prop · GJ0323 · 1996-01-01 00:00:00 — En myndighet får dock lämna ut uppgift utan hinder av sekretess om det är nödvändigt för att myndig- heten skall kunna fullgöra sin verksamhet (1 kap. 5 § sekretesslagen). Enligt smittskyddslagen kan smittskyddsläkaren begära uppgifter om HIV- smittade patienter från vissa myndigheter, däribland socialnämnderna, som han behöver för kunna fullgöra sina åligganden. När det gäller HIV-smittade patienter är en socialnämnd, som av smittskyddsläkaren erhållit underrättelse om att en viss person inte följer eller misstänks inte följa givna förhållningsregler, även skyldig att anmäla till smittskyddsläkaren om de uppmärksammar att förhållningsreglerna inte följs. I övrigt saknas bestämmelser om uppgiftsskyldighet för . Frågan om möjligheten för att på eget initiativ lämna uppgifter till smittskyddsläkaren har behandlats av JO i ett beslut . I en anmälan önskade en kommundelsnämnd att JO skulle granska kurator och distriktsläkare vad gäller handläggning av ärenden i fall där HIV-smittade enligt inte följer smittskyddslagens föreskrifter samt se över sekretesslagens bestämmelser om information mellan myndigheter i dessa fall. Av beslutet framgår att kommundelsnämnden uppgett att socialsekreterare i sitt arbete kommer i kontakt med klienter som de misstänker är HIV-infekterade och lever så att de utsätter andra för smittrisk samt att kommundelsförvaltningen påtalat detta för utan att åtgärder vidtagits. JO tar i beslutet upp frågor som hänger samman med överförande av sekretesskyddade uppgifter mellan olika myndigheter och anför angående tillämpningen av 1 kap. 5 § följande. Enligt förarbetena skall bestämmelsen tillämpas mycket restriktivt. Det bör dock noteras att ett utlämnande med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen inte förutsätter någon uppgiftskyldighet för myndigheten utan bestämmelsen gäller generellt. För områden där mottagande myndighet själv har möjlighet att begära in uppgifterna med stöd av annan författningsbestämmelse, framstår sekretesskyddet som mindre uttalat, och det kan vara en tillfällighet om uppgift begärts eller ej beträffande viss information. I de fall där ett ingripande från smittskyddsläkaren framstår som klart påkallat, är omständigheterna ofta även sådana att ingripandet har betydelse för socialförvaltningens möjligheter att fullgöra sina åligganden. Det bör därför enligt min mening även i här aktuell situation vara möjligt för socialförvalt- ningen att på eget iniativ ta kontakt med smittskyddsläkaren och upplysa denne om att information finns som smittskyddsläkaren bör infordra från förvalt- Verksamheten inom bygger enligt socialtjänstlagen (1980:620) på respekt för människors självbestämmande och integritet. Insatserna skall utformas och genomföras tillsammans med den enskilde. En grundläggande förutsättning för arbete är att den enskilde känner förtroende för verksamheten och känner att han eller hon kan vända sig dit med sina problem utan att detta skall föranleda ingripande från andra myndigheter. Detta skall vägas mot samhällets önskan att effektivt kunna bekämpa spridningen av smittsamma sjukdomar. Att skälen för en effektiv bekämpning väger tungt har bl.a. visat sig i det förhållandet att sekretessen för uppgifter inom delvis luckrats upp. Smittskyddsläkaren har möjlighet att, när det gäller personer med viss angiven smitta, på eget initiativ erhålla uppgifter om denne. har också en möjlighet att lämna ut uppgifter om det behövs för fullgörandet av den egna verksamheten. En utvidgad möjlighet eller skyldighet för att på eget initiativ underrätta smittskyddsläkaren om att en person förmodas utsätta andra för smittrisk kräver särskilda övervägande när det gäller konsekvenserna för bl.a. missbrukarvården. Sådana överväganden bör ske i ett vidare sammanhang än vad som varit möjligt inom ramen för arbetet med den promemoria som legat till grund för denna proposition. Smittskyddsläkarens möjlighet att inhämta uppgifter om enskild från bl.a. andra myndigheter gäller som nämnts enbart HIV-smittade patienter. Det är naturligtvis olyckligt att den enskilde härigenom också blir utpekad som bärare av HIV-smitta. En utvidgning av bestämmelsen till att även omfatta en rätt att inhämta uppgifter om bärare av andra samhällsfarliga sjukdomar måste dock förutsätta att det finns ett smittskyddsintresse av att få tillgång till sådana uppgifter, vilka i övrigt bör åtnjuta ett starkt sekretesskydd. har pekat på att det för samhällsfarliga sjukdomar finns behov av att få tillgång till sådana uppgifter. Det gäller bl.a. uppgifter om den smittades identitet och vistelseort. Rätten att inhämta uppgifter bör dock vara begränsad till enbart de fall där smittskyddsintresset föranleder det. De omständigheter som åberopats kan inte anses tillräckliga för att rätten att inhämta uppgifter skall utvidgas till att omfatta alla de samhällsfarliga sjukdomarna. Det bör därför överlåtas till regeringen att föreskriva vilka samhällsfarliga sjukdomar som är av den arten att smittskyddsläkaren skall kunna inhämta uppgifter från andra myndigheter och från hälso- och sjukvårdspersonal. ------------------------------------------------------- |Regeringens bedömning: Smittskyddsläkarens skyldighet| |att vidta de åtgärder som behövs för att hindra vidare| |smittspridning eller för att få till stånd| |läkarundersökning av den som misstänks vara smittad bör| |inte ändras. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: i stad anser att smittskyddsläkaren bör ges en tydlig möjlighet att göra en epidemiologisk bedömning av lämplig åtgärd vid brott mot förhållningsregler eller underlåtelse att infinna sig för undersökning vid misstanke om samhällsfarlig sjukdom och att riktlinjer om detta bör skrivas in i Allmänna råd från . läns landsting anför att det bör finnas en lagstadgad möjlighet för smittskyddsläkaren att vid mycket speciella tillfällen kunna underlåta att fullfölja alla tvångsåtgärder fram t.o.m. polisingripande om smittspridningsrisken bedöms som mycket ringa, trots att den ej kan uteslutas. Skälen för regeringens bedömning: En behandlande läkare skall underrätta smittskyddsläkaren om han eller hon har anledning att anta att en patient som för eller misstänks föra en samhällsfarlig sjukdom inte kommer att följa eller inte följer meddelade förhållningsregler. Underrättelse skall också ske om en patient utan att den behandlande läkaren är införstådd med det avbryter pågående behandling. Vidare skall en behandlande läkare som i samband med smittspårning finner anledning anta att en person har smittats av en samhällsfarlig sjukdom och personen inte utan dröjsmål låter sig läkarundersökas underrätta smittskyddsläkaren om detta. Efter underrättelse skall smittskyddsläkaren enligt gällande bestämmelser vidta de åtgärder som behövs för att hindra vidare smittspridning eller för att få till stånd läkarundersökning av den som misstänks vara smittad. I första hand skall smittskyddsläkaren försöka få den smittade eller misstänkt smittade att gå med på åtgärderna frivilligt. Om det inte går eller om det inte av annan anledning kan ske utan risk för smittspridning får tvångsåtgärder, såsom tvångsundersökning, tillfälligt omhändertagande m.m., tillgripas. Smittskyddsläkaren är skyldig att bl.a. vidta de åtgärder som behövs för att hindra vidare smittspridning. I det ligger att han eller hon måste göra en bedömning av om ytterligare åtgärder är nödvändiga för att hindra vidare spridning och om så är fallet, vilka åtgärder som bör vidtas. Det kan leda till att smittskyddsläkaren kommer fram till att det inte behövs vidtas fler åtgärder. Det torde dock endast vara i sällsynta fall som ytterligare ågärder kan underlåtas. Syftet med smittskyddet är att hindra att smittsamma sjukdomar sprids bland människor. Det är extra viktigt att de samhällsfarliga sjukdomarna inte sprids. Av den anledningen har smittskyddsläkaren när det gäller sådana sjukdomar en skyldighet att vidta behövliga åtgärder, även om det måste ske mot den enskildes vilja. För att syftet med smittskyddet skall uppnås bör denna skyldighet finnas kvar. kan härtill utfärda de allmänna råd för tillämpningen som styrelsen finner påkallade. 5.14 Kostnader och ikraftträdande Den nu föreslagna lagstiftningen kommer inte att innebära något merarbete för smittskyddsläkarna, behandlande läkare eller chefsöverläkarna. Ärendehanteringen kan förmodas öka något vid domstolarna eftersom fler frågor föreslås kunna föras dit. Den merkostnad detta kan medföra uppvägs dock av att instanskedjan och möjligheterna till muntlig förhandling begränsas något. Lagändringarna bör träda i kraft . 5.15 Utvärdering av smittskyddslagen ------------------------------------------------------- |Regeringens bedömning: En parlamentariskt sammansatt| |utredning bör tillsättas med uppdrag att utvärdera| |smittskyddslagen. I en sådan utvärdering bör särskilt| |övervägas den rättsliga regleringen av åtgärder mot| |spridning av HIV, oavsett om de regleras i smitt-| |skyddslagen eller i annan lag. Även straffrättsliga| |aspekter bör härvid beaktas. Promemorian: Har inte behandlat frågan. Remissinstanserna: vill framhålla att en mer omfattande utredning av lagen bör ske avseende reglerna och tillämpningen beträffande HIV- infektion och den behandlande läkarens anmälningsskyldighet vid misstanke om smittspridning. Institutet anser också att en översyn bör ske av möjligheterna till tvångsisolering av HIV-smittade. Bland annat behöver konsekvenserna för det förebyggande arbetet närmare analyseras. Posithiva gruppen anser det bör undersökas om smittskyddslagen är lämplig när det handlar om HIV/aids och om lagen motarbetar eller har en positiv inverkan på HIV- preventionen. Riksförbun- det för HIV-positiva anser att HIV-infektionen inte skall omfattas av smitt- skyddslagen och efterlyser en total revidering av lagen. () och () anser att frågan om smittskyddslagens tillämplighet på HIV-infektion bör utvärderas. och anser att tvångsvårdsparagrafen bör revideras och föreslår att brott mot förhållningsregler kriminaliseras. Riksåklagaren vill aktualisera frågan om ett införande av en straffsanktionerad bestämmelse i smittskyddslagen eller i för den som genom sexuella handlingar sprider eller riskerar att sprida HIV-smitta. Skälen för regeringens bedömning: Den nu gällande smittskyddslagen trädde i kraft . Någon mera omfattande utvärdering av smittskyddslagens funktion och effektivitet när det gäller att förhindra att smittsamma sjukdomar får en hotande utbredning bland befolkningen har inte gjorts. Mot bakgrund av att förändringar i samhället påverkar de smittsamma sjukdomarnas förekomst och spridningsmönster bör smittskyddslagen utvärderas utifrån de gällande samhällsförhållandena. Skrivelser med begäran om en översyn av smittskyddslagens tvångsbestämmelser särskilt avseende HIV-infektion föreligger också från myndigheter, organisationer m.fl. En utvärdering av smittskyddslagen bör inriktas på huruvida smittskyddslagen och därtill hörande författningar ger förutsättningar för ett effektivt smittskydd. I sammanhanget bör även den faktiska tillämpningen av smittskyddslagen belysas. Utvärderingen bör vidare kartlägga och analysera positiva och negativa effekter av smittskyddslagen. Utvärderingen bör dessutom omfatta vissa särskilda frågeställningar. Bl.a. bör rättssäkerheten för den enskilde och huruvida tvångsvård kan bidra till minskad smittspridning av epidemiologisk betydelse belysas. Även konsekvenserna av tvångsvård för det förebyggande arbetet behöver analyseras. har HIV-infektion blivit ett stort mänskligt och socialt problem. Än så länge finns det inte någon verksam behandling mot sjukdomen även om det finns förhoppningar om att en lösning inte är alltför avlägsen. Erfarenheterna av smittskyddslagens tvångsbestämmelser avseende i första hand HIV-infektion bör särskilt uppmärksammas i utvärderingen. Riksåklagaren har i sitt remissvar pekat på problem vid tillämpningen av de allmänna straffbuden om brott mot liv och hälsa och allmänfarliga brott vid handlingar som innebär överföring eller risk för överföring av HIV-smitta. har föreslagit att brott mot förhållnings- regler kriminaliseras. Regeringen anser att utvärderingen bör ges ett brett perspektiv och omfatta bl.a. olika reaktionsmöjligheter mot spridning av HIV eller kombinationer av sådana, oavsett om de regleras i själva smittskyddslagen eller i annan lag. Det framstår därför som naturligt att även straffrättsliga sanktioner som kan vara av betydelse för att hindra spridningen måste belysas vid värderingen. Av särskilt intresse att uppmärksamma vid en utvärdering av smittskyddslagen är internationella erfarenheter av åtgärder för att hindra smittspridning av HIV-infektion. 6 Ansökan om vård enligt lagen om vård av miss- brukare i vissa fall ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Uppdrag att på socialnämndens vägnar| |ansöka om vård enligt lagen (1988:870) om vård av| |missbrukare i vissa fall skall enbart kunna ges åt en| |särskild avdelning som består av ledamöter eller| |ersättare i nämnden. Skälen för regeringens förslag: Enligt 11 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) skall socialnämnden, om det finns skäl att bereda någon tvångsvård, ansöka om sådan vård. Det finns inte några särskilda bestämmelser om socialnämndens rätt att delegera sin beslutanderätt i nämnda ärenden. Det innebär att bestämmelserna om kommunala nämnders möjlighet att delegera beslutanderätt i 6 kap 33 och 34 §§ kommunallagen (1991:900) gäller i här aktuella fall. Enligt kommunallagen får en nämnd uppdra åt en ledamot eller ersättare eller åt en anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden med undantag av bl.a. ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars är av större vikt. Möjligheten att delegera beslutanderätten för här aktuella ärenden enligt LVM till t.ex. en enskild tjänsteman är således omfattande. När det gäller socialnämndens möjlighet att delegera beslutanderätten om ansökan om tvångsvård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) är den reglerad i 47 § socialtjänstlagen. Där anges att sådana beslut enbart får delegeras till en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden, dvs. till ett arbetsutskott. har i allmänna råd (SOSFS 1994:17) rekommenderat att socialnämndens beslut om ansökan om tvångsvård enligt 11 § LVM enbart delegeras till arbetsutskott. har i sitt huvudbetänkande, Ny socialtjänstlag (SOU 1994:139), föreslagit att socialnämndens beslut om ansökan om tvångsvård enligt LVM endast skall kunna delegeras till arbetsutskott. Som ovan framgått är möjligheterna att delegera beslut om ansökan om vård enligt LVU begränsade. Denna ordning har gällt alltsedan LVU:s tillkomst. LVM är en lag med likartad uppbyggnad som LVU även om de båda lagarna också företer inbördes skillnader. Den annorlunda ordning som kommit att gälla enligt LVM efter det att bl.a. uppgiften att ansöka om vård flyttats från till kommunens socialnämnd är därför ägnad att leda till viss osäkerhet i tillämpningen. Mot denna bakgrund bör den ordning som gäller beträffande LVU införas även i fråga om motsvarande ärenden enligt LVM. 7.1 Förslaget till lag om ändring i smittskyddslagen (1988:1472) 3 § I tredje stycket föreslås en ändring innebärande att regeringen meddelar föreskrifter om vilka smittsamma sjukdomar som skall vara anmälningspliktiga, utöver de samhällsfarliga. 4 § I paragrafen föreslås att andra stycket tas bort. Stycket innehåller en bestämmelse om att regeringen får föreskriva att viss smittsam sjukdom skall vara anmälningspliktig. Ett sådant beslut skulle enligt tredje stycket underställas prövning. Med hänsyn till att det i tredje paragrafen föreslås ett bemyndigande för regeringen att besluta om vilka andra smittsamma sjukdomar än de samhällsfarliga som skall vara anmälningspliktiga behövs bestämmelsen inte längre. 5 - 9 §§ Föreslagna ändringar innebär endast redaktionella anpassningar. Flertalet av de föreslagna ändringarna är en följd av reglerna och terminologin i den nya kommunallagen (1991:900). 12 § Bestämmelserna i paragrafen är ett av flera uttryck i smittskyddslagen för vikten av samverkan på smittskyddsområdet. I första stycket föreslås endast redaktionella ändringar. I andra stycket föreslås att smittskyddsläkarna skall utbyta uppgifter som är nödvändiga för smittskyddsarbetet förutom med varandra även med behandlande läkare. Denna möjlighet finns mellan smittskyddsläkarna. Smittskyddsläkaren blir härigenom skyldig att till den behandlande läkaren lämna alla uppgifter om en enskild patient som har betydelse för smittskyddsarbetet. Såsom Lagrådet har påtalat erfordras ett tillägg i 7 kap. 1 § femte stycket sekretesslagen (1980:100) för att smittskyddsläkaren utan hinder av sekretess skall kunna lämna ut uppgifter till en läkare inom enskild verksamhet. I ett nytt tredje stycke föreslås en bestämmelse om överlämnande av ärende från en smittskyddsläkare till en annan. Möjligheten att göra det har funnits tidigare men inte varit reglerad. Det förutsätts t.ex. i 31 § att möjlighet finns för en smittskyddsläkare att lämna över ett ärende till en annan 20 § I första stycket föreslås att anmälningsskyldigheten vid konstaterad sam- hällsfarlig sjukdom utvidgas till att gälla även för läkare som i samband med obduktion finner smitta och för läkare vid mikrobiologiskt laboratorium såvitt gäller andra samhällsfarliga sjukdomar än de veneriska. har sådan anmälningsskyldighet gällt för varje läkare som i sin verksamhet konstaterar att någon har smittats av en samhällsfarlig sjukdom. I praxis har detta tolkats som att anmälningsskyldigheten gällt endast för behandlande läkare. Anmälningar från de mikrobiologiska laboratorierna har däremot byggt på överenskommelser mellan dåvarande SBL och laboratorierna. I stycket har därutöver benämningen ändrats till i enlighet med vad som gäller enligt förordningen (1993:110) med instruktion för . I andra stycket har benämningen på miljö- och hälsoskyddsnämnden anpassats till kommunallagens regler. Därutöver föreslås att sista meningen tas bort. Härigenom kommer den kommunala nämnd som fullgör uppgifter på miljö- och hälsoskyddsområdet alltid och oavsett var smittkällan finns, att få anmälan vid fall av sådan samhällsfarlig sjukdom som avses i 1.2 bilagan. 22 § I första stycket föreslås att ändras till . I andra stycket föreslås att även läkare som i samband med obduktion finner smitta av annan anmälningspliktig sjukdom än en samhällsfarlig sjukdom och läkare vid mikrobiologiskt laboratorium som vid analys finner smittämne av sådan sjukdom skall vara anmälningsskyldiga. I tredje stycket, hittillsvarande andra stycket, föreslås en följdändring till förslaget om att regeringen får meddela föreskrifter om vilka andra sjukdomar än de samhällsfarliga som skall vara anmälningspliktiga. Dessutom föreslås att hänvisningen till miljö- och hälsoskyddsnämnden ändras till den kommunala nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 23 § Den sakliga ändringen i paragrafen innebär att anmälan angående andra anmälningspliktiga sjukdomar än de samhällsfarliga skall ske med uppgift om den smittades identitet. Samtliga aktuella sjukdomar utom de veneriska kommer därmed att anmälas med angivande av den smittades identitet. Genom att den smittades identitet anges redan i anmälan kan smittskyddsläkaren och andra ansvariga myndigheter snabbare få uppgifter om när och var de smittade utsatts för smittan. Sådana uppgifter är nödvändiga för att behövliga åtgärder mot smittspridning snabbt skall kunna sättas in. Ändringarna i övrigt i paragrafen är endast redaktionella. 24 § I paragrafen föreslås ett tillägg om till vilken smittskyddsläkare anmälan skall göras. Detta har tidigare inte varit reglerat. I praktiken har anmälan gjorts till smittskyddsläkaren i det landsting där den anmälande läkaren är verksam. Förslaget innebär att tillämpningen blir lagreglerad. 24 a § I paragrafen ges regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, So- cialstyrelsen möjlighet att meddela föreskrifter om undantag för läkare vid de mikrobiologiska laboratorierna från skyldigheten att göra anmälan i vissa fall. Det kan gälla undantag för viss sjukdom, vissa uppgifter i anmälan eller vart anmälan skall göras. Ett exempel där undantag kan meddelas är då endast sjukdomsfall och inte förekomsten av viss bakterie är av intresse för smittskyddet. 29 § I paragrafen regleras skyldigheten för hälso- och sjukvårdspersonal och myndigheter som genom sin verksamhet får kännedom om uppgifter av betydelse för smittskyddet att på begäran av smittskyddsläkaren lämna uppgifter om enskild. Enligt hittillsvarande bestämmelse gäller det bara uppgifter om den som för smitta av infektion av HIV. Förslaget innebär att regeringen i förordning skall kunna bestämma vilka samhällsfarliga sjukdomar som skall kunna föranleda att uppgifter inhämtas om dem som för smitta av sjukdomen. Det är inte enbart vid infektion av HIV som behov kan finnas för smittskyddsläkaren att få in uppgifter. Det gäller även vid t.ex. hepatit B. Det är dock inte vid alla samhällsfarliga sjukdomar som detta behov föreligger. 33 - 35 och 38 §§ I paragraferna föreslås anpassningar till ny terminologi. 43 och 43 a §§ I paragraferna förslås vissa rättigheter för de tvångsisolerade bli lagreg- lerade. Bestämmelserna har utformats med lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt som förebild. 43 § I första stycket föreslås ett tillägg innebärande att inskränkningar i en tvångisolerads frihet skall vara motiverade av ändamålet med tvångsisoleringen. I andra stycket föreslås att den tvångsisolerade skall ges tillfälle till sysselsättning och sådan fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotillstånd. I tredje stycket föreslås den tvångsisolerades rätt till utevistelse bli reglerad. Det är självklart att aktiviteterna måste anpassas så att syftet med vården kan upprätthållas. Om det finns synnerliga hinder mot att den isolerade vistas ute kan detta vägras honom eller henne. Synnerliga hinder kan t.ex. vara att den enskildes hälsotillstånd inte tillåter en utevistelse. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 43 a § I paragrafen föreslås den tvångsisolerades rätt till att ringa eller ta emot telefonsamtal och besök samt rätten att sända och ta emot brev eller andra försändelser bli reglerad. Även i dessa fall bör, särskilt när det gäller rätten att ta emot besök, syftet med vården beaktas. Naturligtvis måste besöken ske under sådana former att risken för smittspridning motverkas. Vården sker på ett sjukhus och med hänsyn till andra patienter och till personalen är det inte alltid lämpligt att tillåta besök i vilken utsträckning som helst även om den tvångsisolerades eget tillstånd skulle tillåta det. är det nödvändigt att kunna begränsa besöken till särskilda tider. Den tvångsisolerade får inte inneha egendom som kan skada honom själv eller annan eller vara till men för ordningen på sjukhuset. Det gäller t.ex. narkotika, andra droger och injektionssprutor. Det är viktigt att besöken sker så att den isolerade inte kan förses med sådan 43 b § Besluten om inskränkningar i rättigheterna enligt 43 och 43 a §§ föreslås fattas av chefsöverläkaren efter samråd med smittskyddsläkaren. Besluten kan vara både generella och avse den enskilde. Generella beslut kan vara t.ex. beslut om besökstider för avdelningen eller tider för när möjlighet till utevistelse skall ges. Beslut som gäller den enskilde kan avse begränsningar eller villkor avseende rätten att ta emot besök eller möjligheten till daglig utevistelse. 50 § Det kan i vissa fall vara motiverat med tillfälliga permissioner för de tvångsisolerade.