prop · GJ032 · 1996-01-01 00:00:00 — 1987/88:297) skall en ökad satsning ske på järnvägen som ett miljövänligt kollektivt transportmedel. I enlighet med infrastrukturproposition (prop. 1992/93:176, bet. 1992/93:TU35, rskr. 1992/93:346) skall användas för investeringar i järnvägens infrastruktur. Den planerade järnvägsutbyggnaden kräver i många fall att ny mark tas i anspråk. Vissa befintliga järnvägar skall rustas upp med delvis nya spårsträckningar och dubbelspår. Snabbtåg införs i allt större utsträckning på de mest trafikerade sträckningarna, vilket medför särskilda krav på uträtning av kurvor och nivåutjämning. En del nya järnvägar kommer att anläggas. Det har mot denna bakgrund bedömts som angeläget att det tillskapas en lagstiftning som upp- ställer krav på upprättande av miljökonsekvensbeskrivningar vid järnvägsbyggande och inordnar järnvägsbyggandet i övrig samhällsplanering. Det har av samma skäl bedömts som angeläget att förbättra markåtkomstmöjligheterna för järn- vägsändamål. saknas i lag fastställda krav på samhällelig kontroll, plane- ring och styrning av järnvägsbyggandet. Markförvärv för järnvägsändamål sker dels genom frivilliga överlåtelser, dels tvångsvis genom expropriation och genom fastighetsbildningsåtgärder. Expropriationsförfarandet har, i brist på annan lagstiftning, ibland kommit att användas som ett planeringsinstrument. Detta är av flera skäl olämpligt. Expropriationslagen är inte utformad på ett sådant sätt att den underlättar ett enhetligt och strategiskt samordnat genomförande av ur allmän synpunkt önskvärda järnvägsprojekt. Lagen är i huvudsak inriktad på förhållandet mellan den enskilde och det allmänna och lämpar sig inte för en avvägning mellan motstående allmänna intressen. Det händer att oenighet mellan olika intressenter visar sig först i samband med yttranden över ansökan om expropriationstillstånd, vilket kan medföra att delar av projekteringsarbetet måste göras om. Inte heller de fastighetsbildningsåtgärder som är tillgängliga tillgodo- ser de krav på effektivitet, insyn och enhetlighet som bör uppfyllas. begärde , , att regeringen skulle utreda frågan om tillskapande av en ny lagstiftning för att enklare kunna ta i anspråk mark för järnvägsändamål. Någon ny lagstiftning kom inte till stånd, främst därför att man då inte kunde förutse en framtida järnvägsutbyggnad av någon omfattning. Mot bakgrund av att den nya synen på järnvägen som tran- sportmedel ansågs kunna motivera en särreglering, upprättades inom promemorian (Ds 1989:69) Markanvändning för järnväg. Promemorian remitterades till ett antal remissinstanser. I promemorian föreslogs bl.a. att ett arbetsplaneförfarande efter mönster från väglagen (1971:948) skulle införas för järnvägsbyggen, att en särskild, med vägrätten besläktad, expropriativ rätt, kallad banrätt, skulle införas samt att under vissa förutsättningar skulle ges rätt att av säkerhetsskäl besluta om avstängning av järnvägsövergångar. Förslaget fick ett blandat mottagande. Särskilt förslaget om reglering av avstängningsfrågorna, vilka hanteras genom fastighetsbildningsåtgärder, väckte stark kritik från ett flertal av remissinstanserna och ansågs inte tillgodose de krav på rättssäkerhet som måste uppställas. Remissutfallet på promemorians förslag i planeringsdelen var positivt. Det rådde bland en majoritet av remissinstanserna enighet om att en ökad samhällsstyrning av järnvägsbyggandet var angelägen. En relativt stor andel av remissinstanserna instämde även i bedömningen att det, av flera skäl, kunde finnas anledning att införa en rationellare markåtkomstmöjlighet för järnvägar. Motståndet mot det i promemorian framlagda förslaget i markåtkomstdelen var dock stort, inte minst från de juridiska instanserna, och den allmänna uppfattningen var att förslaget krävde en grundlig omarbetning. Frågan om en "banlag" har under de efterföljande åren varit föremål för beredning inom . En arbetsgrupp bestående av tjänstemän från Justitie-, Kommunikations- och Miljödepartementen samt tjänstemän från , och har beretts tillfälle att analysera, utvärdera och lämna synpunkter på tidigare producerat utredningsmaterial och på ett utkast till promemorian (Ds 1994:65) Lag om järnvägsplanering, som utarbetades inom . Promemorian har remissbehandlats. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Den fortsatta beredningen av promemorian och remissutfallet har lett till nya författningsförslag i markåtkomstdelen. På grund härav har även ett förslag till lagrådsremiss remitterats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena och sammanställningar av dessa finns tillgängliga i ärende (diarienummer K94/1273/RS). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet har framfört vissa synpunkter på lagtexten. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkter och har följt Lagrådets förslag. Lagrådet har vidare i anslutning till sin behandling av förslagen i 2 kap. 8 § och 3 kap. 2 § lagen om byggande av järnväg uttalat att en lösning som innebär att en från fristående myndighet fastställer planerna och beviljar tillstånd skulle vara att föredra, men att den föreslagna ordningen kan godtas tills vidare, under förutsättning att, såsom regeringen förutskickat i lagrådsremissen, frågan tas upp till ytterligare övervägande i samband med ställningstagande till pågående utredningar om ny instansordning för miljö- och planlagstiftning. Lagrådets granskning har också föranlett vissa redaktionella ändringar i lagtexten. Kommentarer till Lagrådets synpunkter återfinns i författningskommentarerna. pågår en intensiv utbyggnad av järnvägen i . Även kommer mark att behövas för att bygga ut och förbättra järnvägen. har fastslagit att det är angeläget att skilda trafikslag i möjligaste mån får konkurrera på lika villkor. Ändamålsenliga instrument för markåtkomst är av stor betydelse för ett trafikslags konkurrensförmåga. För byggande av allmänna vägar innefattar väglagen ett för vägbyggaren enkelt och snabbt förfarande för markförvärv som i stor utsträckning även leder till resultat som de berörda uppfattar som acceptabla. I diskussionen om en ny järnvägslagstiftning har från olika håll hävdats att det saknas anledning att göra skillnad mellan markanskaffning för allmänna vägar och för järnväg. Det finns onekligen likheter mellan dessa trafikslag, men man bör i sammanhanget inte bortse från att det även finns en nog så viktig skillnad mellan järnvägar och i varje fall andra vägar än motorvägar. Vägen är som regel öppen och tillgänglig för alla trafikanter, den har många tillfarter och avfarter och den medför oftast nyttoeffekter för de kringboende. Så är långt ifrån alltid fallet med järnvägen, som ju trafikeras endast av speciella företag och har en på många sätt begränsad tillgänglighet. Man bör räkna med att järnvägsbyggen i högre utsträckning än vägbyggen lokalt uppfattas som ingrepp som inte kompenseras av någon direkt nyttoeffekt. Detta är ett förhållande som, liksom den omständigheten att medborgarna ställer högre krav på rätts- säkerhet vid expropriativa förfaranden än vid vägrättens tillkomst, talar för en mer ingående och mer kvalificerad prövning vid tvångsförvärv av mark för järn- vägsändamål. Under närmande till EU uppmärksammades vad åtaganden enligt innebär vid olika tvångsvisa förvärv från enskilda, framförallt rätten till domstolsprövning för enskilda som drabbas av ingrepp. Fri- och rättighetskommittén (Ju 1992:01) har gjort en översyn av viss lagstiftning som berörs av åtaganden enligt . Kom- mittén har i sitt slutbetänkande, (SOU 1994:117) Domstolsprövning av förvaltningsärenden, utrett frågan om utvidgade möjligheter till domstols- kontroll av förvaltningsbeslut bör införas. Kommitténs slutsats är bl.a. att regeringen bör vara den instans som prövar överklaganden endast när man eftersträvar en politisk styrning av praxis eller när det gäller tillstånd till verksamhet som kan vara av allmänt intresse ur miljö- eller samhällsekonomisk synpunkt. Kommittén föreslår att lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut permanentas och att en rätt till muntlig förhandling i rätt- sprövningsärenden införs. När det gäller frågan om införande av förbättrade markåtkomstmöjligheter för järnväg är en grundläggande förutsättning att ett markåtkomstinstrument med expropriativa inslag innehåller en möjlighet till domstolsprövning. I denna proposition föreslås såvitt avser markåtkomstfrågan en rätt, för såväl järnvägsbyggare som fastighetsägare, till inlösen av järnvägsmark i vissa fall samt vissa lättnader i fastighetsbildningslagens skyddsregler och förbättringsvillkor. Prövning av en järnvägs lokalisering innefattar bedömningar av lämplighetsfrågor av sådant slag att de bör avgöras av förvaltningsmyndigheter och, i varje fall på ett tidigt planeringsstadium, kunna överprövas av regerin- gen. Den tidigare regeringen har i den numera återkallade propositionen om en miljöbalk anfört att planeringsprocessen för trafikanläggningar och trafikleder behöver utvecklas. Regeringen har genom tilläggsdirektiv gett , numera (M 1993:04), i uppdrag att utveckla och komplettera tidigare förslag till miljöbalk i olika hänseenden. De tankegångar rörande planeringsprocessen för infrastruktur som kommer till uttryck i den återkallade propositionen är emellertid fortfarande relevanta och återges därför här i sammandrag. Beslutsprocessen för trafikanläggningar och trafikleder måste ge utrymme för att allsidigt bedöma konsekvenser och för att finna i alla avseenden hållbara lösningar. Samspelet dels mellan planering av trafikanläggningar och trafikleder och kommunernas planering för markanvändningen som helhet, dels mellan ekonomisk sektors- och verksamhetsplanering och den fysiska planeringen behöver utvecklas. måste rättssäkerhet och berörda allmänna intressen tillgodoses.Vidare behöver systemet med miljökonsekvensbeskrivningar utvecklas, dels för att belysa olika alternativ tidigt i beslutsprocessen, dels för att i beslutsprocessens senare led ge stöd för en lämplig detaljlokalisering och detaljutformning av trafikanläggningar och trafikleder. I propositionen anfördes att en lagstiftning för planering av järnvägar bör införas. Enligt miljöbalkspropositionen borde trafikanläggningar och trafikleder normalt kunna prövas på ett tillfredsställande sätt inom det ordinarie systemet enligt respektive speciallagstiftning under förutsättning att planeringssystem, metoder och former för samverkan mellan stat och kommun utvecklats på det sätt som ovan beskrivits. Enskilda trafikanläggningar och delar av trafikleder som kan medföra en från nationell eller regional synpunkt betydande påverkan på miljön eller hushållningen med naturresurser m.m. bör tillåtlighetsprövas av regeringen efter beslut om förbehåll. Projekt som kan vara aktuella för tillåtlighetsprövning bör anmälas av trafikverken i samband med deras redovisning till regeringen av vilka projekt som föreslås ingå i 10-årsplanerna och vid de treåriga revideringarna av planerna. Statliga myndigheter bör i övrigt anmäla till regeringen om de bedömer att ett projekt som inte anmäls av trafikverken bör tillåtlighetsprövas av regeringen. Den kommunala översiktsplanen kan spela en viktig roll i samordningsarbetet genom dess möjlighet att åskådliggöra hur samspelet mellan bebyggelse och trafik kan utvecklas på ett sätt som är lämpligt i ett långsiktigt hushållningsperspektiv. I avsnitt 5 nedan redovisas möjligheterna att med befintlig lagstiftning utveckla planeringsprocessen. Plan- och byggutredningen har lämnat förslag som vid ett genomförande ytterligare kan förbättra förutsättningarna. Regeringen har avlämnat en proposition med förslag till ändringar i (PBL) som bl.a. innebär att översiktsplaneringen förstärks och att miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas om en detaljplan medger en användning av mark, byggnader eller andra anläggningar som innebär betydande påverkan på miljön, hälsan eller hushållningen med naturresurser. har regeringens uppdrag att i samråd med , och utveckla användningen av miljökonsekvensbeskrivningar i planeringsprocessen. Arbetet inriktas bl.a. mot att utveckla miljökonsekvensbeskrivningar som ett stöd för en bred prövning. En långsiktig målsättning med infrastrukturlagstiftningen är att åstadkomma en allsidig och effektiv prövning med en god förankring i länsstyrelsernas och kommunernas planering redan i ett tidigt skede av planeringsprocessen. I detta sammanhang har man, mot bakgrund av Fri- och rättighetskommitténs slutsatser, att ta ställning till i vilken utsträckning och i vilka former lokaliseringsbeslut bör prövas av myndigheter, domstolar och regering samt hur allmänhetens krav på inflytande i planprocessen kan tillgodoses. Tillskapandet av en planeringslagstiftning för järnvägar utgör ett viktigt steg i utvecklingen av planeringsprocessen för trafikanläggningar och trafikleder. Avvägningen mellan allmänna och enskilda intressen bör göras efter samma kriterier när man bygger järnvägar som när man bygger vägar. Likartade krav på hänsynstagande till andra allmänna intressen bör uppställas. Väglagens regler om utarbetande av planer för ny- och ombyggnadsprojekt bör i princip kunna överföras till järnvägsområdet. Härigenom uppnås att planeringen av järn- vägar inordnas i existerande system för samhällsplanering. Möjligheterna till insyn och samråd i tidigare planeringsskeden på vägsidan har utretts i särskild ordning. En promemoria som innefattar förslag om införande av ett system för en tidigare prövning av vägplaner har remissbehandlats. Remissutfallet är mycket blandat och delvis starkt kritiskt. Förslaget har ännu inte lett till några lagstiftningsåtgärder. Förslaget innebär att en ytterligare, mer översiktlig, byggnadsplan skulle upprättas för vägbyggen. Denna översiktliga plan skulle kunna överklagas till regeringen medan den slutliga arbetsplanen skulle överklagas till fastighetsdomstol. För det fall förslaget - efter den ytterligare analys och bearbetning som blir nödvändig - genomförs, kommer förfarandet sannolikt att kunna överföras även till järnvägssidan. I avvaktan på förändringar i sektorslagstiftningen eller i PBL kan denna lags bestämmelser om översiktsplan utnyttjas för att belysa alternativ och beskriva konsekvenserna av planerade järnvägssträckningar och att därefter lägga fast den valda sträckningen i områdesbestämmelser. Det som regeringen i PBL-propositionen föreslår i fråga om en förstärkt och aktuell översiktsplanering samt i fråga om miljökonsekvensbeskrivningar kommer att stärka dessa möjligheter. Staten äger huvuddelen av järnvägsfastigheterna. SJ förvaltar fastighetsin- nehavet medan har dispositionsrätten till den del av statens spåran- läggningar som räknas till infrastrukturen. Det finns även i begränsad utsträckning järnvägar avsedda för allmän trafik som ägs av andra än staten. Dessutom finns industri- och museijärnvägar. Spårvägstrafik av någon omfattning finns i Göteborgs- och Stockholmsregionerna samt i . I finns även annan lokal spårtrafik, främst i form av tunnelbanan. Enligt lagen (1985:1075) om rätt att anlägga enskilda järnvägar m.m. har var och en rätt att anlägga en enskild järnväg, tunnelbana eller spårväg för allmän trafik. Enligt järnvägssäkerhetslagen (1990:1157) krävs tillstånd för annan än SJ eller att driva spåranläggningar, spårtrafik eller särskild trafikledningsverksamhet. tillämpar ett frivilligt förfarande med upprättande av planhandlingar vilka remitteras till berörda myndigheter och kommuner samt, i förekommande fall, utgör del av ansökningshandlingarna för expropriationstillstånd. I enlighet med beslut med anledning av prop. 1990/91:90 En god livsmiljö upprättar vid projektering av nya järnvägar och vid väsentliga ombyggnader miljökonsekvensbeskrivningar. Enligt 3 § förordningen (1989:67) om plan för stomjärnvägar skall en sådan plan, som upprättas av , innehålla en miljökonsekvensbeskrivning. 6 Lagstiftning för markanvändning Lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., NRL, är en grundläggande lag om hushållning med mark- och vattenområden. Bestämmelserna i 2 och 3 kap. NRL skall tillämpas när mål och ärenden enligt de i 1 kap. 2 § NRL uppräknade s.k. NRL-anknutna lagarna (bl.a. PBL och väglagen) avgörs. Detta innebär bl.a. att vissa angivna allmänna intressen skall beaktas vid myndighetsbeslut om mark- och vattenanvändning. Enligt NRL skall marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt användas så att en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning främjas (1 kap. 1 §). I 2 kap. 2, 3 och 5 - 9 §§ ges bestämmelser om skydd för mark- och vattenområden som inte alls eller endast obetydligt är påverkade av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön (2 §), som är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt (3 §), som har betydelse för rennäringen eller yrkesfisket eller för vattenbruk (5 §), som har betydelse från allmän synpunkt på grund av områdenas natur- eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet (6 §), som innehåller värdefulla ämnen eller material (7 §), som är särskilt lämpliga för anläggningar för industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer, vattenförsörjning eller avfallshantering (8 §) eller som har betydelse för totalförsvaret (9 §). Dessa mark- och vattenområden skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan inverka negativt på de angivna intressena. Områden som är av riksintresse för de ändamål som nämns i 5-9 §§ ges ett särskilt starkt skydd. Dessa områden skall skyddas mot åtgärder som kan innebära påtaglig skada på riksintresset. Enligt 4 § är jord- och skogsbruk näringar av nationell betydelse och även jordbruks- och skogsmark skyddas. I 2 kap. 1 och 10 §§ finns avvägningsbestämmelser till ledning för myndigheternas beslut i fall med konkurrens mellan olika slag av mark- och vattenanvändning. Enligt 1 § skall företräde ges sådan användning som medför en från allmän synpunkt god hushållning. I 10 § regleras det fallet att ett område är av riksintresse för flera oförenliga ändamål. Företräde skall då ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste sätt främjar en långsiktig hushållning med marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt. Bestämmelserna i 3 kap. avser vissa områden i landet som, med hänsyn till de natur- och kulturvärden som finns i områdena, i sin helhet är av riksintresse. Dessa områden anges i 2 - 6 §§. Bl.a. anges vissa kustområden och skärgårdar, , , samt vissa sjöar, älvdalar och fjällområden. Enligt 6 § skyddas också vissa vattenområden och älvsträckor mot vattenföretag för kraftändamål. Inom de angivna områdena får exploateringsföretag och andra ingrepp i miljön komma till stånd endast om hinder inte möter mot de mera preciserade områdesvisa bestämmelserna och om det kan ske på ett sätt som inte påtagligt skadar områdenas natur- och kulturvärden. Bestämmelserna i kapitlet utgör emellertid inte hinder för bl.a. utvecklingen av tätorter eller av det lokala näringslivet. I en översiktsplan enligt PBL skall bl.a. redovisas hur kommunen avser att tillgodose riksintressen enligt NRL (4 kap. 1 §). Enligt förordningen (1993:191) om tillämpning av NRL skall de centrala förvaltningsmyndigheter som inom sina verksamhetsområden har uppsikt över hushållningen med naturresurser tillhandahålla länsstyrelserna underlag för tillämpning av bestämmelserna om riksintressen i NRL (1 §). De skall även lämna uppgifter till länsstyrelserna om områden som myndigheten bedömer vara av riksintresse enligt 2 kap. NRL (2 §). skall enligt 6 kap 1 § NRL ställa samman utredningar, program och annat planeringsunderlag som har betydelse för hushållningen med naturresurser i länet och som finns hos statliga myndigheter. är skyldig att på begäran tillhandahålla sådant planeringsunderlag åt kommuner och myndigheter som skall tillämpa NRL. Länsstyrelserna skall enligt förordningen ta de initiativ som behövs för att bestämmelserna i 2 och 3 kap. NRL skall beaktas i tidiga skeden av planerings- och beslutsprocesserna. Därvid skall länsstyrelserna särskilt verka för att riksintressen tas till vara i kommunala planer enligt PBL samt vid prövning av mål och ärenden enligt de NRL-anknutna lagarna (3 §). Den myndighet som skall tillämpa bestämmelserna i 2 och 3 kap. NRL i ett ärende skall i sitt beslut ange om den prövade anläggningen eller åtgärden går att förena med en från allmän synpunkt lämplig användning av mark- och vattenresurserna enligt dessa bestämmelser samt med den för området gällande regionplanen eller kommunala översiktsplanen (5 §). Enligt 5 kap. 1 § NRL skall en ansökan om tillstånd enligt 4 kap. innehålla en miljökonsekvensbeskrivning. Dessutom får regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, med stöd av bemyndigandet i 5 kap. 2 §, föreskriva att det i ärenden enligt någon av de s.k. NRL-anknutna lagarna skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning. Bestämmelser med krav på miljökonsekvensbeskrivningar har också införts i bl.a. väglagen, vattenlagen (1983:291), minerallagen (1991:45) samt i . Kravet på miljökonsekvensbeskrivningar i miljöskyddslagen har ändrats för att överensstämma med övrig lagstiftning som är knuten till NRL. I förordningen (1993:445) om miljökonsekvensbeskrivningar (MKB-förordningen) finns kravet för lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter, lagen (1902:71 s.1) innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, lagen (1978:160) om vissa rörledningar, luftfartslagen (1957:297), lagen (1966:314) om kontinentalsockeln och lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och allmän hamn. Utanför NRL-området finns krav på miljökonsekvensbeskrivningar i b.la. lagen (1977:439) om energiplanering, lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar, strålskyddslagen (1980:220) och lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Enligt 5 kap. 3 § NRL skall miljökonsekvensbeskrivningen möjliggöra en samlad bedömning av en planerad anläggnings, verksamhets eller åtgärds inverkan på miljön, hälsan och hushållningen med naturresurser.En miljökonsekvensbeskrivning skall utgöra underlag för sådana beslut vid vilka 2 och 3 kap. NRL skall tillämpas. Grundläggande utgångspunkter för tillämpningen av 2 och 3 kap. återfinns i 1 kap. 1 § NRL. Där sägs att marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt skall användas så att en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning främjas. Detta innebär att en miljökonse- kvensbeskrivning enligt 5 kap. NRL skall belysa konsekvenserna i en rad skilda hänseenden, bl.a. sociala och samhällsekonomiska i den mån det är relevant för bedömningen av god hushållning enligt NRL. infördes i väglagen krav på att en arbetsplan för byggande av väg även skall innefatta en miljökonsekvensbeskrivning. Väglagens miljökonsekvensbeskrivning är emellertid inte kopplad till NRL. Genom föreskrifter utfärdade av har kraven på beskrivningens innehåll dock anpassats till de krav som MKB-förordningen uppställer. överväger om bestämmelserna i skall tas in i . I den tidigare regeringens miljöbalksproposition föreslogs att en miljökonsekvensbeskrivning skall göras för anläggningar som kräver tillstånd enligt balken samt att regeringen får föreskriva att det i ärenden enligt någon av de lagar som anges i 2 kap. 1 § (de nu NRL-anknutna lagarna) skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning. Enligt propositionen skulle, i den utsträckning det kan behövas, även alternativa lösningar och noll-alternativ miljökonsekvensbeskrivas. överväger vidare hur regler om samråd med allmänhet och berörda myndigheter i ett tidigt skede, med möjlighet att påverka utformningen av miljökonsekvensbeskrivningen, skall utformas. I propositionen föreslogs vidare att de i intagna bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar och miljökvalitetsnormer skulle göras tillämpliga på de till balken anknutna lagarna. (1987:10), PBL, innehåller regler om planer och deras styrande verkan.