prop · GJ035 · 1996-01-01 00:00:00 — Det saknar exempelvis betydelse om en tjänst som en sådan person utför inom ramen för en verksamhet av sådant slag har någon anknytning till hans utbildning, anställning eller huvudsakliga sysselsättning (jfr t.ex. förarbetena till konsumenttjänstlagen (1985:716), prop. 1984/85:110 s. 141; begreppet näringsidkare går långt tillbaka, se också förarbetena till varumärkeslagen (1960:644), prop. 1960:167 s. 39 och 48, marknadsföringslagen (1975:1418), prop. 1975/76: 34 och 1970:57 s. 90 f. och lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, prop. 1971:15 s. 85. När begreppet förekommer i processrättsliga sammanhang har det samma innebörd, se Fitger: Kommentaren till 10:22). - som föreslog att en fysisk person som var aktiv näringsidkare inte skulle kunna komma i fråga för skuldsanering - anförde i denna del följande (SOU 1990:74 s. 216 f.). Begreppet fysisk person innesluter emellertid såväl privatpersoner som näringsidkare. En viktig fråga blir därför hur man skall avgränsa personkretsen, så att inte gränsen mellan skuldsanering, å ena, och konkurs och ackord, å andra sidan, blir otydlig. Som redan antytts bör man undvika att konstruera ett särskilt skuldsaneringsinstitut på det viset att det förutsätter en mer utvecklad bobehandling. Man bör således inte skapa en hybrid mellan konkurs och ackord som får karaktär av någon sorts B-konkurs . Det kan antas att det vid företagskonkurser oftast krävs olika åtgärder av det slag som regleras i 7 och 8 kap. konkurslagen, t.ex. fortsättande av en rörelse och försäljning av egendom. Redan detta talar mot att låta ett skuldsaneringsförfarande omfatta också insolventa näringsidkare. Även flera andra skäl talar mot detta. Återvinningssituationer kan oftare än annars tänkas bli aktuella i fråga om företagare. Och utredningen angående brott mot borgenärer och sådant som kan föranleda näringsförbud ställer också särskilda krav på hur utredningen av gäldenärens situation skall gå till. Till det anförda kommer att ackord i regel framstår som ett naturligt alternativ vid en näringsidkares insolvens. En svårighet i sammanhanget är att begreppet näringsidkare är vidsträckt. Under detta begrepp faller inte bara den som driver och livnär sig på en industriell rörelse, en handelsrörelse eller t.ex. ett jordbruk utan också den som jämsides med en anställning driver någon form av näringsverksamhet. Det säger sig självt att man i en del av de senare fallen inte har så mycket att vinna på att hänvisa vederbörande till konkurs. I regel finns inga större tillgångar att realisera, och uppgifterna för en konkursförvaltare skulle sannolikt inte bli alltför omfattande. Borde då inte följdriktigheten kräva att det finns tillgång till skuldsanering även för sådana personer? Utredningen har stannat för att föreslå den avgränsningen av personkretsen att fysisk person som driver näring faller utanför den kategori som kan komma i fråga för skuldsanering. De skäl som anförts för att undvika en alltför otydlig gräns mellan skuldsanering och andra former av insolvensbehandling har aktualitet också beträffande den som driver näringsverksamhet på deltid. Det skulle också erbjuda problem att på ett entydigt sätt i lagtext ange vilka personkategorier som skulle omfattas av skuldsaneringsreglerna, om därunder skulle falla även vissa grupper av aktiva näringsidkare. Begränsar man tillämp- ningsområdet till fysiska personer som inte driver näringsverksamhet ligger däri att det endast är f.d. näringsidkare som kommer i fråga. Det betyder i sin tur att näringsidkaren på deltid måste ha upphört med sin näringsverksamhet för att kunna ansöka om skuldsanering. Med en sådan lösning vinner man att en realisation av eventuella tillgångar i rörelse då får förutsättas ha skett och att förfarandet i skuldsaneringsärendet inte tyngs av utredning angående rörelsens avveckling. De flesta remissinstanserna godtog som sagt gränsdragning. Några instanser, bl.a. och , ansåg dock att gränsdragningen framstår som alltför stelbent och förordade att även aktiva näringsidkare i vissa fall bör kunna bli föremål för skuldsanering. I förarbetena till skuldsaneringslagen (prop. s. 87-88) anfördes att gränsen mellan skuldsanering å ena sidan och konkurs och ackord å den andra bör vara tydlig. Vidare anfördes att skuldsanering bör vara renodlad för privatekonomiska förhållanden. Som ett särskilt problem redovisades - liksom i betänkande - att begreppet näringsidkare är så vidsträckt att även personer som bedriver näring under mycket blygsamma omständigheter definitionsmässigt betraktas som näringsidkare. Enligt vad som uttalades i propositionen skulle det vara förenat med svårigheter att finna en lämplig avgränsning inom kategorin näringsidkare. En särskild svårighet med att låta vissa näringsidkare komma i fråga för skuldsanering är enligt såväl som propositionen (prop. s. 89) att det kan kräva särskilda rörelsespecifika regler. I och med att näringsidkare faller utanför lagens tillämpningområde kan en person som exempelvis på deltid bedriver en mindre rörelse inte komma i fråga för skuldsanering. Det gäller även andra som kanske huvudsakligen är beroende av löneinkomster för sin försörjning, men som vid sidan av lönearbetet bedriver någon form av verksamhet som gör att han eller hon definitionsmässigt betraktas som näringsidkare. De personer som avses faller i och för sig in under vårt förslag till lag om företagsrekonstruktion. Det förfarandet är emellertid inte alls lämpat för den nu diskuterade kategorin utan i första hand för större företag som drivs i aktiebolagsform eller liknande. De riktigt små närings- idkarna riskerar alltså att här hamna mellan två stolar , vilket också flera remissinstanser har uppmärksammat. Dessa instanser påtalar att det finns ett behov av ett särskilt förfarande för de riktigt små företagarna. Enligt regeringens mening finns det flera skäl till att de näringsidkare vars verksamhet har en mycket blygsam omfattning bör kunna komma i fråga för ett särskilt saneringsförfarande. Bland annat intresset av ett flexibelt insolvensrättsligt system talar för det. Åsyftade gäldenärer gör regelmässigt inte heller någon mer betydande åtskillnad mellan näringsverksamhetens ekonomi och privatekonomin. Näringsverksamheten är så ringa till sin omfattning att intäkterna från den endast i begränsad omfattning kan bidra till försörjningen. Den verksamhet som bedrivs är dessutom ofta nära förknippad med den person som bedriver den. Skuldsaneringslagens sociala karaktär innebär också att den lagen och dess former för skuldsanering passar väl för sådana små näringsidkare. De kostnader för den enskilde som är förenade med ett skuldsaneringsförfarande jämfört med vad det kostar att inleda en företagsrekonstruktion enligt vårt förslag talar också för att skuldsaneringsförfarandet bör öppnas för de riktigt små näringsidkarna. Regeringen noterar i det sammanhanget att det enligt de norska och finländska skuldsaneringslagarna är möjligt för näringsidkare av den nu diskuterade kategorin att, under vissa särskilda förutsättningar, beviljas skuldsanering. För att en aktiv näringsidkare skall kunna beviljas skuldsanering bör det inledningsvis förhålla sig så att gäldenärens ekonomiska problem inte är föranledda av den bedrivna näringsverksamheten. Tvärtom bör den näringsverksamhet som bedrivs i regel vara sådan att den i stället för att belasta gäldenärens ekonomi ger ett tillskott till den. Om verksamheten belastar gäldenärens ekonomi bör den normalt avvecklas innan skuldsanering kan komma i fråga. Inom ramen för en skuldsanering skall det inte förekomma någon rekonstruktion av näringsverksamheten. är inte alls avpassat för sådant.Det är givet att skuldsaneringsinstitutet även bör ha en privatekonomisk karaktär, vilket bl.a. innebär att lagen inte bör tyngas med några särskilda regler för sådana fordringsförhållanden och därtill knutna rättsförhållanden som är typiska för bedrivandet av näringsverksamhet. De materiella regler som finns i skuldsaneringslagen bör inte ändras. Det betyder att dessa måste räcka till för att hantera skuldsaneringsärenden beträffande de näringsidkare vi har talat om här. I praktiken betyder det att gäldenären inte får ha några problem vad gäller exempelvis fordrings- och säkerhetsförhållanden eller komplexa skatterättsliga problem som är relaterade till näringsverksamheten. Såväl i betänkandet som i propositionen till skuldsaneringslagen framhölls - som nämnts - bl.a. att det är av vikt att gränsen mellan konkurs- och ackordsinstituten å ena sidan och skuldsaneringsinstitutet å den andra är klar och tydlig. Enligt regeringens mening finns det anledning att något nyansera detta synsätt. Det är givetvis viktigt att det går att fastställa tillämpningsområdet för de olika insolvensrättsliga förfarandena. Det behöver dock inte innebära att inte flera förfaranden i och för sig skulle kunna vara tillämpliga på en och samma gäldenär. kan ju också en fysisk person bli föremål för såväl konkurs som skuldsanering. En sådan formell överlappning mellan tillämpningsområdena för skuldsaneringslagen och en lag om företagsrekonstruktion torde enligt regeringens mening inte innebära några mer betydande nackdelar. Det kan enligt regeringens mening till och med vara en fördel om gränsdragningen för tillämpningsområdet av skuldsaneringslagen i diskuterat hänseende kan bli något mer flexibel. Det torde tjäna det uttalade rehabiliteringssyfte som ligger bakom skuldsaneringslagen. Det måste emellertid konstateras att man genom att öppna bryter igenom principen om att institutet skuldsanering är avsett för privatekonomiska förhållanden. En ändring som innebär att skuldsaneringslagen blir tillämplig på näringsidkare som bedriver verksamhet av mycket blygsam omfattning och som har sin huvudsakliga försörjning genom lönearbete medför emellertid, enligt regeringens mening, inte något dramatiskt avsteg från den principen. Det bör - vilket tidigare framhållits som självklart - även i fortsättningen gå en klar skiljelinje mellan fysiska personer och juridiska personer. De senare kan aldrig komma i fråga för skuldsanering. En fysisk person som driver rörelse i bolagsform kan redan enligt gällande rätt komma i fråga för skuldsanering av sin privatekonomi. De kategorier som talas om är de som driver rörelse som fysiska personer i eget namn och därför inte har privatekonomin och rörelsekonomin åtskild. För den kategorin gäldenärer kan det enligt regeringens mening finnas anledning att öppna skuldsaneringsinstitutet. Mot denna bakgrund bör tillämpningsområdet för skuldsaneringslagen enligt regeringens mening vidgas så att även vissa kategorier av näringsidkare kan komma i fråga för skuldsanering. En sådan utvidgning måste dock vara försiktig. För att en fysisk person som är näringsidkare skall kunna beviljas skuldsanering bör krävas att den bedrivna näringsverksamheten är av ringa omfattning såväl omsättningsmässigt som vad gäller den tid gäldenären lägger ned på verksamheten. De näringsidkare som avses är de vars näringsverksamhet närmast har karaktären av extraknäck . Normalt sett bör det innebära att gäldenären har sin huvudsakliga försörjning genom inkomster från annat håll. Att gäldenären bör ha sin huvudsakliga försörjning genom inkomst från annat håll än från näringsverksamheten innebär att inkomsten från näringsverksamheten sedd i relation till exempelvis löneinkomsten bör vara liten. Men inkomsten från näringsverksamheten bör också vara liten i absoluta tal. Kravet på att näringsverksamheten skall ha ringa omfattning bör sålunda till sin karaktär vara såväl relativt som absolut. Någon fast omsättningsgräns bör däremot inte ställas upp. Omsättningen måste enligt regeringens mening också vägas samman med andra omständigheter. Detta kan i det enskilda fallet innebära att en gäldenär med en omsättning som inte kan sägas vara särskilt liten kan komma i fråga för skuldsanering om andra omständigheter starkt talar för det. Omvänt kan det innebära att en näringsidkare inte kan komma i fråga för skuldsanering trots att omsättningen är mycket liten. Enligt regeringens mening bör man förutom näringsverksamhetens omfattning också ta hänsyn till rörelsens beskaffenhet. För att skuldsanering skall kunna komma i fråga bör förhållandena kring verksamheten vara enkla. Om de ekonomiska förhållandena i näringsverksamheten är komplicerade eller annars svåra att överblicka bör skuldsanering således inte kunna beviljas. Har gäldenären exempelvis utestående åtaganden av betydelse eller har han annat än rent bagatellartade brister i sin bokföring talar det för att skuldsanering inte bör komma i fråga. Samma sak gäller om han i anledning av den bedrivna näringsverk- samheten har ouppklarade förhållanden med skattemyndigheten. Gäldenären kan också ha utestående tillgodohavanden som är oklara eller svårbedömbara. Inte heller i sådana fall bör skuldsanering komma i fråga. Till det nu sagda kommer också - vilket har sagts - att skuldsaneringslagens nuvarande regler om fordringshanteringen (se främst 6-8 §§) är förhållandevis enkla. De är t.ex. otillräckliga för att lösa problem som är att hänföra till en bedriven näringsverksamhet, så snart den är mer omfattande eller komplicerad. Eftersom skuldsaneringslagen bygger på principen att en skuldsanering skall avse alla gäldenärens skulder bör det inte komma i fråga att - som t.ex. i - låta en skuldsanering omfatta enbart privatskulder och lämna rörelseskulderna utanför. Skuldsaneringslagen är gäldenärsorienterad på det sättet att det är gäldenären som skall rehabiliteras ekonomiskt. Man måste då utgå från hans totala betalningsskyldighet, vartill skulder hänförliga till en näringsverksamhet hör. Och är skuldsaneringslagens regler om fordringshanteringen otillräckliga för denna rehabilitering bör som sagt skuldsanering inte komma i fråga. Då får näringsverksamheten i stället avvecklas innan gäldenären ansöker om skuldsanering. Enligt 8 § skuldsaneringslagen skall det belopp som skall fördelas mellan borgenärerna bestämmas så att skuldsaneringen tar i anspråk gäldenärens samtliga tillgångar och inkomster efter avdrag för vad som skall förbehållas honom för hans och familjens försörjning. Därvid skall bestämmelserna om förbehållsbelopp i utsökningsbalken vara vägledande. Utsökningsbalken regler är alltså inte bindande i dessa sammanhang (se prop. 1993/94:123 s. 113 och 207). I de fall en fysisk person som är näringsidkare enligt vad som föreslås beviljas skuldsanering finns det t.ex. regelmässigt anledning att frångå dessa regler om det bedrivs en näringsverksamhet som ger ett överskott, dvs. ett positivt nettoresultat. Att verksamheten ger ett överskott bör som sagt vara en förutsättning för att den skall få fortsättas. Ett sådant överskott bör komma borgenärerna tillgodo. Gäldenären bör därför, utöver vad som följer av bestämmelsen i 8 § skuldsaneringslagen, få förbehålla sig det belopp som krävs för att verksamheten skall kunna drivas vidare. Det kan t.ex. vara fråga om vissa inköp som löpande måste göras. När betalningsplanen som skall bestämmas enligt 8 § skuldsaneringslagen upprättas är det alltså det angivna netto- resultatet som skall beaktas. En lagteknisk fråga är var den nya regeln om förutsättningarna för en näringsidkare att beviljas skuldsanering skall placeras. En möjlighet är att i en särskild paragraf ange dessa förutsättningar. En annan möjlighet är att i 4 § skuldsaneringslagen ange förutsättningarna. Enligt regeringens mening talar övervägande skäl för det förra alternativet. Därigenom kan man åtminstone formellt klart skilja de allmänna förutsättningar som anges i 4 § och som måste vara uppfyllda för alla gäldenärer från de särskilda förutsättningar som dessutom skall vara uppfyllda för att en näringsidkare skall kunna erhålla skuldsanering. Enligt 4 § skuldsaneringslagen skall en totalbedömning göras av om det är skäligt att bevilja en person skuldsanering. Därvid skall särskild hänsyn tas till skuldernas ålder och omständigheterna vid skuldernas tillkomst, de ansträngningar gäldenären har gjort för att fullgöra sina förpliktelser och att på egen hand nå en uppgörelse med sina borgenärer samt det sätt på vilket gäldenären har medverkat under handläggningen av skuldsaneringsärendet. Givetvis skall denna bedömning ske även beträffande den nu diskuterade kategorin av gäldenärer. Enligt vad som föreslås tillkommer för en fysisk person som är näringsidkare således ytterligare förutsättningar som måste vara uppfyllda för att skuldsanering skall kunna beviljas, nämligen att skuldsanering får beviljas endast när särskilda skäl talar för det med hänsyn till näringsverksamhetens ringa omfattning och enkla beskaffenhet. Den nya lagen om företagsrekonstruktion och övriga lagändringar bör kunna träda i kraft . När det gäller de skilda lagförslagen är vissa övergångsbestämmelser nödvändiga. Vi återkommer till detta i författningskommentaren. Syftet med det föreslagna nya förfarandet - företagsrekonstruktion - är att minska antalet företagskonkurser och att livsdugliga företag skall kunna rekonstrueras under ordnade former. Detta skall kunna gynna gäldenärsföretagets ägare, anställda, borgenärer och andra affärspartners samt samhället i stort. Besparingar kan exempelvis uppnås genom minskade utgifter för arbetslöshet, sjuk- och socialvård. Den kapitalförlust som regelmässigt är förenad med en konkurs kan också undivkas. (SOU 1992:113 s. 407 f.) berör allt detta och anför goda skäl för att en reform är lönsam . Remissinstanserna har i stort sett inget att invända mot utredningens beräkningar. anser dock att en viss medelsförstärkning kan komma att behövas för domstolssidan och i anser att skattemyndigheternas revisionsresurser måste utökas väsentligt. Det är dock svårt att, vilket redan konstaterade, mer exakt beräkna det samhällsekonomiska och statsfinansiella utfallet av den föreslagna reformen. På två väsentliga punkter avviker också det nu föreliggande förslaget från . Som har redovisats i avsnitt 8.2 bör det inte nu göras någon ändring i förmånsrättslagen som innebär att förmånsrätt ges för s.k. produktiv lön. Skattförmånsrätten (11 § förmånsrättslagen) behålls också tills vidare. Den senare avvikelsen från utredningens förslag innebär att reformen inte medför något inkomstbortfall för staten och den samlade effekten av de båda avvikelserna är positiv för statsfinanserna. Den försiktiga utvidgningen av löneförmånsrätten som föreslås medför i praktiken inga negativa kostnadsmässiga konsekvenser för staten, eftersom en företagsrekonstruktion - om den inte övergår i konkurs - inte skall avslutas utan att löntagarna fått ut sin innestående lön. Om företagsrekonstruktionen misslyckas och direkt övergår i konkurs kan den föreslagna utvidgningen av löneförmånsrätten endast få en ytterst marginell påpverkan på utgifterna i lönegarantisystemet. Däremot kan vissa besparingar uppstå i och med att en lyckad företagsrekonstruktion medför att konkurs undviks. Därigenom behöver inte lönegarantimedel tas i anspråk. Ett genomförande av reformen medför inte heller några direkta kostnader för staten. Den hantering som kommer att ske vid domstolar och kronofogdemyndigheter och andra instanser ryms inom de ramar som redan finns. Exempelvis uppvägs ärendehanteringen enligt den nya lagen om företagsrekonstruktion vid domstolarna av minskad konkurshantering. Direkta kostnader för förfarandet kommer inte heller att uppstå. Dessa (rekonstruktörens arvode m.m.) bärs huvudsakligen av gäldenärsföretaget. Vad som här föreslagits kommer således inte att medföra några direkta kostnader för staten och inte heller uppstår något behov av ökade anslag till domstolar och myndigheter. 13.1 Förslaget till lag om företagsrekonstruktion I propositionen föreslås ett för svensk rätt nytt förfarande. Förfarandet, som skall vara ett instrument för att kunna rekonstruera företag med lönsamhetsproblem, har getts den allmänna benämningen företagsrekonstruktion , ett begrepp som är vedertaget för det slag av åtgärder som avses, även om det inte förekommit som beteckning för ett förfarande i lagstiftningen. Lagen om företagsrekonstruktion har delats in i fyra kapitel, 1 kap. med Inledande bestämmelser, 2 kap. som behandlar Företagsrekonstruktion i allmänhet, 3 kap. med regler om Offentligt ackord under företagsrekonstruktion och 4 kap. med Övriga bestämmelser. I det inledande kapitlet klargörs bl.a. vem som kan komma i fråga för företagsrekonstruktion, vem som beslutar om företagsrekonstruktion och vad som är förfarandets syfte. I det därpå följande kapitlet finns föreskrifter om vem som kan ta initiativ till företagsrekonstruktion, vem som kan utses till rekons- truktör liksom dennes uppgifter, vilken ställning gäldenären har under företagsrekonstruktionen och hur förfarandet påverkar borgenärernas ställning. Reglerna om offentligt ackord i 3 kap. motsvarar i det väsentliga ackordslagens föreskrifter men innehåller också vissa avvikelser (se främst avsnitt 7.5). Det avslutande kapitlet innehåller bestämmelser om handläggningen av ärenden om företagsrekonstruktion, kostnader för förfarandet, verkställighet av beslut, hur företagsrekonstruktionen upphör, överklagande av rättens beslut, skadestånd och straff m.m. De bestämmelserna har delvis sin motsvarighet i 39-47 §§ ackordslagen. Det föreslås att ackordslagen skall upphöra att gälla som lagen om företagsrekonstruktion träder i kraft. Vissa övergångsbestämmelser är emellertid nödvändiga. 1 § En näringsidkare som har betalningssvårigheter kan, enligt bestämmelserna i denna lag, efter beslut av domstol få till stånd ett särskilt förfarande för att rekonstruera sin verksamhet (företagsrekonstruktion). I paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anges den grundläggande förutsättningen för att förfarandet enligt lagen skall kunna komma till stånd (jfr 1 kap. 1 § utredningens lagförslag). Det framgår av paragrafen att företagsrekonstruktion gäller näringsidkare som har betalningssvårigheter. Karaktären av dessa betalningssvårigheter anges i 2 kap. 6 §. Som paragrafen är formulerad är termen företagsrekonstruktion att förstå som ett förfarande som har till syfte att leda till att en näringsidkares verksamhet rekonstrueras (jfr 2 § första stycket). Det förhållandet att termen företagsrekonstruktion allmänt kan ha en betydelse som beteckning för resultatet av förfarandet bör inte föranleda några mer allvarliga missförstånd (se avsnitt 4.2). För att företagsrekonstruktion enligt lagen skall kunna komma till stånd måste det till en början röra sig om en gäldenär som är näringsidkare. Termen näringsidkare bör fattas i vidsträckt mening och omfatta var och en som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art (se ang. tidigare förarbetsuttalanden ang. begreppet näringsidkare, avsnitt 11). Undantag har gjorts för vissa verksamheter inom den finansiella sektorn och för verksamheter vari vissa offentligrättsliga subjekt har ett bestämmande inflytande (se 3 §). Kravet på att en företagsrekonstruktion enbart kan avse näringsidkare innebär att någon form av näringsverksamhet aktivt utövas. Den som har varit näringsidkare omfattas inte av lagen. Han kan i stället efter omständigheterna komma i fråga för skuldsanering enligt skuldsaneringslagen. Också t.ex. ett aktiebolag, som formellt anges som rörelsedrivande i aktiebolagsregistret, kan falla utanför lagen om företagsrekonstruktion, nämligen om bolaget har tvingats försättas i likvidation - t.ex. genom att bolaget har saknat till registret anmäld behörig styrelse eller har inte sänt in årsredovisning (se 13 kap. 4 § aktiebolagslagen). Gränsdragningen mellan skuldsaneringslagen och lagen om företagsrekonstruktion blir enkel om en fysisk person inte är näringsidkare. I sådant fall kan skuldsanering, men inte företagsrekonstruktion komma i fråga.