prop · GJ03162 · 1996-01-01 00:00:00 — Enligt regeringens mening bör man kunna utgå ifrån att det vid tillämpningen av skadeståndsbestämmelserna tas stor hänsyn till de svårigheter en enskild arbetsgivare kan ha att bedöma om en viss konkret situation strider mot EG-direktivets regler. Regeringen instämmer med de remissinstanser som har svårt att hitta exempel på fall där det skulle bli aktuellt med ekonomiskt skadestånd. Vad som normalt kan bli aktuellt är givetvis en ideell skada. Den närmare utformningen av skadeståndsregeln behandlas i författningskommentaren. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser bör inte| | införas för kollektivavtal som är gällande när de nu föreslagna lag-| | ändringarna träder i kraft. Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ytterst få remissinstanser har yttrat sig särskilt i frågan. Hovrätten för delar regeringens bedömning att det inte är nödvändigt att införa övergångsbestämmelser. vid anser att en övergångsbestämmesle bör tillfogas som gör det möjligt för kollektivavtal att leva vidare till dess avtalen löper ut enligt vanliga regler. Enligt uppfyller inte förslaget de krav på genomförande som följer av EG-rätten eftersom det saknas effektiva sanktioner för det fall parterna inte ser till att avtalen tillämpas inom de ramar direkti- vet ger. Institutet befarar också att parterna helt enkelt inför en s.k. EG-spärr i kollektivavtalen och därmed överlåter det slutliga ansvaret på den enskilde arbetsgivaren. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser i likhet med kommittén att det troligtvis kommer att finnas kollektivavtal, då direktivet skall ha införlivats, som inte uppfyller direktivets krav fullt ut. Med hänvisning till de skäl kommittén anfört (s. 109 f.) bör det inte komma i fråga att genom särskilda lagregler ogiltigförklara sådana avtalsbestämmelser. Det bör tvärtom kunna förutsättas att parterna ser till att befintliga kollektivavtal efter tillämpas inom ramarna för arbetstidsdirektivet. befarar att för det fall så inte sker kommer det att saknas effektiva sanktioner - varken ogiltigförklaring av avtalen eller skadestånd skulle kunna komma ifråga. De förslag som läggs fram innebär emellertid just ett införande av dessa sanktionsmöjligheter. Dessa lagregler kan givetvis ges generell tillämpning. Vad gäller skadestånd kan dock jämkningsreglerna bli aktuella. vid föreslår att kol- lektivavtalen skall tillåtas gälla i de aktuella avseendena tills de löper ut enligt vanliga regler. Enligt regeringens mening är det inte en tillfreds- ställande lösning. Det är visserligen riktigt att kollektivavtal består av en väv av kompromisser och förhandlingsresultat som lagrat sig och att det av den anledningen kan vara rimligt att låta avtalsparterna på nytt väga frågorna mot varandra. Å andra sidan kan ett sådant förslag, som fakultetsnämnden själv påpekar, inte anses stå helt i överensstämmelse med förpliktelser att tillse att direktivet genomförs på ett korrekt sätt. Den bedömning som här görs ligger också helt i linje med det synsätt på parternas ansvar och kollektivavtalens betydelse för genomförandet av EG-rätten som har redovisats i de inledande avsnitten. Förslaget till lag om ändring i arbetstidslagen (1982:673) Ändringen i andra stycket innebär att hänvisningen till arbetsmiljölagen (1977:1160) inte enbart framhåller bestämmelserna i 5 kap. om minderåriga utan även de allmänna skyddsbestämmelserna om förläggning av arbetstiden i lagens 2 kap. 1 §. Som påpekats i bl.a. avsnitt 7 är syftet med tillägget att förtydliga sambandet mellan arbetstidslagens och arbetsmiljölagens regler. Arbets- miljölagens allmänna skyddsbestämmelser innebär bl.a. att arbetstidsfrågor skall beaktas i en helhetssyn på arbetsmiljön. Dessa regler ges speciell aktualitet genom EG-direktivet, eftersom dess bestämmelser på åtskilliga punkter knyter frågor om förläggning av arbetstiden m.m. till krav på skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet. Detta gäller särskilt för alla de fall som avvikelser tillåts från direktivets huvudregler. Ändringen är främst föranledd av att någon förändring av arbetstidslagens tillämpningsområde inte föreslås (se avsnitt 7), av regeln om dygnsvila (avsnitt 8) och om nattarbetets längd (avsnitt 9). Två nya regler tillförs denna paragraf, dels en s.k. EG-spärr, dels en ogiltighetsregel. Den första av reglerna innebär att lagens regler, som redan nu är semidispositiva, dvs. får frångås genom kollektivavtal av visst slag, tillförs en ytterligare spärr och därför i fortsättningen kommer att vara semidispositiva med EG-spärr . Arbetstidslagens regler skall alltså endast kunna frångås om kollektivavtalets regler ger minst det skydd som EG:s arbetstidsdirektiv föreskriver. Som framhållits i avsnitt 6 skall hänvisningen till direktivets regler givetvis förstås så att det är fråga om direktivets samtliga regler. Även direktivets avvikelsmöjligheter får beaktas när det skall fastställas vad som utgör direktivets yttersta skyddsgränser. Det innebär t.ex. att parterna kan avvika från reglerna om dygnsvila, veckovila, raster, natt- arbetets längd och om beräkningsperioder under de förutsättningar som anges i artikel 17.2 och 17.3. Det innebär också att parterna tillåts träffa kollek- tivavtal om beräkningsperioder för veckoarbetstid under de förutsättningar som anges i artikel 17.4. Paragrafen har på förslag av Lagrådet disponerats om så att regeln med den s.k. EG-spärren tagits in i det nya fjärde stycket och samordnats med den nya ogiltighetsregeln. På det sättet klargörs bl.a. att EG-spärren också gäller beträffande sådana avtal som avses i 3 § andra stycket. Fjärde stycket andra meningen innehåller den nya ogiltighetsregel som kommenterats i avsnitt 12. Här kan tilläggas att rätten att föra ogiltig- hetstalan torde gälla även den organisation som själv vid avtalsförhandlingarna accepterat bestämmelsen ifråga i likhet med vad som är fallet enligt motsvarande bestämmelser i jämställdhetslagen (1991:433). Denna situation har kommenterats i rättsfallet AD 1987 nr 132. Ordalydelsen i de nya reglerna är något annorlunda än det kommittén före- slagit. Det ansluter till motsvarande bestämmelser i 2 § anställningsskyddslagen (1982:80) och 4 § medbestämmandelagen (1976:580), där orden "mindre förmånliga regler" används för att ange att vissa regler i respektive lag får ersättas med kollektivavtal, men att det då måste tillses att kollektivavtalsbestämmelsen håller sig inom EG-regelns ramar. Eftersom avsikten är att arbetstidslagens regler skall vara dispositiva på samma sätt som reglerna i dessa lagar har samma uttryckssätt valts i enlighet med vad ett par av remissinstanserna föreslagit. Vad som sagts gäller även ordvalet i tillägget i 19 samt den nya 24 a §. Ett nytt andra stycke läggs till paragrafen. Syftet är att ge en garanti för att eventuella dispenser som Arbetarskyddsstyrelsen ger fortsättningsvis hålls inom de ramar EG-direktivet anger. I detta ligger också en rätt för Arbetarskyddsstyrelsen att tillämpa de avvikelsemöjligheter som direktivet ger och som inte är förbehållna endast arbetsmarknadens parter. Detta gäller även de tillstånd att ta ut nödfallsövertid som myndigheten kan ge enligt 9 § tredje stycket. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 11. Det kan tilläggas att någon ändring inte avses när det gäller den rätt att överklaga beslut om dispens och tillstånd som anges i 29 §. Paragrafen är ny. Den innehåller en regel som innebär att brott mot den nya "EG-spärren" i 3 § fjärde stycket skadeståndssanktioneras. En allmän motivering finns i avsnitt 12. Den nya bestämmelsen placeras i anslutning till lagens bestämmelser om straff, men före 25 § som erinrar om vad som gäller vid bristande fullgörelse av förpliktelser enligt kollektivavtal. Här är det inte fråga om brott mot ett kollektivavtal, utan brott mot lagens nya regel i 3 § fjärde stycket om vad kollektivavtalet får och inte får innehålla. Det bör understrykas att alla sådana situationer skall hänföras till denna paragraf. Lagens 24 § om straffbestämmelser skall alltså då inte tillämpas. När det i den paragrafen sägs "utan att avvikelse har gjorts enligt 3 §" har avsetts den situation att det inte existerar något kollektivavtal på det aktuella området. Detta skall gälla även i fortsättningen. Det är alltså inte avsikten att 24 § också ska omfatta de situationer där kollektivavtal i och för sig finns, men den avvikelse som gjorts i kollektivavtalen inte har gjorts på det sätt som anges i 3 §, dvs. med iakttagande av den s.k. EG-spärren. Regeln har på förslag av Lagrådet formulerats så att det uttryckligen framgår att det är tillämpningen i det enskilda fallet och inte kollektivavtalet i sig som kan ge upphov till skadeståndsskyldighet. I övrigt har regeln utformats på samma sätt som andra regler om skadestånd på arbetsrättens område, t.ex. anställningsskyddslagen (1982:80), semesterlagen (1977:480) och föräldraledighetslagen (1995:584). Det kan ifrågasättas om det är nödvändigt att utforma skadeståndsregeln så att den täcker både ekonomiskt skadestånd och ideellt eller allmänt skadestånd. Den skada en arbetstagare vanligen lider av att t.ex. tvingas arbeta mer än tillåtet är inte ekonomisk utan ideell, beståen- de t.ex. av det obehag han utsatts för eller av att han gått miste om värdefull fritid. Givetvis kan det också bli svårt att uppskatta sådana skador som det här kan bli fråga om. Det hindrar inte att det är stora fördelar med en allmänt hållen regel av samma innebörd som i de lagar som redan finns på det arbets- rättsliga området. En annan fråga är om skadestånd över huvud taget skall utgå i situationer då arbetstagaren själv är den som tagit initiativ till, eller godtagit, att reglerna åsidosatts. Sådant får naturligtvis bedömas från fall till fall inom ramen för regeln i 24 a § andra stycket, där det anges att skadestånd kan jämkas eller helt bortfalla. Det gäller även frågan om skadestånd i situationer då den fackliga organisationen utan invändning godtagit en avtalsbestämmelse som strider mot direktivet. Den omständigheten att kollektivavtal slutits före ikraftträdandet av lagändringen kan också aktualisera regelns tillämpning. sammanfattning av betänkandet EG:s arbetsrättsdirektiv och dess konsekvenser för det svenska regelsystemet (SOU 1995:92) En väsentligt höjd och uthållig tillväxt är en förutsättning för att ekonomiska problem skall kunna lösas. En aktiv tillväxtpolitik måste föras. Med denna utgångspunkt tillkallades . Kommittén har enligt sitt utredningsuppdrag tre huvudsakliga uppgifter: analysera de långsiktiga konsekvenserna av alternativa arbetstidsförkortningar; undersöka på vilket sätt flexibla arbetstidsregler kan införas i svensk lagstiftning; utreda konsekvenserna av EG:s arbetstidsdirektiv för det svenska regelsystemet på arbetstidsområdet. Detta delbetänkande behandlar konsekvenserna av EG-direktivet. har haft till sitt förfogande för denna uppgift, beslutades i ett tidigt skede att eventuella förslag till förändringar i det svenska regelsystemet bör hållas till ett nödvändigt minimum. Endast förändringar som vid en rättslig bedömning anses vara absolut nödvändiga för att EG-direktivet skall anses vara införlivat i det svenska regelsystemet har därför föreslagits. Med detta tillvägagångsätt lämnar vi största möjliga utrymme till det fortsatta utredningsarbetet. Vi har med utgångspunkt i EG-direktivet gjort jämförelser med svenska för- fattningsbestämmelser och därvid bedömt bestämmelsernas skyddsvärden. Vi har konstaterat att vissa betydande skillnader föreligger. Sålunda likställs med arbetstid enligt svensk lagstiftning all ledighet som arbetstagaren kan ha rätt till. Utöver semester och sjukledighet kan nämnas föräldraledighet, studiele- dighet och ledighet för fackliga uppdrag. Ledigheter likställda med arbetstid enligt EG-direktivet är endast sjukledighet och betald semester. En annan be- tydelsefull skillnad är att den svenska författningen utgår från ett nattarbetsförbud, medan EG-direktivet saknar sådant förbud men föreskriver att nattarbetspassens längd skall begränsas. Enligt vår mening motsvaras varje föreskrift i EG-direktivet av svenska författningsbestämmelser som sammantaget ger ett för arbetstagarna väl så högt skyddsvärde. Vi föreslår därför i princip inte några förändringar i den lagreglerade arbetstiden. Däremot har vi konstaterat att arbetstidslagens disposivitet till förmån för kollektivavtal måste begränsas till följd av EG- direktivet. Om regler med ett lägre skyddsvärde tillämpas enligt visst kollektivavtal, skall sådan tillämpning därför kunna förklaras ogiltig. Mindre vanligt torde vara att avtalet i sin helhet (eller del därav) ogiltigförklaras. Brott mot EG-direktivets minsta godtagbara skyddsnivåer bör vidare medföra att skadestånd kan dömas ut. Även Arbetarskyddsstyrelsens dispenser måste fortsättningsvis hållas inom EG-direktivets ramar och tillsynen vad avser den lagreglerade arbetstiden skall trygga att EG-direktivets lägsta godtagbara skyddsnivåer inte underskrids. Rättslig grund för arbetstidsdirektivet är artikel 118a i . Direktivets ändamål är arbetstagarnas säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstider. Direktivet anger minimiregler för vila och andra bestämmelser om arbetstidens förläggning (bl.a. angående begränsning av veckoarbetstiden), natt- och skiftarbete samt arbetsrytm. De centrala begreppen definieras, t.ex. arbetstid och vila. Vidare anges en rad allmänna bestämmelser för bl.a. beräk- ningsperioder över vilka arbetstid och viloperioder kan genomsnittsberäknas samt i vilka fall och under vilka förutsättningar avvikelser eller undantag får göras från direktivets huvudbestämmelser. Direktivet skall vara införlivat i medlemsstaternas regelsystem . Svenska arbetstidsbestämmelser finns främst i arbetstidslagen. Där stadgas begränsningar i arbetstidens omfattning samt ges regler för viloperioder, såsom natt- och veckovila, raster, måltidsuppehåll och pauser, vissa ordningsföreskrifter av administrativ karaktär, samt bestämmelser om dispens, tillsyn, straff, övertidsavgifter och överklaganden. Av betydelse i sammanhanget är också regler i arbetsmiljölagen och semesterlagen, ledighetslagstiftningen (t.ex. reglerna om föräldra- och studieledighet) samt lagen om anställ- ningsskydd. En omfattande kollektivavtalsreglering finns vad avser arbetstidsfrågor. Vi har med vår valda utgångspunkt att endast föreslå förändringar som är absolut nödvändiga, att göra en rättslig bedömning av skyddsvärdena i bestämmelserna i respektive det svenska regelsystemet. I detta ligger att noggrant uppmärksamma och beakta helheten i direktivets bestämmelser. Vi har avsett att identifiera de ramar som EG-direktivet kommer att sätta för svenska arbetstids- regler . Då denna del i vårt uppdrag är avklarad kan vi fortsätta med övriga delar, nämligen att utreda förutsättningarna för samt konsekvenserna av olika flexibla arbetstidsregler och alternativa arbetstidsförkortningar. Vi skall i vårt fortsatta arbete återkomma till i stort sett alla de aspekter som behandlas i EG-direktivet. Det skulle därför vara hindrande att i detta skede binda oss för regler som föranleds av annat än en strikt rättslig bedömning av behovet till EG-anpassning. De förändringar vi föreslår skall ses som provisoriska. Av central betydelse för de flesta av EG-direktivets bestämmelser är definitionen av begreppet arbetstid. En betydande skillnad mellan EG-direktivet och det svenska regelsystemet är sättet att räkna arbetstid, dvs. vad som skall anses vara arbetstid och vad som skall likställas med arbetstid. EG-direktivet anger att arbetstid är all tid då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter. Vid genomsnittsberäkning av veckoarbetstiden kan enligt direktivet perioder av betald semester och sjukledighet antingen räknas som arbetad tid eller inte inkluderas i beräkningsperioden (vilket alltså förkortar denna). Begreppet arbetstid definieras inte i arbetstidslagen. Enligt praxis menas dock med arbetstid att arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande på arbetsstället och utför arbete eller är beredd att börja arbeta, om så behövs. Med arbetstid likställs enligt det svenska regelsystemet kompensationsledighet som arbetstagaren erhåller till följd av övertidsarbete samt alla ledigheter som arbetstagaren har rätt till enligt andra författningar än arbetstidslagen. Utöver semester och sjukledighet kan nämnas föräldraledighet, studieledighet, ledighet för fackligt arbete, ledighet för studier i svenska för invandrare, osv. Arbetstidslagen innehåller dessutom bestämmelser om jourtid och beredskap, vilka räknas för sig och har betydelse för lagens bestämmelser om vila. Jourtiden är vidare begränsad i antal timmar. EG-direktivet saknar bestämmelser om jourtid och beredskap och dessa företeelser kan inte anses vara arbetstid enligt direktivet. Mot bakgrund av vår valda utgångspunkt föreslår vi inga förändringar av det svenska arbetstidsbegreppet. Från EG-direktivets tillämpningsområde undantas luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter, havsfiske och annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs av läkare under utbildning. Vidare undantas arbetstagare som utför arbete i arbetsgivarens hem. Medlemsstaterna kan själva avgöra i vilken utsträckning som direktivets bestämmelser skall tillämpas inom viss offentlig verksamhet, såsom polisen, försvaret och viss civilskyddsverksamhet. Hem- och distansarbete omfattas i princip av direktivet, men medlemsstaterna medges att för vissa kate- gorier arbetstagare, nämligen sådana vars arbetstid inte mäts eller bestäms i förväg eller bestäms av arbetstagarna själva, avvika från reglerna om viloperioder och begränsningar av veckoarbetstiden respektive nattarbetets längd. Arbetstidslagen har i stort sett samma tillämpningsområde men undantar inte allt som undantas i EG-direktivet. Det finns även annan relevant lagstiftning, såsom arbetsmiljölagen och semesterlagen, vilken omfattar i stort sett alla arbetstagare. Arbetstidslagen undantar emellertid arbetstagare som utför s.k. okontrollerbart arbete (t.ex arbetstagare som arbetar i sitt eget hem) samt arbetstagare i företagsledande eller därmed jämförlig ställning och arbetstagare som själva disponerar sin arbetstid. Samtliga dessa arbetstagarkategorier omfattas som nämnts av EG-direktivet, men medlemsstaterna medges avvikelser beträffande en stor del av direktivets huvudbestämmelser. Arbete i hemmet och på distans ökar i omfattning. Vi vill studera detta område närmare innan förslag i arbetstidshänseende presenteras. Det pågår även diskussioner och studier på detta område internationellt, t.ex inom EU. Mot bakgrund av vår valda utgångspunkt menar vi därför att även av detta skäl bör undantaget i arbetstidslagen i detta skede av utredningen kvarstå med stöd av EG-direktivets avvikelseregler. Förutsättningen för en sådan avvikelse, att de aktuella arbetstagarna skall omfattas av allmänna skyddsbestämmelser, är uppfylld då de omfattas av arbetsmiljölagen som innehåller sådana bestämmelser. Vidare uppfylls direktivets bestämmelse om semester för dessa arbetstagare av semesterlagen. Bestämmelserna om nattarbete (annat än nattarbetets längd), skiftarbete och arbetsrytm motsvaras i betydande utsträckning av regler i arbetsmiljölagen, som alltså omfattar även dessa arbetstagare. För att tydliggöra sambandet mellan arbetstidsfrågor och arbetsmiljölagens allmänna skyddsbestämmelser föreslår vi att en hänvisning görs i arbetstidslagen till arbetsmiljölagen. EG-direktivet anger att alla arbetstagare skall erhålla 11 timmars sam- manhängande ledighet per 24-timmarsperiod. Det anges dock inte var skall förläggas. Om om två kalenderdygn, dygnsvilan läggs under de 11 första timmarna och under det läggs under de 11 sista, skulle förflyta utan ledighet. Medlemsstaterna medges möjlighet att för en rad typer av arbetstagare och situationer avvika från att tillämpa denna dygnsvileregel. Arbetstidslagen har ingen uttrycklig dygnsvilebestämmelse, utan föreskriver att alla arbetstagare skall ha ledighet för nattvila, som skall omfatta tiden mellan och . Enligt praxis och förarbeten skall inte dessa ens tillfälligtvis anses utgöra tillräcklig dygnsvila. Arbetstagarna skall ha den vila som är behövlig. Vid bedömning om behövlig vila skall enligt arbetsmiljölagen utgångspunkten vara den enskilde arbetstagarens förutsätt- ningar. Det svenska arbetstidsbegreppet är ett annat än EG-direktivets och lagens bestämmelse om arbetstid, jourtid och beredskap har betydelse för att bedöma arbetstagarens ledighet. Vi menar att en samlad bedömning av skyddsvärdena i EG-direktivets regel om dygnsvila och relevanta svenska författningsbestämmelser visar att de svenska reglerna har ett väl så högt skyddsvärde. Ett tillägg av direktivets dygnsvileregel skulle därför inte tillföra arbetstidslagen ett högre skyddsvärde. Med vår valda utgångspunkt föreslår vi därför inga förändringar i det svenska regelsystemet. Enligt EG-direktivet skall alla arbetstagare ha rätt till en rast om arbetsdagen överskrider . Avvikelser från denna regel får göras i vissa fall. Arbetstidslagen stadgar att arbetstagarna skall erhålla en rast senast efter fem timmars arbete. Rasternas längd, antal och förläggning skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetsförhållandena. I vissa fall får rasten bytas mot måltidsuppehåll. Lagen innehåller även en bestämmelse om pauser. En jämförelse visar att arbetstidslagens bestämmelser har ett högre skyddsvärde. Vi föreslår därför ingen förändring i det svenska regelsystemet. EG-direktivet föreskriver att alla arbetstagare skall ha minst 24 timmars sammanhängande ledighet per sju-dagarsperiod, plus de 11 timmarnas dygnsvila. Ledigheten får i vissa fall nedsättas . Veckovila får genomsnittsberäknas . Avvikelser från bestämmelsen om dygnsvila får ske i vissa fall. Arbetstidslagen säger att arbetstagarna skall ha minst 36 timmars sam- manhängande ledighet under varje period . Undantag får göras tillfälligtvis i vissa fall. Vi menar att det svenska regelsystemet - arbetstidslagen, arbetsmiljölagens allmänna skyddsbestämmelser samt ledighetslagstiftningen - har ett högre skyddsvärde än EG-direktivets skyddsregel. Ingen förändring i det svenska regelsystemet föreslås alltså vad gäller regeln om veckovila. Enligt EG-direktivet skall veckoarbetstiden för arbetstagarna begränsas till i genomsnitt . Beräkningsperioden för genomsnittsberäkningen får vara . Medlemsstaterna medges att i vissa fall tillämpa en sex månaders beräkningsperiod. Arbetsmarknadens parter kan i kollektivavtal avtala . Perioderna för genomsnittsberäkning är inte definierade som ka- lenderperioder. Medlemsstaterna kan under vissa förutsättningar välja att inte tillämpa regeln om begränsningen av veckoarbetstiden. Undantaget förutsätter dock att varje enskild arbetstagare har rätt attt vägra arbeta per fyra-månadersperiod. Arbetstidslagen föreskriver att ordinarie arbetstid får uppgå till högst . I vissa fall får de beräknas som ett genomsnitt över . Om det finns särskilt behov av ökad arbetstid får övertid tas ut med 48 eller per respektive kalendermånad, dock högst per kalenderår. per kalenderår kan medges genom dispens av Arbetarskyddsstyrelsen. Nödfallsövertid får tas ut i speciella fall och är inte förenad med en övre gräns. Om övertid tas ut med stöd i lag sker dock en myndighetstillsyn. innebär arbetstidslagens bestämmelser en större begränsning av möjligt uttag av arbetstid. Och även sett om en månad begränsar arbetstidslagen arbetstidsuttaget mer än vad direktivet gör, då lagen innehåller även en månadsbegränsning. Vid en jämförelse av arbetstid över kan noteras att ar- betstidslagen medger ett högre uttag av arbetstid. Jämförelsen måste dock analyseras närmare. Som vi konstaterat likställs enligt det svenska regelsystemet alla ledigheter arbetstagaren har rätt till med arbetstid, dvs.