enligt lagen, om fordonen har förts in till för tillfälligt brukande här och inte är registrerade här. Skatt tas bara ut för fordon som har en totalvikt över . Under vissa förutsättningar kan fordonen undantas från skatt. Fordonsskatten fastställs av och betalas till tullmyndighet i samband med att fordonet förs ut ur landet. Föreligger särskilda skäl kan skatten betalas i annan ordning. Förtullas ett fordon för vilket skattskyldighet föreligger enligt lagen, skall skatten betalas in i den ordning som tullmyndigheten förskriver där fordonet förtullas. utfärdar införselhandling när ett fordon för vilket skatt skall utgå förs in i landet. Vid utförsel skall handlingen lämnas till tullmyndigheten i utförselorten. Den som svarar för fordonet skall lämna övriga uppgifter som behövs för att fastställa skatten. Detsamma gäller vid förtullning av fordon. Betalas inte skatten när fordonet skall föras ut ur landet får tullmyndigheten i utförselorten omhänderta fordonet. Förtullas fordonet men betalas inte skatten i föreskriven ordning får även sådant fordon omhändertas. Skatten tas i båda fallen ut i den ordning som föreskrivs i tullagen och tullförordningen. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till tullmyndighet lämnar en felaktig uppgift om förhållande som är av betydelse för fastställande av skatt enligt lagen, skall dömas till böter eller fängelse , om inte gärningen är belagd med straff i skattebrottslagen. 4.2 Allmänna utgångspunkter för en reform av bestämmelserna om skattebrott Regeringens förslag: Regleringen om skattebrott skall göras mer enhetlig och sammanhållen. Bestämmelser om skattebrott skall även i fortsättningen finnas i en särskild lag. De undandragandebrott som regleras i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling arbetas inte in i skattebrottslagen. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har varit positiva eller inte haft något att erinra mot förslaget att göra regleringen om skattebrotten mer enhetlig och sammanhållen. Endast ett fåtal remissinstanser har särskilt yttrat sig över frågan om skattebrotten skall regleras i en särskild lag eller om reglerna skall inarbetas i . och för speciella mål anser att skattebrottslagen bör behållas som särskild lag och inte inarbetas i . i anser att skälen för att inarbeta skattebrottsreglerna i överväger eftersom det skulle ha ett betydande symbolvärde och att reglerna hör hemma i . Myndigheten anser dock att det finns skäl att avvakta med att införa skattebrottslagen som särskilt kapitel i . anser att frågan om att föra över straffbestämmelserna i skattebrottslagen till bör anstå till en eventuell framtida översyn av strafflagstiftningens systematik. Även , och anser att skattebrottslagen tills vidare bör bestå som särskild lag. Svenska revisorsamfundet SRS anser att en specialstrafflag för skattebrotten inte innebär några påtagliga nackdelar och ser inte några praktiska vinster i att infoga skattebrottsbestämmelser i . Samfundet befarar i stället att en sådan förändring skulle innebära att blir alltför svåröverskådlig. och för speciella mål delar uppfattningen att någon överflyttning inte bör göras av reglerna om undandragandebrott i varusmugglingslagen. Skälen för regeringens förslag: En mer enhetlig och sammanhållen reglering Straffbestämmelser som kan bli aktuella i samband med brott mot skatte- och avgiftsförfattningarna är spridda över ett antal författningar. Även om straffbestämmelserna avseende de mest allvarliga brotten på området har samlats i skattebrottslagen förekommer bestämmelser om straff också i t.ex. lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, uppbördslagen (1953:272), mervärdesskattelagen (1994:200), lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter samt lagen (1958:295) om sjömansskatt. Även regler, framför allt vad gäller bedrägeribrotten, kan i vissa fall aktualiseras. Inte sällan är ett och samma förfarande kriminaliserat både enligt skattebrottslagen och enligt en straffbestämmelse i någon annan författning på skatte- och avgiftsområdet. En gärning kan således falla under flera straffbestämmelser som i många fall har olika lagteknisk konstruktion och olika straffskalor. Genom att straffbestämmelsernas lagtekniska konstruktion skiftar och eftersom de är spridda i ett flertal författningar har regelkomplexet blivit svåröverskådligt. Förhållandet mellan de olika straffbe-stämmelserna framgår inte heller alltid på ett klart sätt och frågor om lagkonkurrens kan medföra tillämpningsproblem. Tillämpningen av bestämmelserna underlättas inte heller av att vissa lagrum åberopas mycket sällan. Även om de praktiska olägenheterna med den nuvarande ordningen inte skall överdrivas bör lagstiftningen ändras så att oklarheter och omotiverade skillnader mellan straffbestämmelserna undanröjs. Genom att förenkla och samordna straffsanktionerna på skatte- och avgiftsområdet blir regelverket mer överskådligt och bättre systematiserat. Behovet av enhetliga regler framstår, som utredningen påpekat, som än angelägnare mot bakgrund av det förslag som arbetar med, vilket innebär att ett gemensamt avräkningskonto för ett flertal olika skatter och avgifter tillskapas och att uppbörden av olika skatter och avgifter samordnas i stor utsträckning. I sammanhanget bör påpekas att syftet med reformen inte är att i någon mer betydande omfattning utöka eller begränsa det straffbara området. Det straffbara området kommer i huvudsak endast att justeras i mindre omfattning. En särskild skattebrottslag även i fortsättningen Utredningen har föreslagit att bestämmelserna om skattebrott även fort- sättningsvis skall regleras i en särskild lag och inte inordnas i . Utredningen har funnit att skattebrotten hör till den brottskategori som med hänsyn till sin svårhetsgrad och allmänna betydelse skulle försvara en placering i och att brottstypen, låt vara efter vissa problem som dock kommer att minska om förslaget genomförs, skulle gå att systematiskt inordna i . Utredningen har dock ifrågasatt om de vinster som kan uppnås genom att skattebrottslagen - liksom vissa andra specialstraffbestämmelser - inarbetas i är så påtagliga att en lagteknisk reform i den riktningen är värd sitt pris. Utredningen har även framfört att det erfarenhetsmässigt inte alltid enbart är en fördel att utvidga området för ett sammanhållet lagverk till mycket stora områden. För de tillämpande myndigheterna går överskådligheten delvis förlorad och regleringen kan bli svårare att tillgodogöra sig. Dessutom tillkommer att den praktiska tillämpningen av skattebrottslagstiftningen i betydande utsträckning ankommer på personer som inte har anledning att vara förtrogna med straffsystemet i dess helhet. Utredningen har funnit att det nuvarande systemet med en specialstrafflag för skattebrotten fungerar väl. Frågan om en överflyttning till har därför inte ansetts mer angelägen än att den kan uppskjutas till dess att eventuellt en mer genomgripande systematisk översyn av och specialstraffrätten äger rum. Remissinstanserna har i huvudsak delat denna bedömning. Som framgår av utredningens betänkande har frågan om en överflyttning av skattebrottslagens regler till till och från varit föremål för diskussion alltsedan förarbetena till skattestrafflag. De skäl som Lagrådet anförde då var att ett införlivande av skattebrotten i den allmänna strafflagen skulle ge brotten en allvarligare prägel, vilket kunde tänkas få en viss moralbildande verkan på allmänheten och dessutom föranleda att åklagarna kom att se det som en mer angelägen uppgift att beivra brottstypen. Departementschefen var emellertid av den uppfattningen att de resultat som genom lagstiftningen över huvud taget kunde stå att vinna i de nämnda avseendena skulle kunna uppnås jämväl genom att en särskild skattestrafflag tillskapades. Frågan aktualiserades ånyo i samband med förarbetena till den nu gällande skattebrottslagen. framhöll att det från vissa synpunkter skulle vara en ändamålsenlig lösning att infoga skattebrotten i . Vid en sammanvägning av de för- och nackdelar som ansågs förbundna med en överflyttning, där det avgörande skälet var att varusmugglingslagstift- ningens bestämmelser om undandragande förutsattes behålla sin plats i speciallagstiftningen, stannade för att skattebrotten i det aktuella sammanhanget inte borde tas in i . har i sitt huvudbetänkande (SOU 1986:14) föreslagit att straffbestämmelserna i skattebrottslagen förs över till . Bestämmelser om tillämpningsområdet för skattebrottsbestämmelserna och för- farandereglerna föreslås däremot inte överförda till . För dessa regler föreslogs i stället en särskild reglering utanför . Förslaget fick ett blandat mottagande av remissinstanserna. Kritik riktades bl.a. mot att den föreslagna systematiken skulle bli svåröverskådlig. Vidare framfördes principiella betänkligheter mot den föreslagna ordningen med en särskild lag om tillämpningen av regler om skattebedrägeri. Konstruktionen ansågs inte väl förenlig med vedertagen lagstiftningsteknik. Det har hävdats att s.k. blankettstraffbud inte lämpar sig för att föras över till . Med blankettstraffbud avses straffbud som i princip endast innehåller straffsatsen och för brottets materiella innehåll hänvisar till andra lagrum. I dessa anges den brottsliga handlingen ofta på ett från tid till annan skiftande sätt utan att blankettstraffbudet därför behöver ändras. Skattebrotten brukar hänföras till blankettstraffbuden eftersom de i hög utsträckning får sitt materiella innehåll genom bestämmelser i skatte- och avgiftsförfattningarna, t.ex. regler om vilka uppgifter som i olika sammanhang skall lämnas samt när och hur detta skall ske. Skattebrotten kan emellertid sägas skilja sig från de typiska blankettstraffbuden genom att ha egna brottsbeteckningar och i huvudsak självständiga brottsbeskrivningar. Liknande straffbestämmelser förekommer också i t.ex. vad gäller bokföringsbrott i 11 kap. 5 § och miljöbrotten i 13 kap. Skattebrottsbestämmelsernas karaktär av blankettstraffbud innebär därför inte något avgörande hinder mot att föra över dessa brott till . En överflyttning förefaller också lagtekniskt möjlig. De skäl som brukar anföras för en överflyttning av skattebrottslagen kan sammanfattningsvis sägas vara av två slag. Det första skälet är att en överflyttning skulle vara önskvärd från lagteknisk och systematisk synpunkt. I detta ligger en allmän strävan att föra in i princip samtliga mer betydelsefulla straffbestämmelser i . Det andra skälet är att en överflyttning skulle ha en pedagogisk och psykologisk funktion genom att allvaret i bestämmelserna betonas genom en placering i . Mot en överflyttning kan å andra sidan anföras att en lagteknisk och systematisk uppstramning sker redan genom de förslag som läggs fram här genom att i stort sätt samtliga straffvärda förfarandena samlas i skatte-brottslagen. Det är, som flera remissinstanser påpekat, inte heller givet att en överflyttning till medför att regleringen blir enklare och mer överskådlig. En ytterligare aspekt är att många av de som praktiskt har att beakta skattebrottsbestämmelserna saknar insikt i systematik och innehåll. De pedagogiska och psykologiska faktorerna är mer svårfångade. Betydelsen av dessa faktorer bör dock inte överdrivas då det för de enskilda i det närmaste helt torde sakna betydelse hur bestämmelserna om skattebrotten ordnas systematiskt. Frågan torde också ha fått en allt mindre betydelse i och med att skattebrottslagstiftningen utvecklats och att betydande straffskärpningar skett sedan tillkomsten av en skattestrafflag . Systemet med en särskild skattebrottslag har blivit allt mer etablerat och fungerat väl. De invändningar från principiella och systematiska utgångspunkter som riktats mot ordningen med en särskild specialstraffrättslig reglering berör inte bara skattebrotten utan även annan specialstraffrättslig lagstiftning. En viktig lag i detta sammanhang är lagen (1960:418) om straff för varu-smuggling som bl.a. reglerar vissa undandragandebrott med nära anknytning till skattebrotten (se avsnitt 5). Frågan om en överflyttning av bestämmelserna om skattebrott till rymmer således skiftande aspekter av huvudsakligen lagteknisk karaktär. Eftersom det inte finns något givet svar på frågan var bestämmelserna hör hemma och då det knappast finns några mer påtagliga nackdelar med nuvarande systematik bör ordningen med en särskild skattebrottslag tills vidare bestå. Brott i samband med införsel och utförsel är statsrättsligt att anse som en form av skatt. Brott som består i undandragande av tull är därmed ett slags skattebrott. Skattebrottslagen om- fattar emellertid inte tull. Den tillämpas inte heller om en skatt eller avgift fastställs eller uppbärs i den ordning som gäller för tull. I stället är lagen om straff för varusmuggling tillämplig på gärningar som innebär att tull, annan skatt eller avgift undandras staten vid införsel och utförsel (undandragandebrott). Varusmugglingslagen omfattar även brott som består i att gods förs in eller ut ur riket i strid mot förbud (in- eller utförselbrott). Från tid till annan har förts diskussioner om att inarbeta undandragande- brotten i varusmugglingslagen i skattebrottslagstiftningen. Varusmugglingslagen skulle i så fall kunna begränsas till att avse brott mot regleringar av införsel och utförsel. Frågan övervägdes redan under förarbetena till 1943 års skatte- strafflag men avvisades emellertid med den huvudsakliga motiveringen att tullbrotten var alltför speciella för att arbetas in i en allmän lag (SOU 1942:31 s. 97). I det betänkande som låg till grund för varusmugglingslagen anslöt sig varusmugglingsutredning till denna uppfattning (SOU 1959:24 s. 169). En utgångspunkt vid varusmugglingslagens tillkomst blev i stället att lagen i princip borde avse alla slags brott mot införsel- och utförselbestämmelserna. Fördelen med denna ordning var enligt vad departementschefen anförde i propositionen att reglerna blev enhetliga och över- skådliga och att ingen skillnad behövde göras mellan handlingar som i yttre avseenden var helt identiska (prop. 1960:115 s. 58). Frågan om att flytta över varusmugglingslagens bestämmelser om undandragande har även tagits upp av varusmugglingsutredning (SOU 1976:37) och varusmugglingsutredning (SOU 1991:84). Ingen av utredningarna har ansett att undandragandebrotten bör föras över till skattebrottslagen. varusmugglingsutredning framhöll dock att frågan borde tas upp till förnyade överväganden i samband med en framtida översyn av skattebrottslagen. Inte heller anser att undandragandebrotten på tullområdet bör inordnas i skattebrottslagen. Utredningen har dock påpekat att flera av de materiella skillnader som tidigare funnits mellan lagarna, om 1986 års varusmugglingsutrednings och utredningens egna förslag genomförs, kommer att undanröjas. Utredningen föreslår nämligen att det inte längre skall gälla ett krav på direkt uppsåt för att underlåtenhet att avge deklaration skall kunna bestraffas som skattebedrägeri utan att kriminaliseringen i detta avseende skall följa vanliga uppsåtsregler (se avsnitt 4.4). Ett ytterligare hinder undanröjs åtminstone delvis om 1986 års varusmugglingsutrednings förslag om att reglerna om förverkande och om straffansvar för efterföljande hantering av gods som har varit föremål för undandragandebrott enligt smugglingslagstiftningen - förutom vad gäller alkoholdrycker och tobaksvaror - avvecklas. Som har funnit kommer det emellertid under alla förhållanden att kvarstå betydande skillnader mellan varusmugglingslagens nuvarande reglering och skattebrottslagen som inte bör undanröjas genom sakliga lagändringar. Oriktiga muntliga uppgifter bör t.ex. inte kunna bestraffas som skattebedrägeri (se avsnitt 4.4). Det ligger däremot i sakens natur att sådana uppgifter måste kunna bestraffas enligt smugglingslagstiftningen eftersom någon generell plikt att lämna skriftlig deklaration inte gäller vid införsel av varor. En annan grupp bestämmelser i varusmugglingslagen som materiellt sett måste finnas kvar vare sig bestämmelserna inarbetas i skattebrottslagen eller inte är de som straffbelägger förfoganden över oförtullat och obeskattat gods (4 § 1 och 2 varusmugglingslagen). Dessutom bör vissa särskilda regler gälla i fråga om förundersökning på tullområdet liksom om befogenheter för tjänstemännen vid och vid . Behovet av en särreglering skulle i och för sig kunna tillgodoses genom specialregler i skattebrottslagen för fall då ett undandragandebrott begås i samband med införsel och utförsel av varor eller genom hänvisningar till varusmugglingslagen. En sådan reglering skulle emellertid bli komplicerad och svåröverskådlig. Utredningen har anmärkt att när en överflyttning av varusmugg- lingslagens undandragandebrott till skattebrottslagen ansetts som önskvärd detta inte motiverats med att överflyttningen skulle underlätta tillämpningen av lagstiftningen eller medföra några andra praktiska fördelar. Önskemålet är snarare grundat på att man sett det som naturligt att brott som består i att det allmänna undandras föreskrivna skatter och avgifter regleras i en och samma författning. Om detta systematiska intresse tillgodoses bryts emellertid den systematik som ligger till grund för den nuvarande varu- smugglingslagens utformning, nämligen att lagen bör avse alla slags brott vid införsel och utförsel av varor. Inte sällan förhåller det sig också så att ett undandragandebrott enligt varusmugglingslagen har samband med en överträdelse av en införselreglering. Från praktisk synpunkt är det också en uppenbar fördel om brott inom ansvarsområde så långt möjligt regleras i samma för- fattning, inte minst med hänsyn till den personal inom tullen och kustbevak- ningen som har brottsbekämpande uppgifter på området. Även om det givetvis finns likheter mellan en del av de brott som bestraffas enligt varusmugglingslagen och de som omfattas av skattebrottslagen har utredningen påpekat att brottens karaktär i praktiken ofta skiljer sig åt. Detta gäller både i fråga om brott som begås av privatpersoner och sådana brott som begås i näringsverksamhet. Mot bakgrund av de skäl som redovisats i det föregående anser regeringen att de undandragandebrott som behandlas i varusmugglingslagen inte bör inarbetas i skattebrottslagen. Regeringen återkommer i det följande (avsnitt 5) till frågan om anpassning av regleringen i varusmugglingslagen till de ändringar som föreslås i skattebrottslagen. 4.3 Den lagtekniska utformningen av bestämmelsen om skattebrottslagens tillämpningsområde Regeringens förslag: Uppräkningen i skattebrottslagen av de skatter och avgifter som lagen är tillämplig på upphävs. Skattebrottslagen blir generellt tillämplig på samtliga skatter, även kupongskatt. Lagen tillämpas även på avgifter till det allmänna om detta följer av särskild föreskrift. Skattebrottslagen görs subsidiär till lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Utredningens förslag: föreslår att 1 § skatte- brottslagen skall ha följande lydelse. Vad som i denna lag föreskrivs om skatt gäller även i fråga om soci- alförsäkringsavgifter samt, i den mån så har särskilt föreskrivits, annan avgift till det allmänna som ej betecknas som skatt. Lagen tillämpas inte 1. i fråga om gärningar som är belagda med straff i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, 2. i den mån det följer av särskild föreskrift, 3. beträffande skattetillägg, ränta, dröjsmålsavgifter, förseningsavgifter eller liknande avgifter. Utredningen föreslår inte att skattebrottslagen skall tillämpas på ku- pongskatt. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, förutom i och Företagarna, har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot att uppräkningsprincipen överges. Riksåklagaren anser dock att socialavgifterna skall behandlas som andra avgifter eftersom termen socialförsäkringsavgifter inte är definierad i lag och att tillämpningsproblem kan komma att uppstå. Länsrätten i , och har liknande uppfattningar. , och anser att det av lagtexten uttryckligen bör framgå att lagen gäller i fråga om skatt eller avgift och att andra stycket andra punkten endast avser föreskrifter som kommit till uttryck i författning. Kammarrätten i har svårt att se annat än fördelar med den föreslagna ordningen. Kammarrätten påpekar dock att det i och för sig inte kan uteslutas att fråga kan uppkomma om en pålagas innersta väsen och att förslaget tar sikte på avgifter till det allmänna, vilket innebär att den privatise- ring/bolagisering som inletts kan återverka i sanktionshänseende. och Företagarna anser det önskvärt med en uttrycklig föreskrift i vederbörande specialförfattning för att skattebrottslagen skall vara tillämplig oavsett om detta gäller en skatt, avgift eller socialförsäkringsavgift. i anser att det uttryckliga undantaget för dröjsmålsavgifter, förseningsavgifter eller liknande avgifter bör utgå. Skälen för regeringens förslag: Gällande metod Skattestrafflagens tillämpningsområde reglerades på så sätt att de särskilda skatteförfattningarna innehöll föreskrifter som angav om lagen var tillämp-lig. föreslog inte någon ändring härvidlag. Utredningen anförde emellertid, att lagens tillämpningsområde måste framgå på ett otvetydigt sätt och att detta enklast kunde uppnås genom att en bestämmelse om detta togs in i de skatte- och avgiftsförfattningar som avsågs falla under lagens tillämpningsområde. Enligt utredningens mening borde emellertid hänvisningen ges en materiell innebörd i den meningen att förekomsten av en sådan skulle utgöra en förutsättning för de föreslagna bestämmelsernas tillämplighet, något som inte ansågs vara förhållandet enligt skattestrafflagen. I den proposition som följde angav departementschefen att den av utredningen föreslagna metoden för att bestämma lagens tillämplighet i och för sig var fullt tänkbar men att det från systematisk synpunkt var bättre att i själva skattebrottslagen direkt ange på vilka skatter och avgifter lagen skulle vara tillämplig (prop. 1971:10 s. 224). Enligt departementschefen torde den senare metoden även erbjuda fördelar för den praktiska tillämpningen. Den metod som förespråkades av departementschefen antogs och skattebrottslagens tillämpningsområde anges inledningsvis genom en uppräkning i lagens första paragraf. Avsikten var att uppräkningen skulle vara uttömmande. Från denna princip har emellertid gjorts undantag i lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster, lagen (1989:484) om arbetsmiljöavgift och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift. De nämnda lagarna omfattas inte av uppräkningen i skattebrottslagen. I stället anges i de nämnda författningarna att skatte-brottslagen är tillämplig. Skälen för utredningens förslag Skälen för utredningens förslag att frångå uppräkningsprincipen är att - uppräkningsprincipen inte följts fullt ut - redaktionen har kommit att te sig främmande för en författning av den generella karaktär som skattebrottslagen är avsedd att ha - ständiga ändringar medför risk för fel eller inadvertenser - uppräkningen har kommit att omfatta en rad upphävda skatteförfattningar för att undvika oavsiktlig avkriminalisering. Utredningens förslag innebär att den uppräkning som finns i 1 § skattebrottslagen ersätts av regler som medför att alla skatter kommer att omfattas av skattebrottslagen, om det inte anges annorlunda i den materiella författning som reglerar skatten i fråga. Beträffande avgifter görs en skillnad mellan socialförsäkringsavgifter och andra avgifter. Socialförsäkringsavgifter jämställs i detta hänseende med skatter. Med socialförsäkringsavgifter avser utredningen avgifter som omfattas av lagen (1981:691) om socialavgifter och lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter samt allmänna egenavgifter enligt lagen (1958:295) om sjömansskatt.