prop · GJ03162 · 1996-01-01 00:00:00 — -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Arbetarskyddsstyrelsen förutsätts utarbeta| | föreskrifter om hälsoundersökning av nattarbetande. Några åtgärder| | behöver däremot inte vidtas för att uppfylla direktivets krav på| | omplacering av nattarbetande till lämpligt dagarbete. Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget om hälsoundersökningar har inga invändningar mot det. och Arbetslivscentrum anser det tveksamt om svensk rätt uppfyller direktivets krav vad gäller rätten till omplacering av nattarbetande. LO, TCO och anser att Arbetarskyddsstyrelsen borde ges i uppdrag att utarbeta föreskrifter även på detta område. vid anser däremot att arbetsmiljölagens regler ger tillräckligt stöd för sådan omplacering som krävs enligt direktivet. Skälen för regeringens bedömning: Nattarbetande skall enligt direktivets artikel 9 ha rätt till kostnadsfri hälsoundersökning dels innan de börjar anställningen och dels regelbundet under anställningens gång. Föreskrifter om sådana hälsoundersökningar saknas . Regeringen delar kommitténs och remissinstansernas bedömning att Arbetarskyddsstyrelsen bör meddela föreskrifter om hälsoundersökning av nattarbetande. Det kan ske med stöd av bestämmelserna i 4 kap. 5 § arbetsmiljölagen och 18 § 1 arbetsmiljöförordningen (1977:1166). Artikel 9 i direktivet innehåller också en regel om att nattarbetande som har hälsoproblem som kan visas bero på nattarbetet om möjligt skall omplaceras till lämpligt dagarbete. Som kommittén konstaterat finns visserligen ingen svensk regel på detta område som uttryckligen nämner omplacering. Däremot ingår en sådan omplaceringsskyldighet som direktivet avser i de skyldigheter för en arbetsgivare att anpassa arbetet till den enskilde arbetstagarens förut- sättningar som följer av framför allt 3 kap. 2 och 3 §§ arbetsmiljölagen, vilket både kommittén och vid påpe- kat. Att dessa bestämmelser också i praktiken tillämpas i fråga om omplacering framgår av ett beslut av Arbetarskyddsstyrelsen, i vilket en arbetsgivare för- bjöds omplacera en arbetstagare på grund av riskerna för dennes hälsa om han tvingades utföra ett annat arbete än han tidigare utförde (ASS beslut , C993/89, refererat i m.fl., Löntagarrätt, 1994, s. 213). Arbetsgivarens skyldighet att dels anpassa arbetsförhållandena till ar- betstagarens särskilda förutsättningar, dels i övrigt ta hänsyn till dessa förutsättningar har förtydligats genom den ändring i 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen som gjordes 1991 (prop. 1990/91:140, bet. 1990/91:AU22, rskr. 1990/91:302). Av uttalanden i propositionen framgår att detta vidgade arbetsgivaransvar givetvis också måste påverka den omplaceringsskyldighet som arbetsgivaren har enligt de nämnda reglerna (a. prop. s. 52). Enligt regeringens bedömning är det därför inte nödvändigt att med anledning av EG-direktivet vidta någon åtgärd vad gäller omplaceringsrätten. 10 Raster, veckovila, semester m.m. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: EG-direktivets bestämmelser om raster, | | veckovila, semester m.m. bör inte föranleda några ändringar i de| | nu gällande svenska reglerna. Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har yttrat sig beträffande de frågor som berörs i detta avsnitt. Institutet anser att de svenska reglerna om raster inte uppfyller direktivets krav. Enligt arbetstidslagen får nämligen raster i vissa fall bytas ut mot måltidsuppehåll. Vidare anser institutet att semesterlagens regler inte ger sådana hemarbetande som omfattas av direktivet den rätt till ledighet som krävs enligt direktivet. Skälen för regeringens bedömning: EG-direktivet föreskriver i artikel 4 att alla arbetstagare skall ha rätt till rast då arbetstiden är längre än . Den närmare utformningen av en sådan regel, t.ex. rastens längd och på vilka villkor den ges, skall fastställas i kollektivavtal eller, då detta inte lyckas, genom lag. Medlemsstaterna kan föreskriva avvikelser från denna artikel i samtliga fall som anges i artikel 17.1 och 17.2.1-2. Arbetstidslagen innehåller regler om både raster och pauser (15-17 §§). Rast är enligt lagen ett sådant avbrott i den dagliga arbetstiden då arbetstagaren inte är skyldig att stanna kvar på arbetsstället. Rasterna skall förläggas så att arbetstagaren inte utför arbete . I vissa undan- tagsfall får raster bytas ut mot måltidsuppehåll som inte räknas in i ar- betstiden, nämligen om det är nödvändigt med hänsyn till arbetsförhållandena eller med hänsyn till sjukdomsfall eller annan händelse som inte har kunnat förutses av arbetsgivaren (16 §). Regeringen delar kommitténs bedömning att de svenska reglerna på denna punkt gott och väl uppfyller direktivets krav. Arbetstidslagens huvudregel innebär att raster skall tas med tätare intervall än vad direktivet kräver. Till skillnad från anser regeringen inte att den undantagsmöjlighet som finns att byta ut raster mot måltidsuppehåll medför att direktivets krav inte uppfylls. Först och främst skall framhållas att detta undantag enligt bestämmelsernas förarbeten skall tillämpas med yttersta restriktivitet (prop. 1976/77:149 s. 305 och prop. 1981/82:154 s. 73). Till detta kommer dels att begreppet rast inte definieras i direktivet, och dels att medlemsstaterna ges rätt att fastställa på vilka villkor rasten ges. Det är följaktligen inte alls uteslutet att även arbetstidslagens måltidsuppehåll skulle kunna räknas som rast i direktivets mening. Slutligen ges i direktivet som nämnts vittgående möj- ligheter att lagstiftningsvägen avvika från regeln om rast, både i situationer då det är nödvändigt med hänsyn till arbetsförhållandena (t.ex. vid arbeten som kräver kontinuitet i servicen eller produktionen, artikel 17.2.1) och i situa- tioner som motsvarar arbetstidslagens undantag för oförutsedda händelser (vid olycksfall och vid oförutsedda händelser utanför arbetsgivarens kontroll, artikel 17.2.2). Någon ändring av arbetstidslagens regler behövs alltså inte vad gäller raster. Enligt artikel 5 i EG-direktivet skall alla arbetstagare erhålla en samman- hängande ledighet om minst under varje period plus de elva timmars dygnsvila som artikel 3 föreskriver. Veckovilan skall i princip omfatta söndag. I vissa undantagsfall får den inskränkas . Den får genomsnittsberäknas om . Arbetstidslagens regler (14 §) liknar direktivets. Lagen ger rätt till 36 tim- mars ledighet per sjudagarsperiod, dessutom utan möjlighet till genomsnitts- beräkning, och ledigheten skall om möjligt förläggas till veckoslut. Både direktivets och arbetstidslagens regel medger avvikelse. I samtliga situationer som anges i 17.1 och 17.2 i direktivet får medlemsstaterna besluta om regler som innebär avvikelser. Undantag från arbetstidslagens regel (annat än genom kollektivavtal och dispens) får endast ske tillfälligtvis, om det föran- leds av något särskilt förhållande som inte har kunnat förutses av arbets- givaren. Regeringen delar kommitténs bedömning att svensk lag har ett högre skyddsvärde än direktivets regel och att någon ändring inte behövs av de svenska reglerna. Ingen av remissinstanserna har framfört någon annan uppfattning. Varje arbetstagare skall enligt artikel 7 i direktivet ha en årlig betald semester . Semestern får inte bytas ut mot kontant betalning annat än då anställningen avslutas. Medlemsstaterna får föreskriva vad som skall gälla angående rätten till och beviljandet av sådan semester. Enligt semesterlagen har arbetstagare rätt till 25 dagars semester . Genom 27 § undantas s.k. okontrollerade arbetstagare (jämför 2 § 1 i arbetstidslagen; se ovan avsnitt 7) från denna regel om semesterledighet. påpekar att i gruppen s.k. okontrollerade arbetstagare ingår enligt definitionen av begreppet samtliga hemarbetande, alltså även sådana som kan omfattas av direktivets regel. Enligt institutet behövs därför en justering av semesterlagens regel. Frågan om arbetstidsreglernas tillämpning på hemarbetande har behandlats i avsnitt 7. Av samma skäl som där har anförts bör frågan om en eventuell ändring av semesterlagens regler för denna kategori arbetstagare anstå. Det bör dock framhållas att semesterlagens reglering av dessa frågor inte innebär att gruppen okontrollerade arbetstagare uteslutits från rätten till ledighet. I stället förutsätts att dessa arbetstagare själva bereder sig ledighet och använder den s.k. särskilda semesterlönen (16 § semesterlagen) för detta ändamål. Det har förutsatts att arbetsgivaren tilldelar hemarbetande arbetsuppgifter på ett sådant sätt att de inte hindras att ta ut ledighet . Regler i övrigt om nattarbete, skiftarbete och arbetsrytm I EG-direktivets artikel 10 ges medlemsstaterna möjlighet att i sin lagstiftning uppställa särskilda villkor för vissa kategorier av nattarbetare som är utsatta för säkerhets- eller hälsorisker i sitt arbete. Enligt regeringens bedömning bör denna regel inte föranleda någon åtgärd. Arbetsgivare som regelbundet sysselsätter nattarbetande skall enligt artikel 11 anmäla det till berörd myndighet, om myndigheten begär det. Några åtgärder med anledning av denna regel är inte nödvändiga. Svensk rätt innehåller regler om rätt för tillsynsmyndigheten att få de upplysningar som behövs för tillsynen (21 § arbetstidslagen resp. 7 kap. 3 § arbetsmiljölagen). Enligt artikel 12 skall nattarbetande och skiftarbetande tillförsäkras ett skydd för hälsa och säkerhet som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur. De skall ha tillgång till förebyggande skydd och hälsovård som är likvärdigt det som dagarbetande åtnjuter. I artikel 13 ställs krav på att en arbetsgivare, som avser att organisera arbetet "enligt en viss rytm", skall utforma arbetet så att arbetsförhållandena anpassas till arbetstagaren, särskilt för att lindra effekterna av monotont och bundet arbete. Arbetsmiljölagens regler om kraven på arbetsmiljöns beskaffenhet och arbetsgivarens skyldigheter i lagens 2 resp 3 kap. får anses omfatta de skyldigheter som följer av båda dessa artiklar. Någon ändring av reglerna är därför inte nödvändig. 11 Dispenser och myndighetstillsyn -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Vid beviljandet av undantag från | | arbetstidslagens regler skall Arbetarskyddsstyrelsen beakta de | | minimikrav som EG:s arbetstidsdirektiv ställer upp. Kommitténs förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens vad gäller dispenser. Kommittén föreslog dessutom en uttrycklig föreskrift om att myndigheterna även vid utövandet av tillsynen skulle beakta EG-direktivets krav. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig över de båda föreslagna ändringarna har ingen erinran mot dem. Arbetarskyddsstyrelsen anser att även tillstånd till nödfallsövertid bör omfattas av samma begränsning som föreslås för dispenserna. Styrelsen ställer sig också frågande till förslaget beträffande tillsynen. Det gör även LO och . vid anser att begreppet "skyddsvärde" är mindre väl valt som lagtekniskt begrepp och har även i övrigt samma kritik mot den valda konstruktionen av reglerna som framförts beträffande begränsningar i rätten till avvikelse genom kollektivavtal. Skälen till regeringens förslag: Arbetarskyddsstyrelsen får, om kollektivavtal med avvikelse från lagens regler inte har kunnat träffas, bevilja dispens från en rad av lagens regler om det finns särskilda skäl (19 § arbetstidslagen). Det kan t.ex. gälla rätt till nattarbete eller ytterligare övertid. Kravet på särskilda skäl kan vara uppfyllt t.ex. genom att något oförutsett har inträffat som lett till försening i verksamheten. Liksom arbetsmarknadens parter har att beakta EG-direktivets krav vid avvikelser från arbetstidslagen bör naturligtvis Arbetarskyddsstyrelsen göra det vid beviljandet av dispenser från regler som har en motsvarighet i direktivet. De gränser som direktivet sätter är dock snävare för Arbetarskyddsstyrelsen än för arbetsmarknadens parter. Dispenserna måste hålla sig inom de gränser som anges av de avvikelsemöjligheter som direktivet medger medlemsstaterna genom t.ex. artikel 17.1 och 17.2. Vad beträffar den nu gällande möjligheten till dis- pens från reglerna om ordinarie arbetstid och övertid medges dock inga avvikelsemöjligheter enligt dessa bestämmelser. En medlemsstats möjlighet att avvika på den punkten bestäms av reglerna om begränsning av beräkningsperioden för veckoarbetstidens längd. Regeringen anser i likhet med Arbetarskyddsstyrelsen att det är nödvändigt med en begränsning av rätten att ge tillstånd till att ta ut nödfallsövertid än . I avsnittet om begränsning av rätten att avvika från arbetstidslagen genom kollektivavtal har regeringen uttalat att den delar den uppfattning som vid och Hovrätten för har i fråga om användningen av begreppet skyddsvärde i lagtext. Även i de nu aktuella bestämmelserna bör därför ett annat uttryckssätt väljas. Enligt 20 § arbetstidslagen skall utöva tillsyn över efterlevnaden av lagen och föreskrifter som meddelats med stöd av den. Regeringen föreslog i remissen till Lagrådet att denna bestämmelse borde kompletteras med en uttrycklig föreskrift om att det vid tillsynen skall beaktas att EG-direktivets minimikrav iakttas. har ansett att en sådan regel antyder att tillsynsmyndig- heten faktiskt har en större skyldighet att följa EG-direktivet än lagstiftaren har och att direktivets bestämmelser faktiskt skall gå före svensk lag. Institutet har vidare ansett att denna konstruktion innebär svåra tillämp- ningsproblem för de myndigheter som skall bedöma om EG-direktivet lägsta gränser underskrids eftersom direktivets regler är detaljerade, omfattande och svårtolkade. Syftet med den i lagrådsremissen föreslagna regeln var framför allt att erinra tillsynsmyndigheten om att tolkningen och tillämpningen av lagen i de avseenden, i vilka bestämmelserna är mindre precisa än direktivets, skall ske utifrån di- rektivets perspektiv. Regeringen delar dock Lagrådets uppfattning att detta syfte kan uppnås utan en uttrycklig bestämmelse i lagen. Det kan i detta sammanhang påpekas att myndighetstillsynen enligt rådande praxis endast avser de arbetsplatser där kollektivavtal om arbetstid inte gäl- ler. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Arbetstidslagen kompletteras med regler om | | ogiltighet och om skadestånd för de fall parterna genom kol- | | lektivavtal åsidosätter de minimikrav som de enligt | | EG-direktivet är skyldiga att iaktta. Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna lämnar förslagen till lagändring utan erinran. Flera av remissinstanserna är dock kritiska mot den föreslagna skadeståndsregeln. Hovrätten för , vid , , och anser att regeln är obehövlig; de tre sistnämnda anser dessutom att även ogiltighetsregeln saknar berättigande. Hovrätten anser att skadeståndsregeln i vart fall behöver kompletteras eftersom dess utformning kan befaras medföra tillämpningssvårigheter. anser inte att det är motiverat med en rätt till ekonomiskt skadestånd eftersom det inte uppstår någon ekonomisk förlust för arbetstagaren vid de överträdelser av reglerna som det kan bli fråga om. och förutsät- ter att de båda lagreglerna skall förstås så att det endast är tillämpningen av ett kollektivavtal i ett visst fall som kan drabbas av sanktionerna och inte kollektivavtalet som sådant. finner det svårt att överblicka ogiltig- hetsregeln och påpekar att det kan vara svårt att bedöma om t.ex. kollek- tivavtalsbestämmelser som gäller förfarandet vid tvister kan anses missgynna arbetstagaren i det fall tillämpningen av ett avtal skulle anses strida mot EG-direktivet. anser att de skadeståndsrättsliga aspekterna i fråga om ansvar för att ett direktiv införlivats felaktigt eller inte alls bör belysas ytterligare. Skälen för regeringens förslag: Arbetstidslagens konstruktion med dels dispositiva regler, dels direkt eller indirekt straffbelagda regler är ovanlig. Den innebär att skilda påföljdssystem gäller beroende på om en överträdelse skett av en lagregel eller av en avtalsbestämmelse. I det sistnämnda fallet kan det bli fråga om skadeståndspåföljd antingen enligt vad som föreskrivs i avtalet eller enligt medbestämmandelagen. 25 § arbetstidslagen innehåller en erinran om detta. Det har tidigare ifrågasatts om denna uppdelning på olika sanktionssystem är tillfredsställande. Vare sig lagens dispositivitet eller myndighetstillsynen har emellertid ansetts kunna avvaras. Det har också ansetts att till tillsynen hör straffsanktionerade regler. Utredningen av vissa arbetstidsfrågor som lade fram förslag till nuvarande arbetstidslag ifrågasatte om de straffrättsliga sanktionerna var tillräckligt effektiva och övervägde därför att införa en skadeståndsregel efter semesterlagens modell (se SOU 1981:5, Ny arbetstidslag, s. 158). Utredningen stannade dock för att i stället föreslå en ny sanktion, särskilda avgifter. Lagen kom alltså att innehålla även regler om s.k. övertidsavgifter (26 och 27 §§). Mot bakgrund av att sanktionreglerna redan nu är komplicerade är det förståeligt om förslaget att nu tillföra lagen ytterligare sanktionsregler kan tyckas mindre välbetänkt. Regeringen delar dock kommitténs uppfattning att de regler som föreslås, och som skall garantera att arbetstagarna på det kollektivavtalsreglerade området tillförsäkras EG-direktivets minimikrav, måste tillföras någon form av sanktion. Det följer av den skyldighet har att se till att direktivets regler genomförs. Till skillnad från andra lagar inom arbetsrättens område, t.ex. semesterlagen och anställningsskyddslagen, innehåller inte arbetstidslagen någon regel om ogiltighet av avtal. Brott mot lagen följs av straff. I likhet med kommittén och majoriteten av remissinstanserna anser regeringen att det finns anledning att markera parternas skyldighet att iaktta EG-direktivets skyddsregler genom en sådan ogiltighetsregel. Enligt och bör det klargöras att det är avtalets tillämpning och inte avtalet som sådant som kan ogiltigförklaras. menar att ett avtal som i och för sig skulle kunna strida mot t.ex. EG:s regel om begränsning av veckoarbetstiden inte bör kunna angripas så länge inte arbetstid faktiskt tas ut i en omfattning som står i strid med direktivet. I annat fall skulle det enligt förbundet bli nödvändigt att skriva avtal på ett onödigt komplicerat sätt. Enligt regeringens uppfattning bör det i praktiken sällan bli fråga om att ett avtal angrips så länge tillämpningen i det konkreta fallet inte är oförenlig med direktivet. Syftet med talan i mål om sådan ogiltigförklaring som här avses, oavsett om den förs av en enskild arbetstagare eller av en arbetstagarorganisa- tion, är ju att garantera ett minimiskydd för den enskilde arbetstagaren. Avsikten är att ogiltighetstalan skall kunna väckas i situationer som innebär att detta skydd uteblir i ett konkret fall. Det kan däremot naturligtvis inte helt uteslutas att det vid domstolsprövning visar sig att en avtalsbestämmelse genom s.k. fastställelsetalan blir ogiltigförklarad. Genom ogiltighetsregeln skall alltså en felaktig tillämpning kunna rättas till och en arbetstagare komma i åtnjutande av det skydd som EG-direktivet ger. vid anser att det bör följa av regeln att motsvarande svenska bestämmelser i arbetstidslagen skall träda i tillämpning. En sådan lösning skulle dock innebära att kollektivavtalsparterna fråntogs möjligheten att använda sig av de avvikelsemöjligheter som direktivet ger dem. Det bör alltså inte vara arbetstidslagens regel utan i stället den eller de av direktivets regler som har åsidosatts som skall tillämpas i stället för den avtalsbestämmelse som visat sig ogiltig. Enbart på det sättet kan ju di- rektivets flexibilitet för kollektivavtalens del utnyttjas. Detsamma bör gälla för det fall ett kollektivavtal visserligen reglerar arbetstidsfrågor, men helt saknar regler i en viss arbetstidsfråga som regleras i direktivet. vid anser i likhet med några andra remissinstanser att den föreslagna skadeståndsregeln inte behövs. anser att regeln är "både oskälig och systemvidrig". Att en enskild arbetsgivare blir skadeståndsansvarig för vad kollektivavtalsparterna kommit överens om är inte rimligt enligt fakultetsnämnden. I stället bör i de nu aktuella fallen arbetstidslagens vanliga sanktionsbestämmelser tillämpas, dvs. böter, fängelse och övertidsavgift. Enligt regeringens mening är förslaget att låta lagens straffbestämmelser få tillämpning på kollektivavtalsreglerade situationer mindre lyckat. Visserligen ger detta en lagtekniskt enklare lösning, men resultatet i praktiken skulle bli helt oacceptabelt. Sanktionsfrågan blir ju aktuell i samma situationer som talan om ogiltighet kan föras. Självfallet bör frågornas behandlas och i samma instans. Mål som rör tvister om tolkning och tillämpning av kollektivavtal måste kunna föras till Arbetsdomstolen, så också dessa mål. anser vidare att det ligger mycket nära till hands att uppfatta förslaget så att det innebär att EG-direktivet getts direkt effekt gentemot enskilda rättssubjekt. De skadeståndssanktionerade regler om begränsning av kollektivavtal med hänvisning till EG-direktiv som finns i t.ex. i anställningsskyddslagen är, påpekar fakultetsnämnden, utformade på ett annat sätt. Om det exempelvis skulle följa av ett kollektivavtal att det s.k. överlåtelsedirektivet inte iakttagits i någon viss del kommer detta enligt fakultetsnämnden att strida mot 6 b § i anställningsskyddslagen, inte mot direk- tivet, och skadestånd kan utdömas enligt 38 § anställningsskyddslagen. I arbets- tidslagen kan däremot inte på samma sätt återfinnas lagregler som motsvarar de olika direktivbestämmelserna. Det är odiskutabelt så att arbetstidsdirektivets regler genom detta förslag inte införlivas på samma exakta sätt som skett med överlåtelsedirektivet (jämför prop. 1994/95:102). Detta förhållande kan givetvis göra den föreslagna regle- ringen svårare att tillämpa. Trots det kan det hävdas att konstruktionen i princip är densamma i båda fallen när det gäller avvikelse genom kollektivavtal. Det är direktivet - och inte lagreglerna, hur tydliga de än må vara - som sätter gränsen för kollektivavtalet. Regeln saknar mening för det fall att något utrymme inte skulle finnas mellan lag och direktiv. Ett visst sådant utrymme finns även när det gäller överlåtelsereglerna, men vad beträffar ar- betstidsdirektivet är utrymmet som konstaterats tidigare mycket omfattande. För de flesta av bestämmelserna - t.ex. alla regler om arbetstidens förläggning utom semester - tillåts ju enligt artikel 17.3 särskilda avvikelsemöjligheter för det fall överenskommelse träffas genom just kollektivavtal. Brott mot direktivet i kollektivavtal behöver alltså i sådana fall inte innebära något brott mot en lagregel som reglerar arbetstidsfrågorna i sak. Det innebär däremot ett brott mot den lagregel som begränsar avtalsfriheten. Genom en särskild skades- tåndsregel bör klargöras att denna speciella typ av brott mot lagens regler inte är straffsanktionerad. Talan grundar sig alltså på att lagens begränsningsregel inte iakttagits, inte direkt på direktivets regler. Även Lagrådet har ifrågasatt om skadeståndsbestämmelsen är motiverad. Enligt Lagrådet kan det i många fall vara svårt för en enskild arbetsgivare att avgöra om ett träffat kollektivavtal strider mot EG-spärren eller inte och bl.a. av det skälet anses skadeståndsskyldigheten tämligen långtgående, även med hänsyn till jämkningsmöjligheten. Regeringen anser dock i likhet med kommittén att det inte är tillräckligt med en ogiltighetsregel för det fall tillämpningen av ett kollektivavtal strider mot EG-direktivet. Det krävs dessutom en skadeståndssanktion för att regeln skall bli effektiv.