prop · GJ0326 · 1996-01-01 00:00:00 — Det är då enkelt för kreditgivarna att kontrollera att det rör sig om ett skyddat märke. Vad som är ett inarbetat märke kan däremot inte med säkerhet avgöras annat än av domstol i en tvist som rör den frågan. Också i promemorian har tanken på att tillåta pantsättning av inarbetade märken förkastats och detta biträds genomgående av remissinstanserna. En annan fråga är om redan en ansökan om registrering av ett varumärke bör kunna pantsättas. Visserligen uppkommer någon definitiv rättighet av immaterial- rättslig natur inte förrän varumärket har registrerats på grundval av en sådan ansökan. Emellertid är varumärket även i ansökningssituationen konkretiserat genom att det skall anges i varumärkesansökan. Sedan ansökan har getts in till knyts till den vissa latenta rättsverkningar som kan representera ett värde för parterna i en pantsättningssituation. Några avgörande hinder i sig mot att även ansökningar om registrering av varumärken skall kunna pantsättas torde därför inte föreligga. En motsvarande ordning har för övrigt redan införts i svensk rätt såvitt gäller pantsättning av ansökningar om patent. Som skäl härför anfördes bl.a. att behovet av finansiering är störst i tiden närmast efter det att en uppfinning har gjorts och ansökningsstadiet tar vid och att väntetiden på att få ett patent beviljat är lång (prop. 1987/88:4 s. 12). Dessa skäl torde väl inte ha samma styrka när det gäller varumärken men promemorians förslag att tillåta pantsättning också av varumärkesansökningar godtas av remissinstanserna och stämmer också överens med vad som gäller enligt EG-förordningen. Mot bakgrund av det nu anförda saknas det enligt regeringens mening grund för att inta en annan ståndpunkt än att också varmärkesansökningar skall kunna pantsättas. En panthavare har självfallet ett intresse av att undvika tvister om vem som är rätt ägare till pantobjektet. Detta aktualiserar frågan om hur stränga krav som skall ställas på den som upplåter panträtten när det gäller att visa sin rätt till pantobjektet - att han är legitimerad att förfoga över det. Legitimationsfrågan är i sin tur nära förknippad med reglerna om godtrosförvärv. När motsvarande problematik diskuterades för patenträttens del ansågs övervägande skäl tala emot att införa ett system som skulle möjliggöra godtrosförvärv av panträtt i patent. Som skäl härför anfördes i huvudsak följande (prop. 1987/88:4 s. 14 f.). Ett system av angivet slag skulle kunna bygga på registrering i ett offentligt register där registrering skulle utgöra en legitimerande omständighet. En förebild skulle t.ex. kunna hämtas från fastighetsrätten där fastighetsregistret fyller en funktion som legitimerande faktor. Detta är möjligt därför att fastighetsregistret innehåller fullständiga och pålitliga uppgifter om ägandeförhållandena. Enligt patentlagen gäller att ett meddelat patent skall antecknas i patentregistret, som förs av patentverket. uppgifter om ägarförhållandena är emellertid inte fullständiga. Om ett patent har övergått på någon annan eller om licens har upplåtits, an- tecknas detta förhållande endast på begäran. Att tillerkänna anteckningar i ett så ofullständigt register sakrättslig verkan kan inte komma i fråga. Att införa ett obligatoriskt och fullständigt system för registrering av patentinnehav är å andra sidan inte förenligt med önskemålet att pantsättningsordningen skall vara enkel och billig. Vad som framkommit under remissbehandlingen ger inte vid handen att avsaknaden av ett godtrosskydd i förevarande sammanhang skulle in- nefatta sådana riskmoment att en framtida kreditgivning på området skulle komma att äventyras. Det får därför accepteras att det ankommer på den som tar emot panten att undersöka om den som erbjuder panten har rätt att förfoga över den. Systemet på varumärkessidan när det gäller anteckning av beviljade varumärkesansökningar, överlåtelser av märken samt upplåtelse av licens motsvarar det som gäller på patenträttens område och de skäl som anförts mot att möjliggöra godtrosförvärv av panträtt när det gäller patent gör sig gällande med samma styrka för varumärkesrättens del. Om det således får ankomma på pantborgenären att själv undersöka om pantgäldenären har rätt att förfoga över pantobjektet är det ett rimligt krav att det ges vissa regler om förutsättningarna för att anteckning om pantsättning skall få göras i varumärkesregistret. Dessa regler bör utformas så att riskerna för felaktigheter blir så små som möjligt. Reglernas funktion kan dock inte vara att ersätta den kontroll av ägandeförhållandena som ytterst måste åvila pantborgenären. I promemorian har legitimationsreglerna utformats på följande sätt. Ansökan om registrering av ett panträttsavtal skall göras av den som har rätten till varumärket eller varumärkesansökan eller av den till vilken panträtten har upplåtits. Sökanden skall styrka upplåtarens rätt till varumärket eller varumärkesansökan. Denna reglering motsvarar den som gäller för patent. Ingen remissinstans har någon erinran mot att en sådan reglering också införs för varumärkesrättens del. Regeringen föreslår därför att så sker. Sammanfattningsvis innebär det ovan anförda att regeringen föreslår att det införs regler om pantsättning av varumärken som svarar mot dem som har införts om pantsättning av patent. Det bör framhållas att panträtt i varumärken kan erbjuda en sämre säkerhet än panträtt i patent. anför i sitt remissyttrande uppställer varumärkesrätten inte något absolut hinder mot dubbelregistrering av förväxlingsbara kännetecken. Det är alltså i och för sig möjligt för en innehavare av ett varumärke att registrera ett identiskt eller förväxlingsbart varumärke som kan förringa pantens värde. Något motsvarande är inte möjligt inom patenträtten med hänsyn till det där gällande absoluta nyhetskravet. Med hänsyn härtill efterlyser i berört avseende. Andra remissinstanser som berör frågan, bl.a. , framställer dock inte någon motsvarande begäran. Som regeringen ser det innebär den omständigheten att varumärkeslagen inte innehåller några särskilda regler mot dubbelregistreringar inte att fältet är öppet för sådana. Redan av allmänna regler kan följa en viss förpliktelse för en pantsättare att inte förringa pantens värde. I det praktiska rättslivet torde också kreditgivarna regelmässigt försäkra sig om möjligheten att säga upp en beviljad kredit om säkerheten för krediten är betryggande, exempelvis efter dubbelregistrering. Dubbelregistreringar torde för övrigt - enligt vad som inhämtats - förekomma endast undantagsvis. EG-förordningen synes inte heller innehålla några regler av det slag som önskar. Förbundet har i stället föreslagit att engelsk rätt med dess system med s.k. associering av varumärken studeras. Några sådana studier är redan av tidsmässiga skäl inte möjliga inom ramen för detta lagstiftningsärende. Ett fullt instämmande i uppfattning skulle alltså leda till att några pantsättningsregler inte kan införas i varumärkeslagen. Detta strider emellertid mot den ståndpunkt som det helt övervägande antalet remissinstanser förordar och också mot de skäl som inledningsvis åberopas till stöd för nationella pantsättningsregler. Med hänvisning till det nu anförda anser regeringen att promemorians förslag till pantsättningsregler i varumärkeslagen bör genomföras. Skulle det visa sig att det uppkommer problem vid den praktiska hanteringen får frågan tas upp på nytt. Vid en sådan övergripande översyn som nämnts i avsnitt 3 kan det under alla omständigheter finnas anledning att närmare studera frågan. Reglerna om pantsättning bör, såsom föreslagits i promemorian, gälla såväl varumärken som registreras enligt varumärkeslagen som varumärken som är föremål för internationell varumärkesregistrering med verkan i (eller ansökningar därom). Beslut av i pantsättningsärenden skall kunna överklagas. I enlighet härmed skall bestämmelserna i 47 § varumärkeslagen ändras för att möjliggöra detta. Som en följd av förslaget att ge möjlighet till pantsättning måste utmät- ningsförbudet i 34 § femte stycket varumärkeslagen tas bort såvitt avser registrerade varumärken. Genom denna ändring kommer rätten till ett sådant varumärke att kunna utmätas i (jfr också 4 kap. 2 § och 5 kap. 10 § ut- sökningsbalken). 6 Ändring i firmarätten -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I firmalagen (1974:156) skall anges att | | äldre gemenskapsvarumärken är hinder för registrering av en | | förväxlingsbar firma. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 32). Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt varumärkeslagen är ett varumärke som är registrerat efter tidigare ansökan hinder för att registrera ett senare förväxlingsbart varumärke. Som har behandlats i avsnitt 5.6 skall, på samma sätt, också ett gemenskapsvarumärke som är registrerat efter tidigare ansökan vara hinder för registrering av ett senare förväxlingsbart varumärke och kunna utgöra grund för hävande av detta. Enligt firmalagen (1974:156) är på motsvarande sätt ett varumärke, eller annat varukännetecken, hinder för registrering av en senare förväxlingsbar firma (10 § 6 firmalagen). Med varukännetecken menas i firmalagen sådana kännetecken som avses i 1 - 3 §§ varumärkeslagen (prop. 1974:4 s. 214). Vid prövningen av en ansökan om registrering av en firma kontrollerar registreringsmyndigheterna på firmaområdet mot de register myndigheterna för och mot vad som i övrigt är känt att den nya firman inte skulle innebära intrång i annans på registrering grundade rätt. Firmalagens nuvarande reglering innebär alltså att ett gällande gemenskapsvarumärke inte utgör hinder för registrering av en förväxlingsbar firma. Därmed omfattar registreringsmyndigheternas granskningsskyldighet inte heller äldre förväxlingsbara gemenskapsvarumärken. Några EG-bestämmelser om att ett gemenskapsvarumärke skall utgöra hinder för registrering - eller grund för hävande - av en firma finns inte. Däremot innebär EG-förordningen om gemenskapsvarumärken att användningen av en firma med senare rättsgrund än gemenskapsvarumärket kan innebära intrång i gemenskapsvarumärket och därmed förbjudas i och i övrigt leda till vissa sanktioner (bl.a. ersättningsskyldighet; se artiklarna 9 och 98 - 99 i förordningen). Att en firma med tidigare rättsgrund än gemenskapsvarumärket kan utgöra grund för att gemenskapsvarumärket ogiltigförklaras framgår av artikel 52.2 i förordningen. I ett rättsligt förfarande avseende en sådan situation finns dock en presumtion för giltigheten av gemenskapsvarumärket om inte dess giltighet har satts i fråga av firmahavaren genom ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av gemenskapsvarumärket (artikel 95.1). Frågan uppkommer då om det kan sägas vara en tillfredsställande ordning, när också gemenskapsvarumärken nu får rättsverkningar i , att gemenskapsvarumärken inte skall vara hinder för registrering av en senare firma. Det skulle kunna få till följd att en firmahavare som i förlitan på sin firmaregistrering investerar i detta näringskännetecken och påbörjar sin verksamhet under detta kännetecken senare måste ge upp den registrerade firman som en följd av ett förväxlingsbart gemenskapsvarumärke. Detta skulle i sin tur kunna innebära stora kostnader för den berörda firmahavaren, t.ex. i form av ersättning till innehavaren av gemenskapsvarumärket och kostnader för ett nytt näringskännetecken. I promemorian föreslås att till firmalagens registreringshinder (10 §) också läggs gemenskapsvarumärken. Detta biträds av remissinstanserna och regeringen instämmer i förslaget. Därmed kommer ett gemenskapsvarumärke, för de situationer som har berörts, också att kunna vara grund för hävning av registreringen av en senare förväxlingsbar firma (jfr 16 § firmalagen). Därvid bör förväx- lingsbarhet kunna åberopas även utanför gränsen för s.k. branschlikhet till för- mån för ett väl ansett gemenskapsvarumärke under samma förutsättningar som enligt 6 § andra stycket firmalagen gäller för väl ansedda näringskännetecken. 7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Som har nämnts i avsnitt 4 beräknas Varumärkesbyrån kunna ta emot ansökningar om gemenskapsvarumärken från . De förslag till lagändringar som är en direkt följd av EG-förordningens om gemenskapsvarumärken tillämpning i bör därför träda i kraft . Även pantsättningsreglerna, som inte är beroende av EG-förordningen, bör träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser erfordras inte. 1994/95:59 föreslogs vissa ändringar i varumärkeslagen. Ändringarna är en följd dels av en översyn av vissa allmänna frågor, dels av tillträde till det s.k. Madridprotokollet. I propositionen föreslogs att de ändringsförslag som var en följd av den allmänna översynen skulle träda i kraft en viss dag () medan övriga ändringsförslag skulle träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Det senare har sin grund i att Madridprotokollet då ännu inte hade trätt i kraft. beslutade i enlighet med regeringens förslag (bet. 1994/95:LU7, rskr. 1994/95:108). Den lag som beslutat har utfärdats av regeringen genom SFS 1994:1510. Madridprotokollet har ännu inte trätt i kraft och kan inte antas göra det förrän efter , dvs. efter den dag då de i detta lagstiftningsärende föreslagna ändringarna avses träda i kraft. Vissa av de ändringsförslag som läggs fram i detta ärende berör 14 och 57 §§ som ändrats enligt vad som sagts men som ännu inte (helt) trätt i kraft. I propositionen läggs därför fram förslag dels till ändringar i 14 § varumärkeslagen i den lydelse som varumärkeslagen har och kommer att ha inför , dels till ändringar i 14 och 57 §§ i den lag om ändring i varumärkeslagen som kommer att sättas i kraft efter . De föreslagna ändringar vilka inte är åligganden enligt EG-förordningen om gemenskapsvarumärken avser åtgärder för granskning av registreringshinder, för registrering av pantsättningar av varumärken och verkets befattning med vissa ärenden om gemenskapsvarumärken m.m. (se avsnitt 5.2) För dessa åtgärder skall avgifter som innebär full kostnadstäckning betalas av sökandena. Det finns därför inte anledning anta att dessa föreslagna ändringar medför kostnader för det allmänna. Genom EG-förordningen kommer vissa nya mål att tillföras domstolsväsendet. Det får dock antas att detta vägs upp av en motsvarande minskning av antalet tvister om nationella varumärken. Sammantaget finns det därför inte anledning att räkna med ökade kostnader för rättsväsendet. 9.1 Förslaget till lag om ändring i varumärkeslagen (1960:644) 1 § Genom registrering enligt denna lag förvärvas ensamrätt till ett varumärke såsom särskilt kännetecken för varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet. Ett varumärke kan bestå av alla tecken som kan återges grafiskt, särskilt ord, inbegripet personnamn, samt figurer, bokstäver, siffror och formen eller utstyrseln på en vara eller dess förpackning, förutsatt att tecknen kan särskilja varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet från sådana som tillhandahålls i en annan. Vad som sägs i denna lag om varor skall gälla även tjänster. Om kollektivmärken finns särskilda bestämmelser. Med gemenskapsvarumärken avses varumärken enligt rådets för-ordning (EG) nr 40/94 av om gemenskapsvarumärken. Femte stycket I stycket anges vad som i varumärkeslagen skall avses med termen gemen- skapsvarumärken. Det kan uppmärksammas att med gemenskapsvarumärken avses också s.k. kollektiva gemenskapsvarumärken enligt EG-förordningen (jfr artiklarna 1.1 och 64 - 72). 14 § Ett varumärke får inte registreras: 1) om i märket utan tillstånd tagits in sådan statlig eller internationell beteckning eller sådant kommunalt vapen, som enligt lag eller författning inte får obehörigen brukas som varumärke, eller också något som lätt kan förväxlas därmed; 2) om märket är ägnat att vilseleda allmänheten; 3) om märket på annat sätt strider mot lag eller författning eller allmän ordning eller är ägnat att väcka förargelse; 4) om märket innehåller eller består av något, som är ägnat att uppfattas som annans firma eller som annans släktnamn, konstnärsnamn eller likartat namn eller annans porträtt, där namnet eller porträttet uppenbarligen inte åsyftar någon avliden; 5) om märket innehåller något, som är ägnat att uppfattas som titel på annans skyddade litterära eller konstnärliga verk, där titeln är egenartad, eller kränker annans upphovsrätt till litterärt eller konstnärligt verk eller annans rätt till fotografisk bild eller mönster; 6) om märket är förväxlingsbart med ett namn eller en firma som någon annan använder i en näringsverksamhet, med någon annans varumärke som är registrerat efter tidigare ansökan eller med någon annans varukännetecken som är inarbetat då ansökan om registrering görs; 7) om märket är förväxlingsbart med ett varukännetecken som vid tiden för ansökan används av någon annan samt ansökan gjorts med vetskap om detta och sökanden inte använt sitt märke innan det andra kännetecknet togs i bruk; 8) om märket är förväxlingsbart med ett gemenskapsvarumärke som innehas av någon annan och som är registrerat efter en tidigare ansökan. Är märket förväxlingsbart med ett gemenskapsvarumärke som är registrerat efter en senare ansökan, föreligger hinder mot registrering, om innehavaren av gemenskapsvarumärket kan för detta märkes del göra anspråk på ett äldre varumärkes företräde enligt rådets förordning om gemenskapsvarumärken och det äldre varumärket är registrerat efter en tidigare ansökan. Detta gäller även om det äldre varumärket inte har vidmakthållits eller förnyats. I fall som avses i första stycket 8 och andra stycket kan, även om märkena inte avser varor av samma eller liknande slag, förväxlingsbarhet åberopas till förmån för ett gemenskapsvarumärke som är väl ansett i gemenskapen, om användningen av ett annat liknande varumärke skulle dra otillbörlig fördel av eller skulle vara till förfång för det väl ansedda gemenskapsvarumärkets särskiljningsförmåga eller anseende. I fall som avses i första stycket 4 - 8 samt andra och tredje styckena får registrering ske, om den vars rätt är i fråga medger det och det inte i övrigt finns hinder enligt första stycket. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Första stycket Utöver redaktionella ändringar har till stycket lagts en ny punkt med bestämmelser om beaktande av gemenskapsvarumärken vid prövning av senare ansökningar om registrering av varumärken. Punkten svarar mot artiklarna 4.2 a i EG-direktivet om varumärken. Innebörden av punkten har behandlats i avsnitt 5.6. Andra stycket Detta stycke, som är nytt, syftar till att genomföra artikel 4.2 b i EG- direktivet om varumärken. Innebörden av punkten har behandlats i avsnitt 5.6. Som en följd av att gemenskapsvarumärken kan utgöra registreringshinder kan de också vara grund för hävning av varumärket, om det trots registreringshindren skulle ha registrerats (jfr 25 § varumärkeslagen). Tredje stycket Detta stycke, som är nytt, syftar till att genomföra artikel 4.3 i EG- direktivet om varumärken. Bestämmelsen möjliggör att gemenskapsvarumärken utanför gränsen för s.k. varuslagslikhet (jfr 6 §) i vissa situationer kan vara hinder för registrering av ett senare varumärke. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.6. Fjärde stycket Detta stycke motsvarar gällande lags andra stycke. 34 § Innehavaren av ett varumärke kan ge någon annan rätt att använda varumärket (licens) för en del eller alla de varor som varumärket är registrerat för samt för hela eller en del av landet. Licensen kan vara exklusiv eller icke-exklusiv. Innehavaren av ett varumärke kan åberopa de rättigheter som är knutna till varumärket gentemot en licenstagare som överträder en bestämmelse i licensavtalet med avseende på licensens giltighetstid, den form under vilken varumärket får användas, arten av de varor för vilka licensen är utfärdad, det geografiska område inom vilket varumärket får användas eller kvaliteten på de av licenstagaren tillverkade varorna. Licensen skall på begäran antecknas i varumärkesregistret. Sådan anteckning får dock inte göras, om licenstagarens användning av varumärket uppenbarligen är ägnad att vilseleda allmänheten. Om det visas att licensen har upphört att gälla, skall anteckningen tas bort ur registret. Om inte annat har avtalats, får licenstagaren inte överlåta sin rätt vidare. Rätten till ett kännetecken enligt 2 § första eller andra stycket får inte tas i mät. Om innehavarens egendom avträds till konkurs, ingår dock rätten i kon- kursboet. Ändringen i paragrafens femte stycke innebär att utmätningsförbudet avseende rätten till registrerade varumärken upphävs. Ändringen är föranledd av reglerna om pantsättning av varumärken (se avsnitt 5.7). För kännetecken som inte avses med pantsättningsreglerna kvarstår utmätningsförbudet. 34 a § Rätten till ett registrerat varumärke eller till en ansökan om registrering av ett varumärke kan pantsättas enligt bestämmelserna i 34 b - 34 j §§. I paragrafen, som har sin förebild i 94 § patentlagen, anges att rätten till registrerade varumärken och ansökningar om registrering av varumärken kan vara pantobjekt, dvs. att de kan bli föremål för pantsättning. Denna fråga har behandlats i avsnitt 5.7. Att också rätten till varumärken som är föremål för internationell varu- märkesregistrering för kan bli föremål för pantsättning följer av att hänvisningarna i 57 § varumärkeslagen också omfattar pantsättningsreglerna i denna och följande paragrafer. 34 b § Panträtt i egendom som avses i 34 a § uppkommer genom registrering av ett skriftligt avtal om pantsättning av egendomen. Ansökan om registrering görs hos registreringsmyndigheten. Om en registrerad panträtt har övergått till någon annan, skall det på begäran antecknas i varumärkesregistret eller i registreringsmyndighetens diarium. Har panträtt upplåtits till flera var för sig, har den upplåtelse företräde för vilken ansökan om registrering först kom in till registreringsmyndigheten, om inte något annat har avtalats. Görs ansökan om registrering av flera upplåtelser, har de sinsemellan företräde efter den tidsföljd i vilken de har ägt rum, om inte något annat har avtalats. Är upplåtelserna samtidiga eller kan det inte utredas i vilken tidsföljd de har skett, har de lika rätt. I denna paragraf - som har sin förebild i 95 § patentlagen - anges att panträtten kommer till stånd genom en registrering hos registreringsmyndigheten (). Det som registreras är det avtal om pantsättning som har träffats mellan parterna. Före registreringen har detta avtal endast obligationsrättslig verkan. Först genom registreringen uppkommer det sakrättsliga moment som motsvarar traditionen vid pantsättning av lös sak. De rättsliga effekterna av registreringen, dvs. det sakrättsliga skyddet, skall emellertid räknas från den tidpunkt då registreringen av pantavtalet söktes (se 34 h och 34 i §§). För att avtalet skall kunna registreras måste det vara avfattat i skriftlig form. Den panträtt som upplåts är en panträtt i lös egendom och följer de regler som i allmänhet gäller för denna typ av rättighet. Det innebär bl.a. att panträtten som regel är beroende av att det finns en bakomliggande giltig huvudfordran. På motsvarande sätt som gäller för pantsättning av patent (jfr prop. 1987/88:4 s 27 f.) uppställer lagtexten inte något krav på att en pantsättning endast får ske "till säkerhet för fordran". Det framstår som osannolikt att innehavaren av rätten till ett varumärke e.d. skulle vara beredd att pantsätta denna, om det inte föreligger något fordringsförhållande. Ett krav på bevisning därom skulle däremot vara ägnat att komplicera handläggningen av registreringsärenden hos registreringsmyndigheten, vilket bör undvikas. Om panträtten förvärvas av någon annan, uppkommer ingen ny panträtt. Det står emellertid den nye innehavaren fritt att begära anteckning om förvärvet hos registreringsmyndigheten. Detta framgår av andra stycket.