prop · GJ0360 · 1996-01-01 00:00:00 — I stället för den i promemorian föreslagna ordningen, att garantimyndigheten i förekommande fall träffar avtal med den bank eller det bankföretag som avser att låta en filial omfattas av det svenska garantisystemet helt eller delvis, bör gälla att garantimyndigheten, efter ansökan från banken eller bankföretaget, avgör detta genom att fatta ett beslut i frågan. bör regelmässigt kunna besluta att en filial skall omfattas av det svenska garantisystemet om exempelvis erforderlig information om bankens engagemang kan garanteras. Avgörande för om en insättning kan grunda rätt till ersättning från garantisystemet är att insättningen finns hos någon av de banker eller bankföretag som kan omfattas av systemet. Oavsett om det är fråga om en filial till en bank eller till ett bankföretag hemmahörande i ett land inom eller utanför EES gäller, att filialen skall ha en egen bokföring, som är skild från bankföretagets bokföring. Denna ordning medför även att en insättning kan hänföras till ett konto hos viss filial oavsett var insättningen är gjord. Skäl att i insättningsgarantisammanhang införa särskilda regler om vad som avses med att en insättning finns hos en filial föreligger därför inte. 7.2.3 Filialer till bankföretag från ett annat land inom EES I promemorian föreslogs att ett garantisystem i ett annat EES-land inte får erbjuda en garanti för insättningar hos filialer i till ett bankföretag från det landet som är mer omfattande eller vars ersättningsnivå överstiger den högsta ersättningsnivå som kan erbjudas av det svenska garantisystemet. Ersätt- ningen får inte heller avse fler slag av insättningar eller betalas till andra insättare än vad som följer av bestämmelserna i . Ett brott mot ett sådant exportförbud innebär enligt förslaget att det aktuella bankföretaget inte får driva bankrörelse i från filial. påtalar i remissvaret att bestämmelserna om exportförbud i direktivets artikel 4.1 inte innebär att något förbud mot att driva filialverksamhet uppställs för det fall exportförbudet överträds. Enligt 1 kap. 5 § bankrörelselagen kan ett bankföretag från ett land inom EES driva bankrörelse i sedan mottagit en underrättelse om detta från en behörig myndighet i bankföretagets hemland. Svenska myndigheter har normalt inte rätt att vägra sådant marknadstillträde för EES-banker. Det är den behöriga myndigheten i bankföretagets hemland som prövar om bankföretaget skall få verka i ett EES-land. skall under- rättas om att lämplighetsintyg utfärdats av hemlandsmyndigheten och har att godta detta. En sådan underrättelse skall åtföljas av bl.a. en uppgift om nivån på och omfattningen av den insättningsgaranti som gäller för insättare i bankföretaget. Så snart har givit klartecken kan filialen etableras och verksamheten påbörjas. Detsamma gäller om inspektionen inte uttryckligen har reagerat efter det att underrättelsen från hemlandsmyndigheten mottagits. Enligt artikel 4.1 i direktivet skall hemlandets garantisystem omfatta filialer från vilka bankföretag driver bankrörelse i andra EES-länder. Det inne- bär att om ett utländskt bankföretag hemmahörande i ett annat land inom EES driver bankrörelse från filial i , kommer filialen att omfattas av minst ett officiellt erkänt garantisystem i hemlandet. Den ersättning som kan komma att lämnas av ett sådant garantisystem begränsas på samma sätt som ersättningen från det svenska garantisystemet av bestämmelserna om förbud mot export av nationella garantisystem. Som framhållits i avsnitt 7.2.1 torde det kunna förutsättas att EES-ländernas reglering av resp. insättningsgarantisystem innehåller bestämmelser som medför att utländska bankföretags filialer här i landet inte omfattas av mer gynnsamma garantiregler än de svenska bankerna. påpekat bör det inte ställas upp något förbud för EES-bankers filialverksamhet av detta skäl. Bankföretaget torde nämligen inte kunna påverka förhållandet. Det är i stället rimligare att de regler som finns om medlemsländers bristfälliga införlivande av gemenskapsrätten får komma till användning. Från huvudregeln att en filial till en EES-bank omfattas av minst ett garanti- system i hemlandet finns övergångsvis ett undantag. Enligt en övergångsregel (artikel 12 i direktivet) får vissa namngivna kreditinstitut i och ta emot insättningar utan att omfattas av en insättningsgaranti, dock längst till . Om ett sådant institut etablerar en filial i ett annat EES-land får detta kräva att institutet ansluter sig till värdlandets garantisystem. Sannolikheten för en sådan etablering i är så liten att det inte är motiverat att införa ett sådant krav. Däremot kan ett värdland enligt direktivet inte kräva att instituten i de medlemsländer där garantisystemen nu garanterar insättningar till ett belopp som överstiger 15 000 ecu men inte uppfyller direktivets krav på 20 000 ecu ansluter sig till värdlandets garantisystem. Enligt artikel 7.2 i direktivet behöver dessa garantisystem inte anpassa ersättningsnivån till direktivets krav förrän efter utgången av . Insättningar hos sådana bankföretags filialer här i landet kan emellertid komma att omfattas av garantisystemet på grund av att frivillig komplettering av hemlandets garanti skett (se avsnitt 7.3). 7.2.4 Filialer till bankföretag från ett land utanför EES Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Som förutsättning för att insättningar hos filialen skall omfattas av det svenska garantisystemet skall dock, på samma sätt som angivits angående en svensk banks filial i avsnitt 9.2.2, gälla att garantimyndigheten, efter en ansökan från bankföretaget, beslutat om detta. Remissinstanserna: anser att det inte finns någon anledning att ha en regel som innebär att ett institut från tredje land skall vara skyldigt att ansluta sin filial i till det svenska garantisystemet, om systemet i hemlandet inte är "godtagbart" t. ex. därför att det inte är finansierat av bankerna. Enligt är det inte heller självklart att den föreslagna lagen om insättningsgaranti skall ställa upp ett förbud mot import av garantisystem från tredje land. föreslår vidare att som ytterligare förutsättning för garantimyndighetens beslut att låta ett utländskt instituts filial omfattas av det svenska garantisystemet bör gälla, att garantimyndigheten får tillräckliga uppgifter om det aktuella institutet från de behöriga myndigheterna i institutets hemland. Med en sådan ordning undviks, enligt , att problem uppstår på grund av att be- stämmelserna i 8 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) hindrar från att, i samband med att filialtillstånd lämnas, vidarebefordra upplys- ningarna till garantimyndigheten. Om det är fråga om ett institut som redan omfattas av ett garantisystem i hemlandet, kan det behövas att den svenska myndigheten haft möjlighet att sluta ett samarbetsavtal med hemlandsmyndigheten. anser att filialer till bankföretag utanför EES inte bör kunna omfattas av det svenska garantisystemet. Skyddet för svenska insättare kan åstadkommas genom att filialtillstånd endast ges om filialen omfattas av ett officiellt erkänt garantisystem i hemlandet som skyddar insättningar här i landet i samma utsträckning som gäller enligt det svenska garantisystemet. Enligt samfundet skulle det motsatta förhållandet innebära att det svenska garantisystemet bär risker som det knappast finns anledning att bära. Ytterst skulle följden bli att svenska skattebetalare skyddar icke EES-företags och privatpersoners insättningar i en icke EES-bank, vilket inte bör vara någon svensk angelägenhet enligt samfundet. Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 kap. 4 § bankrörelselagen gäller att filialer till bankföretag, hemmahörande i ett land utanför EES, får driva bankrörelse från filial i först efter tillstånd från regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, . Tillstånd till filialetable- ring skall lämnas om den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en sund bankverksamhet. Om insättare hos en filial till ett bankföretag från tredje land, som lämnats tillstånd att driva bankrörelse i ett medlemsland (värdlandet), inte kan erbjudas en garanti för sina insättningar genom hemlandets system som uppfyller direktivets minimikrav, kan medlemsländerna enligt andra stycket i artikel 6.1 kräva att filialen skall omfattas av medlemslandets garantisystem. Det är rimligt, framför allt av konsumentskyddsskäl, att ställa krav på att en filial skall erbjuda en insättningsgaranti som uppfyller minst samma krav som gäller för EES-bankerna. Detta medför att om insättare hos ett bankföretags filial i inte omfattas av ett officiellt erkänt garantisystem i hemlandet, som skyddar insättningar här i landet i samma utsträckning som gäller enligt direktivet, skall som förutsättning för filialtillståndet gälla att filialen är ansluten till det svenska garantisystemet. Om garantisystem saknas i hemlandet kan detta ske genom att bankföretaget ansöker hos den svenska garantimyndigheten om att insättningar hos filialen skall omfattas av garantisystemet i dess helhet. Om det finns ett i sig godtagbart system i hemlandet innebär nämndens beslut en komplettering av skyddet för insättning- arna. Ett hemlandsskydd är inte godtagbart om det, exempelvis, inte skyddar insättningar i minst samma utsträckning som gäller enligt direktivet eller dis- kriminerar insättare hos filialer i utlandet. Ett beslut om att filialen helt eller delvis omfattas av det svenska garantisystemet innebär att filialen, på samma sätt som svenska banker, lämnar uppgifter och betalar fastställda avgifter till garantisystemet och att insättarna i händelse av bankföretagets fallissemang erbjuds samma skydd som skulle ha tillkommit en insättare i en svensk bank. Som anförts ovan måste tillgången till relevant information vara garanterad för att ett sådant beslut skall bli aktuellt. En ansökan om att ett bankföretags filial skall omfattas av det svenska garantisystemet bör, som anförts i avsnitt 7.2.3, föranleda att samma krav som gäller för svenska banker ställs vad avser tillgången till erforderlig information angående det aktuella bankföretaget och dess engagemang. Det svenska garantisystemet skall nämligen, i enlighet med de övergripande riktlinjerna i direktivets bilaga 2, kunna kräva relevant information och ha rätt att kontrollera sådan information hos de behöriga myndigheterna i bankföretagets hemland. Med denna ordning behöver den av redovisade situationen inte uppstå som innebär att sekretesslagens bestämmelser förhindrar att garantimyndigheten ges relevant information angående det aktuella bankföretaget. Denna ordning bör gälla oavsett om bankföretaget är hemmahörande inom eller utanför EES. Enligt Lagrådets mening behöver frågan om nämndens beslutsunderlag inför prövningen av en ansökan från ett bankföretag inte behandlas i lagen om insättningsgaranti. Detta kan i stället ske i en regeringsförfattning. Bestämmelsen i 21 § i det remitterade lagförslaget utgår därför, jfr dock kommentaren till 16 § lagen om insättningsgaranti. Samma begränsningar som gäller för garantisystemen inom EES bör tillämpas för garantisystemen i tredje land när det gäller att erbjuda en garanti för insatta medel hos filialer i som drivs av bankföretag från sådana länder. I motsats till vad anfört, anser regeringen alltså att det bör gälla ett förbud mot import av garantisystem från tredje land som vid en jämförelse med det svenska garantisystemet kan anses ge ett bättre skydd. Genom ett sådant importförbud undviks att en situation uppstår som kan innebära konkurrensnackdelar inte bara för bankföretag, hemmahörande i ett annat land inom EES, som driver bankrörelse i från filial, utan även för svenska banker. Även om dessa nackdelar eventuellt skulle kunna mötas genom frivilliga lösningar utanför garantisystemet, såsom privata kreditförsäkringar, kan inte uteslutas att sådana lösningar i otillräcklig utsträckning bidrar till konkurrensneutralitet. För svenskt vidkommande bör det således inte bara vara en förutsättning för filialtillstånd att importförbudet inte överträds. Ytterst bör en överträdelse även kunna resultera i att en redan etablerad filial inte längre skall få vara verksam här. Till skillnad mot vad som gäller i förhållande till EES-bankerna, bör garantimyndigheten i dessa fall kunna initiera att åtgärder vidtas mot ett bankföretag som bryter mot importförbudet. Vid etablering av en filial till ett utländskt bankföretag sker en prövning av om den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en sund bankverksamhet. Det innebär att gör en bedömning av bankföretaget och dess filial som i mångt och mycket överensstämmer med den som görs vid oktrojprövningen. Dessutom gäller att bankföretaget i sitt handlande skall stå under betryggande tillsyn. Det förutsätts att de båda tillsynsmyndigheterna skall utväxla behövlig information. Mot den bakgrunden kan det inte hävdas att utländska filialer är mer riskfyllda än svenska banker. I motsats till vad föreslagit, bör därför gälla att filialer till bankföretag från tredje land skall kunna omfattas av det svenska garantisystemet. Med denna utgångspunkt är det inte heller aktuellt att, som samfundet föreslagit, kräva som förutsättning för att bevilja ett bankföretag från tredje land filialtillstånd att insättningar hos filialen skall skyddas i minst samma utsträckning som gäller enligt det svenska garantisystemet. Det bör, liksom för EES-filialer, vara tillräckligt att filialer från tredje land omfattas av ett garantisystem som utformats i enlighet med direktivets minimiregler. 7.3 Frivillig komplettering av hemlandets garanti genom anslutning till det svenska garantisystemet Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Som förutsättning för en frivillig komplettering skall dock gälla att garantimyndigheten, efter en ansökan från bankföretaget, beslutat om kompletteringen och att myndigheten garanterats tillgång till erforderlig information om bankföretaget och dess filial. Remissinstanserna: Remissinstanserna kommenterar inte förslaget eller lämnar det i huvudsak utan erinran. föreslår, i de fall en viss insättning omfattas av både det svenska systemet och ett system i ett annat land, att det svenska garantisystemet skall ta förstahandsansvar för insättningar hos och att det skall överlåtas åt andra länders myndigheter att ta förstahandsansvar för insättningar hos sina institut. Enligt torde det knappast vara acceptabelt för andra länder att det svenska garanti- systemet, i de fall där insättningens belopp understiger 20 000 ecu, förutsätter att det utländska systemet alltid skall betala hela ersättningen, oavsett om det är fråga om ett svenskt eller utländskt institut. Detta strider mot vad som tycks vara förutsett i punkt d i bilaga 2 till direktivet. Vidare skulle det uppstå en svårhanterlig situation om det andra landet har en liknande regel för sitt system. Vidare sätter i fråga om det inte bör ställas upp ett krav på tillstånd från svensk myndighet för att ett svenskt institut skall få ansluta en filial till ett garantisystem i det land (i första hand i ett annat EES-land) där filialen driver verksamhet. Genom ett sådant tillståndskrav kan den svenska myndigheten lämnas tillfälle att sluta samarbetsavtal med den utländska myndigheten innan tillstånd lämnas. Skälen för regeringens förslag: I enlighet med artikel 4.3 i direktivet skall ett bankföretag hemmahörande i ett EES-land kunna ansluta en filial till det svenska garantisystemet genom att ansöka om detta hos den svenska garantimyndig- heten. Denna kompletteringsmöjlighet förutsätter att det svenska garantisystemet kan erbjuda en garanti för insättningar som till omfattning eller ersätt- ningsnivå överstiger den garanti som erbjuds i filialens hemland och att myndigheten fattar ett beslut om kompletteringen. Som framhållits under avsnitt 7.2.4 förutsätter ett sådant beslut att garantimyndigheten ges tillgång till all nödvändig information om bankföretaget och dess filial. Om ett ersättningsfall inträffar beträffande en EES-bank som har kompletterat det skydd för insatta medel hos filialen som erbjuds genom hemlandets garantisystem, skall det svenska garantisystemets ansvar vara begränsat till att endast avse den del av skyddet för medlen som garanteras genom den frivilliga kompletteringen. Vad som sagts gäller givetvis på motsvarande sätt beträffande den komplettering som görs av den garanti som ett bankföretag utanför EES eventuellt omfattas av, dvs. i sådana fall som avses i avsnitt 7.2.4. Något behov av att införa en bestämmelse med innebörd att den svenska garanti- myndigheten i förhand skall godkänna varje komplettering av den svenska garantin som en svensk bank avser göra i det land där bankens filial driver verksamhet, föreligger inte. 7.4 Överenskommelser med utländska myndigheter m.m. I promemorian föreslogs att den svenska garantimyndigheten skall samarbeta med vederbörliga garantiorgan eller annan behörig myndighet i andra länder för det fall en svensk banks filial anslutit sig till ett garantisystem i det land där verksamheten drivs eller om en filial till ett utländskt bankföretag omfattas av det svenska garantisystemet. Enligt Lagrådets mening behöver denna fråga inte behandlas i lagen om insättningsgaranti utan kan tas upp i en regeringsförfattning. Bestämmelsen i 20 § i det remitterade lagförslaget utgår därför. I avsnitt 7.3 har angivits att det i vissa fall föreligger skäl till att garantimyndigheten samarbetar med utländska garantiorgan och behöriga myndigheter. Därutöver kan följande anmärkas. Om en filial till ett utländskt bankföretag ansluter sig till det svenska garantisystemet kan det finnas flera skäl för den svenska garantimyndigheten att ingå samarbetsavtal med företrädare för ett garantisystem eller en behörig myndighet, t.ex. en tillsynsmyndighet, i bankföretagets hemland. Genom ett sådant avtal kan säkerställas att insättare hos filialen omgående erhåller korrekt ersättning i händelse av att insättningarna konstaterats vara indisponibla av de behöriga myndigheterna i hemlandet. Inte minst bör parterna bestämma hur motkrav, som kan ge upphov till kvittning, skall regleras inom garantisystemen. Vidare är det väsentligt att ansvaret för de garanterade insättningarna fördelas mellan systemen i händelse av ett ersättningsfall. Genom samarbetsavtalet kan också den svenska garantimyndigheten tillförsäkra sig information om varje beslut av en myndighet i bankföretagets hemland som innebär att insättningarna hos ett bankföretag är indisponibla. Dessutom bör den svenska garantimyndigheten tillförsäkra sig sådan information som kan behövas för att bestämma den avgift som filialen skall betala. Behov av att ingå samarbetsavtal uppstår även i de fall en svensk banks filial ansluter sig helt eller delvis till ett garantisystem i det land där filialen driver sin verksamhet. Med hänsyn till vad som anförts bör införas en möjlighet för garantimyndigheten att, efter bemyndigande från regeringen, ingå ett sådant samarbetsavtal. Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen ingås överenskommelse med annan stat eller mellanfolklig organisation av regeringen. Regeringen kan med stöd av 10 kap. 3 § regeringsformen uppdra åt förvaltningsmyndighet att ingå internationell överenskommelse där det inte krävs eller Utrikesnämn- dens medverkan. De överenskommelser som kommer i fråga i in- sättningsgarantisammanhang är sådana att regeringen och, efter bemyndigande, garantimyndigheten kan ingå dem utan eller medverkan. Med hänsyn till bestämmelserna i regeringsformen behöver det inte anges också i lagen om insättningsgaranti att regeringen eller garantimyndigheten kan ingå överenskommelser med behöriga myndigheter i andra länder. Förslaget har utformats i enlighet med de rekommendationer som föreslås i bilaga 2 till direktivet. Detta förslag innebär inte att den svenska garantimyndigheten skall utöva tillsyn över finansiella institut. Sådan tillsyn, liksom samarbete i tillsynsfrågor med utländska myndigheter, skall helt och hål- let skötas av . Promemorians förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Bestämmelsen att medel på allemanssparkonto inom banken inte omfattas av garantisystemet utan skyddas av staten genom finns inte i promemorian, däremot ett bemyndigande för regeringen att närmare föreskriva vilka slag av insättningar som omfattas av garantin. Remissinstanserna: och samt Nordiska Sparlån ifrågasätter om inte konsumentskyddet skulle vara bättre tillgodosett om även sparkonton med fast ränta med till bundet belopp omfattades av garantin. , och menar att allt sparande på konto i bank skall omfattas av garantin, dvs. även inlåning inom det individuella pensionssparandet, IPS, samt räntebundet sparande. Enligt kan förslaget att inte låta garantin gälla för vissa former av sparande få den effekten att en insättare för att ha sitt kapital säkrat inte har möjlighet att välja bästa förräntningsform. Detta gynnar enbart bankerna på insättarnas bekostnad. menar att det är viktigt att allt kontosparande i bank skyddas för att även traditionella banker i skall kunna delta i den konkurrens som är behövlig för att konsumentens intresse skall kunna tillgodoses på bästa sätt. Det krävs att dessa banker kan tillhandahålla ett kontoutbud utöver ren avistaräkning. i framhåller vikten av att det därför redan i lagen klart framgår vilka insättningar som omfattas av garantin. Fakulteten menar vidare att det från konsumentsynpunkt är högeligen önskvärt att insättarna har samma skydd oavsett på vilken typ av konton de placerat sina sparmedel.Beträffande kriteriet att kunden skall fortlöpande kunna sätta in och ta ut pengar konstaterar att ingen närmare analys har gjorts av om detta kriterium kommer att påverka räntan på inlåningskontona negativt och om detta kan leda till en ökande överströmning från sparkonton till obligationer och andra sparformer som inte omfattas av insättningsgarantin. påpekar att det i förarbetena till lagen (1983:890) om allemansparande sägs att lagens regler innebär att banken har en fordran på och en skuld till spararen (prop. 1983/84:30 s. 31). Om det är banken som är gäldenär, kommer insättarens medel (fordran) på allemanssparkonto att ingå i, och ta utrymme av, det garanterade beloppet 20 000 ecu. Det bör göras klart hur det förhåller sig i denna fråga. Även har synpunkter på behandlingen av allemanssparkonton. Det anser att behållningen på dessa konton inte, innan de slussas vidare till Riks- gäldskontoret, skall omfattas av garantin. Skälet härtill är att en dylik garanti är överflödig, eftersom staten genom redan garanterar sådan behållning (prop. 1983/84:30 s. 26 och 31). finner inte att de avgränsningar som görs av olika placeringsformer i avsikt att definiera vad som skall omfattas av garantin innebär att konkurrensen snedvrids på kapitalmarknaden. , , och OM tillstyrker förslaget i promemorian. Skälen för regeringens förslag: Med insättning menas, enligt artikel 1.1 i direktivet, ett tillgodohavande i form av inlåning eller som ett tillfälligt led i normala banktransaktioner och som ett kreditinstitut måste betala tillbaka enligt de lagliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga, och alla fordringar i form av värdepapper som har ställts ut av kreditinstitut. En medlemsstat kan, enligt artikel 7.2, undanta vissa insättningar från garantin. De insättningar som kan undantas anges i bilaga 1 till direktivet. Det rör sig om dels insättningar gjorda av vissa kategorier insättare, dels skuldebrev som kreditinstitutet ställt ut samt kreditinstitutets skulder enligt egna accepter eller egna växlar. Som framhållits i avsnitt 6 är avsikten med det svenska insättnings- garantisystemet att skapa ett konsumentskydd som garanterar allmänhetens spar- och transaktionsmedel och bidrar till att trygga centrala betalningsfunktioner i samhällsekonomin. Skyddets omfattning måste begränsas så att det inte snedvrider konkurrensen på kapitalmarknaden.