prop · GJ0360 · 1996-01-01 00:00:00 — I dessa fall krävs att nämnden fattar ett beslut om detta. I punkten 1 ges denna möjlighet till som tar emot in- sättningar hos en filial i ett land utanför EES (se avsnitt 7.2.2). Enligt punkten 2 är detta även möjligt för utländska institut som driver verksamhet här i landet från filial (se avsnitt 7.2.3 och 7.2.4). Om nämndens beslut enligt denna punkt avser insättningar hos en filial till ett institut från ett land inom EES, är det fråga om en frivillig komplettering av en definitionsmässigt godtagbar garanti för insättningar i hemlandet. Avser nämndens beslut i stället insättningar hos en filial till ett institut från ett land utanför EES, måste man skilja på institut som kan ansöka om en sådan frivillig komplettering och det är obligatoriskt att garantin skall gälla för insättningar hos filialen här i landet. I sistnämnda fall utgör garantin en förutsättning för institutets filialtillstånd eftersom insättningsgaranti saknas i hemlandet eller den garanti som kan erbjudas där inte kan anses uppfylla direktivets krav och därför ej är godtagbar. Om ett i andra stycket angivet institut inte fullgör sina skyldigheter mot det svenska garantisystemet, ges och nämnden möjligheter att ingripa mot institutet. Avgörande för ansvarsfördelningen mellan inspektionen och nämnden är därvid om garantin är obligatorisk för institutet eller om det är fråga om en frivillig komplettering. Ett beslut med innebörd att garantin inte längre skall gälla för insättningar hos ett felande institut får nämligen olika konsekvenser för institutets möjligheter att driva verksamhet här i landet, jfr kommentaren till 20 och 21 §§. I tredje stycket anges att det är institutet i fråga som skall ansöka hos nämnden om att insättningar hos institutets filial skall omfattas av det svenska garantisystemet. Artikel 7.1, 7.4 och 8.1-3. I paragrafen anges den för garantisystemet tillämpliga ersättningsnivån, . Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med det förslag som Lagrådet lämnat i sitt yttrande. Ersättningsnivån gäller per insättare och institut. Även vid delade konton tillämpas ersättningsnivån för varje konto- innehavare och fördelas således inte efter huvudtal. Till den del en insättares fordran på konkursboet överstiger är denne hänvisad att göra sin fordran gällande i konkursen enligt vanliga regler. Rätten till upplupen ränta har i enkelhetens intresse begränsats till tiden för konkursbeslutet eller förklaringen att en insättning i ett utländskt institut är indisponibel, jfr 5 kap. 11 § tredje stycket konkurslagen (1987:672). En insättare får därför vända sig till konkursboet med sin fordran på ersättning för upplupen ränta för tid efter konkursbeslutet eller förklaring- en. Detta gäller även i de fall när en insättares anspråk på ersättning uppgår till ett belopp som inte överstiger ersättningsnivån och denne därför ersätts full ut av garantin. Det kan påpekas att en lägre beloppsgräns kan komma att gälla för utländska instituts filialer i som inte omfattas av det svenska garantisystemet. För samtliga institut som omfattas av den svenska garantin, oavsett om det beror på en frivillig komplettering eller inte, gäller däremot den i paragrafen angivna beloppsgränsen. En frivillig komplettering kan sålunda inte innebära att ett institut ges möjlighet att komplettera en utländsk garanti inom intervallet och ett belopp motsvarande 20 000 ecu. Om insättningsgaranti saknas i ett land utanför EES och ett institut från ett sådant land tar emot insättningar här i landet från en filial, gäller att institutet inte kan lämnas filialtillstånd med mindre insättningarna hos filialen omfattas av den svenska garanti. I ett sådant fall ställs således ett strängare krav på institutet än vad som gäller i de fall när en garanti som erbjuds i ett instituts hemland kan anses uppfylla direktivets krav och därför är godtagbar. Artikel 2 och 7.2 samt bilaga 1. Av paragrafen framgår vilken insättarkategori som undantas från rätten till ersättning från garantin. Där anges att institut, dvs. en svensk bank eller ett utländskt bankföretag eller ett svenskt eller utländskt värdepappersföretag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto, inte kan få ersättning enligt garantin. Detta undantag innebär att sådana institut som tar emot insättningar som omfattas av garantin inte själva kan få ersättning i händelse av att ett annat institut där institutets insättningar finns fallerar. Den av Lagrådet föreslagna lydelsen har justerats så att den här angivna innebörden av regeln skall stå klar. Bilaga 2 c) och d). I paragrafen begränsas det svenska garantisystemets ersättningsansvar i vissa fall. Bestämmelsen tar sikte på de fall när nämnden fattat beslut om att insättningar hos ett utländskt instituts filial skall omfattas även av det svenska garantisystemet, dvs. när en komplettering sker av en garanti för insättningar hos en filial som erbjuds i ett annat land. Ansvaret är begränsat till att endast avse den del av skyddet för insättningarna som garanteras genom kompletteringen. Även om någon ersättning inte betalas ut från det utländska garantisystemet skall ansvaret vara begränsat på detta sätt. Bestämmelsen beaktar att hemlandet ev. tillämpar nettometoden vid bestämmandet av ersättningen. Att det svenska garantisystemets ansvar skall vara begränsat på angivet sätt hindrar inte att nämnden överenskommer med företrädare för ett annat lands garantisystem om hur ett ersättningsfall som berör båda ländernas system skall regleras. Artikel 4.1 andra stycket. Paragrafen innebär ett förbud mot export av det svenska garantisystemet till ett annat EES-land och anger de olika faktorer som skall beaktas vid avgörandet av om det svenska systemet erbjuder ett bättre skydd än det andra landets system. Det är som får se till att bestämmelsen efterkoms. Det får förutsättas att övriga EES-länder upprätthåller motsvarande i sina nationella rättsordningar. I paragrafen anges tre kriterier för denna jämförelse. Det kan inte uteslutas att även andra kriterier kan förekomma i ett annat lands lagstiftning. Bestämmelsens tillämpning torde därför förutsätta att tillsammans med företrädare för garantisystem i andra länder kommer överens om hur de olika garantisystemen skall jämföras. Artikel 1 nr 3. I paragrafen anges förutsättningarna för ersättningsrättens inträde. Den händelse som utlöser garantin är antingen ett svenskt instituts konkurs (första stycket) eller en förklaring av en behörig myndighet i hemlandet att insättningarna hos det utländska institutets filial här i landet är indisponibla (andra stycket). Vilken händelse som skall föreligga för att en behörig myndighet i ett annat land skall kunna göra ett sådant konstaterande är svårt att fastställa med någon större säkerhet. Det kan nämligen inte uteslutas att det i andra länder inte krävs att institutet försatts i konkurs. Insättningarna kan, på grund av det landets obeståndsrätt, anses indisponibla t.ex. redan på grund av institutets betalningsinställelse eller till följd av en företagsrekonstruktion. De bestämmelser i lagen om insättningsgaranti, jfr 10 och 17 §§, som tar sin utgångspunkt i det förhållandet att ett svenskt institut försatts i konkurs, får med hänsyn till vad som angivits tillämpas analogt även i de fall när fråga är om utländska institut. I paragrafen anges bestämmelser om utbetalning av ersättning från garantin. skall enligt första stycket betala ut ersättning till följd av ett ersättningsfall. I andra stycket anges den utbetalningsfrist som skall gälla som huvudregel för nämnden. Som angivits i allmänmotiveringen, avsnitt 13.1, ställs dock kravet i detta sammanhang inte högre än att nämnden skall kunna hålla ersättningen tillgänglig för lyftning inom fristen. Något krav på att ersättningen faktiskt skall ha betalats ut till samtliga ersättningsberättigade uppställs inte av praktiska skäl. Det kan undantagsvis hända att ett konkursbeslut inte vinner laga kraft innan tidsfristen löpt ut. Detta bör inte hindra att utbetalning sker. En sådan ordning ligger bäst i linje med syftet med att införa ett garantisystem. Redan konkursbeslutet innebär nämligen att insättaren inte kan ta ut sina pengar. Skulle konkursbeslutet slutligen bli upphävt har nämnden redan i och med utbetalningarna övertagit insättarnas fordringar (se 19 §) på det uppenbarligen solventa institutet. I tredje stycket anges ett undantag från den i andra stycket angivna huvudregeln. Förlängning av fristen får endast ske om synnerliga skäl kan anses föreligga. Konsumentskyddshänsyn motiverar att ersättningen skall kunna betalas ut senast för konkursbeslutet eller förklaringen enligt 8 § andra stycket. Möjligheten att förlänga denna frist skall därför användas restriktivt och förutsätter en ansökan om detta hos allmän förvaltningsdomstol, dvs. i första hand länsrätten. I paragrafen, som har utformats i enlighet med det förslag som Lagrådet lämnat i sitt yttrande, anges när en insättares rätt till ersättning till följd av ett svenskt instituts konkurs preskriberas. Bestämmelsen ansluter till vad som stadgas i 11 kap. 12 § konkurslagen om en konkursborgenärs förlust av rätt till utdelning i en konkurs. Lagrådet har påpekat att frågan om preskriptionstid beträffande rätten till ersättning till följd av att insättningar hos ett utländskt institut är disponibla lämnats öppen i det remitterade förslaget. Enligt Lagrådets uppfattning kan det övervägas att föra in en lagregel även i den delen. Som angivits i kommentaren till 8 § får det också i detta fall överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra om 10 § kan tillämpas även i de fall när fråga är om indisponibla insättningar i utländska institut. Detta bör kunna gälla i avvaktan på att ett direktiv om rekonstruktion, likvidation och konkurs i kreditinstitut antagits och införlivats i de olika medlemsländernas rättsordningar. föreligger dock endast ett förslag till direktiv på detta område, jfr (COM(88)4 final. Artikel 4.4 andra stycket, 6.2-3, 9 och 10.4. I första stycket behandlas innebörden och omfattningen av den informationsplikt som skall åligga de institut som tar emot insättningar här i landet. Denna skyldighet föreligger inte bara för . Även de utländska institut som driver verksamhet här i landet skall informera dem som har eller avser att göra en insättning om den garanti som gäller för insättningen. Detta gäller oavsett om insättningen omfattas av det svenska garantisystemet eller inte. Utgångspunkten för tillämpningen av bestämmelsen är nämligen att eventuell osäkerhet beträffande frågan om en insättning omfattas av en garanti skall undanröjas. Detta skall gälla oavsett hos vilket institut som driver verksamhet här i landet insättningen är gjord. Vidare skall information lämnas om den ersättningsnivå som gäller för garantin och formerna för utbetalning av ersättning från garantisystemet. Bestämmelsen skall naturligtvis inte tolkas så att information skall lämnas till den som redan blivit upplyst, exempelvis vid öppnandet av ett konto. En del av den information som skall lämnas, t.ex. om formerna för utbetalning av ersättning från garantin, torde utformas bäst i samråd mellan nämnden och de berörda instituten. I andra stycket har efter förebild i 8 § konsumentkreditlagen (1992:830) gjorts en hänvisning till marknadsföringslagen (1995:450) i fråga om underlåtelse att lämna information enligt första stycket. Därigenom uppnås tydlighet om vilken sanktion som gäller vid underlåtenhet att lämna information. I paragrafen anges grunderna för finansieringen av det svenska garantisystemet. I första stycket anges att varje institut som omfattas av garantin skall betala en årlig avgift till nämnden. Se kommentaren till 3 § angående vilka institut som kan omfattas av garantin. De garanterade insättningarnas storlek per är avgörande uttag av avgifter från ett individuellt institut, se kommentaren till punkten 2 av övergångsbestämmelserna. I andra stycket anges den avgiftsnivå som skall gälla för år räknat. Avgiftsunderlaget utgörs av värdet av de insättningar som enligt 3 § omfattas av garantin. I tredje stycket ges nämnden rätt att besluta om viss uppjustering av avgifts- procenten. Det kan bli aktuellt om nämnden, på grund av att det räntebärande kontot i tömts, lånat upp medel till betalning av ersättningar, se kommentaren till 15 §. I fjärde stycket anges den målsatta behållningens storlek på nämndens räntebä- rande konto i och konsekvensen av att målet nåtts, dvs. att avgiftsprocenten skall justeras ned. Av paragrafen framgår principerna för uttaget av riskrelaterade avgifter från de institut som omfattas av det svenska garantisystemet. I första stycket anges att nämnden skall bestämma hur stort belopp ett institut skall betala i avgift och att nämnden bestämmer när avgiften skall betalas. De avgifter som ett enskilt institut skall betala bestäms enligt andra stycket med hänsyn till det garanterade insättningsbeloppet och till respektive instituts kapitaltäckningsgrad, som skall beräknas enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag, se närmare avsnitt 15. I paragrafen anges hur avgiften skall fastställas då garantin för ett institut börjar gälla under ett löpande kalenderår. Bestämmelsen tar sikte på de institut som väljer att påbörja en helt ny verksamhet under ett löpande kalenderår. Bestämmelsen kommer också att vara tillämplig när ett utländskt institut under löpande kalenderår väljer att ansöka hos nämnden om att insättningar hos institutets filial här i landet skall omfattas av garantin (frivillig komplettering), dvs. när fråga inte är om nystartad verksamhet. I stället för vad som stadgas i 12 § första stycket skall avgiften i nämnda fall grundas på institutets insättningar vid årets utgång till den del de omfattas av garantin. Den valda lösningen motiveras av att det för ett sådant institut saknas uppgifter om förhållandena vid utgången av närmast föregående år, jfr avsnitt 14.2 och 15. En tillämpning av 12 § skulle innebära att någon avgift inte kan tas ut av första verksamhetsår, vilket skulle strida mot principerna för finansieringen av garantisystemet. Innebörden av bestämmelsen är att institutet i fråga debiteras första gången garantin gäller för insättningar hos institutet eller dess filial. Lagrådet har i sitt yttrande anfört att det i enkelhetens intresse kan övervägas att i nu angivna fall alltid låta avgiften motsvara av institutets insättningar. Det torde emellertid inte vara nämnvärt svårare att riskrelatera även denna avgift i enlighet med vad som anges i 13 §, eftersom de erforderliga uppgifterna för en sådan beräkning finns tillgängliga. Det bör vidare framgå av lagrummet att avgift bara skall betalas i proportion till den tid garantin gällt. Den av Lagrådet föreslagna lydelsen av 14 § frångås därför. I första stycket anges att inbetalda avgifter inte bara skall placeras på ett räntebärande konto i utan också användas till att bestrida de årliga kostnaderna för garantisystemets administration. Sedan nämndens förvaltningskostnader för föregående kalenderår räknats av, skall återstoden av de inbetalda avgifterna placeras på kontot i . I andra stycket anges när nämnden får låna upp medel i . Upplåning får ske endast om de behållna avgiftsmedlen inte räcker till att betala ut ersättningar. Denna begränsning följer av att garantisystemet bara får tas i anspråk om ett ersättningsfall inträffat. Artikel 4.3 samt bilaga 2 a-b). Paragrafen behandlar den uppgiftsskyldighet gentemot nämnden som skall åläggas de institut som tar emot insättningar som omfattas av garantin. I första hand behöver nämnden få del av de uppgifter om garanterad inlåning m.m. som behövs för att kunna fastställa institutets avgift. Därutöver skall de uppgifter lämnas som nämnden behöver i övrigt för sin verksamhet. Det kan gälla uppgifter om ett institut och dess verksamhet som nämnden behöver för att kunna fatta ett beslut enligt 3 §, dvs. ett beslut som innebär att insättningar hos institutets filial här i landet skall omfattas av det svenska garantisystemet. Ett sådant beslut förutsätter en ansökan från institutet. Denna ordning gäller oavsett om det utländska institutet ansöker om frivillig komplettering eller om garantin är en förutsättning för filialtillstånd. Motsvarande gäller i de fall ett svenskt institut väljer att ansöka om att insättningar hos dess filial i ett land utanför EES skall omfattas av det svenska garantisystemet. Genom ansökningsförfarandet kan nämnden tillförsäkra sig rätt att få sådana uppgifter om institutet och dess filial som den behöver för att pröva en ansökan. Lagrådet har förordat att denna fråga inte behöver behandlas i lagen om insättningsgaranti, varför 21 § i det remitterade lagförslaget utgått, jfr avsnitt 7.2.4. För att nämnden skall kunna pröva en ansökan krävs att nämnden i den utsträckning som det behövs samarbetar med såväl behöriga myndigheter och tillsynsmyndigheter som företrädare för insättningsgarantisystem i andra länder. Detta gäller även i de fall när insättningar hos en filial till ett svenskt institut omfattas både av det svenska garantisystemet och ett system i värdlandet. I direktivets riktlinjer anges vad samarbetet kan avse. Även beträffande denna fråga förordar Lagrådet att en behandling i en regeringsförfattning är tillräcklig och att 20 § i det remitterade lagförslaget därför får utgå, jfr avsnitt 7.4. Även i samband med ett ersättningsfall behöver nämnden uppgifter för att kunna betala ut ersättning till insättarna. Här avses de uppgifter som skall finnas hos institutet angående kontoinnehavare hos institutet för konkursbeslutet eller förklaringen. Dessa uppgifter kan även fås från konkurs- förvaltaren, se kommentaren till 17 §, varför en viss samordning kan vara ändamålsenlig. Enligt riktlinjerna i direktivets bilaga 2 skall nämnden kunna kräva att få all relevant information och ha rätt att kontrollera sådan information hos de behöriga myndigheterna i institutets hemland. Denna möjlighet bör även föreligga i förhållande till och kan avse t.ex. information om institutets garanterade inlåning etc. I paragrafens första mening anges att även konkursförvaltaren har en skyldighet gentemot nämnden motsvarande den som anges för institutet i 16 §. Det kan noteras att det i 6 kap. 2 § första stycket och 13 § konkurslagen finns be- stämmelser om en konkursgäldenärs upplysningsskyldighet gentemot bl.a. konkurs- förvaltaren. Skyldighet att lämna upplysningar om boet föreligger inte endast för gäldenären. Om gäldenären är en juridisk person gäller att även en styrelseledamot, en verkställande direktör, en bolagsman och i vissa fall en likvidator är skyldig att lämna sådana upplysningar. Genom andra meningen tillförsäkras att nämnden lämnas det biträde av konkursförvaltaren som nämnden behöver för utbetalningen av ersättning. Genom konkursförvaltaren kan nämnden också få biträde i praktiska angelägenheter av det konkursdrabbade institutets personal och därigenom tillgång till dess utrustning m.m. Jfr kommentaren till 10 § beträffande de fall när fråga är om indisponibla insättningar hos utländska institut. Efter påpekande från Lagrådet har paragarafen utformats efter förebild i 34 § lönegarantilagen (1992:497). I paragrafen anges att återbetalning av felaktigt utbetald ersättning skall ske i vissa fall. I de fall (första stycket) mottagaren orsakat den felaktiga utbetalningen skall återbetalning ske jämte ränta som skall beräknas enligt 6 § räntelagen (1975:635), dvs. enligt en räntefot som motsvarar det av fastställda, vid varje tid gällande diskontot med tillägg av . I andra fall (andra stycket) beräknas räntan enligt 5 § räntelagen. Tillägget begränsas i dessa fall till . Enligt tredje stycket skall besluta om återbetalning enligt första och andra styckena. Nämndens beslut utgör exekutionstitel och verkställighet får därför äga rum, jfr 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken. I fjärde stycket anges, efter förebild i 36 § lönegarantilagen, att återbetalningsskyldigheten får efterges helt eller delvis. En förutsättning för eftergift skall vara att särskilda skäl föreligger. Det är inte bara kravet på återbetalning av det felaktigt utbetalda beloppet som kan efterges utan detta gäller även kravet på ränta beräknad enligt första eller andra stycket. När särskilda skäl kan anses föreligga får överlåtas till rättstillämpningen att avgöra i varje enskilt fall. Om beloppet i fråga är ringa bör eftergift dock kunna övervägas. Paragrafen, som efter påpekande från Lagrådet utformats efter förebild i 28 § lönegarantilagen, innehåller en bestämmelse om övertagande av fordran (subrogation) som syftar till att staten, genom nämnden, skall minimera kost- naderna för systemet vid ett ersättningsfall genom att överta en insättares krav mot institutet i den omfattning som nämnden betalat ut ersättning till insättaren. Eventuell utdelning i ett instituts konkurs skall tillfalla staten genom att medlen förs till nämndens räntekonto i . Om nämnden lånat medel enligt 15 § för att kunna göra utbetalningar av ersättning till insättare, skall utdelningen i stället användas till att betala tillbaka lånen. Artikel 3.2-3 och 4.4. I 20 och 21 §§ anges möjligheterna att inom ramen för insättningsgarantisystemet ingripa mot de institut som omfattas av garantin. I kommentaren till 3 § har redogjorts för en ansvarsfördelning mellan och nämnden när det gäller att fatta beslut som innebär att den svenska garantin inte längre skall gälla för insättningar hos ett institut eller ett instituts filial. Skillnad har därvid gjorts mellan 1) fall där det är obligatoriskt för institutet att garantin gäller för insättningarna, dvs. fall där garantin utgör en förutsättning för institutets möjligheter att driva verksamhet här i landet, och 2) fall där ett institut kan omfattas av garantin till följd av en frivillig komplettering. Till det förra fallet 1) hänförs , svenska instituts filialer i ett land inom EES samt filialer till institut från ett land utanför EES där insättningsgaranti saknas eller där den garanti som erbjuds inte kan anses uppfylla direktivets krav och därför ej är godtagbar. Till det senare fallet 2) hänförs svenska instituts filialer i ett land utanför EES, filialer till institut från ett land inom EES samt filialer till institut från ett land utanför EES där den garanti som erbjuds är godtagbar. Redovisade uppdelning mellan obligatoriska och frivilliga fall skall också ligga till grund för utformningen av de bestämmelser om ingripanden m.m. som skall gälla för det svenska garantisystemet. I 20 § anges att nämnden skall underrätta , om ett institut som omfattas av garantin inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen om insättningsgaranti. Här avses även de fall när institutet med avseende på en filial underlåter detta. Nämndens underrättelseskyldighet skall gälla oavsett om institutet omfattas av garanti till följd av ett beslut av nämnden eller . Beträffande instituten i det förra fallet 1) är det inspektionen som får ingripa mot det felande institutet och inte nämnden. Genom att verksam- hetstillståndet återkallas, gäller garantin inte längre för insättningar hos institutet eller institutets filial. Med denna ansvarsfördelning mellan nämnden och inspektionen följer att bestämmelserna i 7 kap. bankrörelselagen blir tillämpliga även i insättningsgarantisammanhang. I det senare fallet 2) gäller enligt 21 § att nämnden själv får besluta att garantin inte skall gälla för insättningar hos instituten. För att göra detta tydligt har paragrafen getts en något annan utformning än den Lagrådet föreslagit. Beslut om att garantin inte längre skall gälla för insättningar hos ett institut som omfattas av det svenska garantisystemet förutsätter, enligt 21 § andra stycket, att institutet förelagts att vidta rättelse och att institutet trots detta inte har vidtagit rättelse från föreläggandet, jfr kommentaren till 7 kap. 16 och 18 §§ bankrörelselagen.