prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Enligt den första punkten behöver någon kommunicering inte ske, om det saknas anledning att anta att ärendet till någon del kommer att avgöras till motpartens nackdel. I en andra punkt i andra stycket finns en speciell undantagsregel för de fall där det till grund för förfarandet ligger ett myndighetsbeslut som överklagats till tingsrätt. I sådana fall är enligt 11 § den myndighet som beslutat i allmänhet motpart till den som över- klagat. Domstolen behöver emellertid inte ge myndigheten tillfälle att avge något svar i de fall detta är onödigt. Se om skälen för den lösningen avsnitt 7.3. Ett typexempel i vilket en kommunicering kan undvaras med stöd av den andra punkten är att de i ärendet förekommande intressena redan är partsrepresenterade genom att det finns en enskild motpart. Även i andra fall där det i ärendet inte förekommer sådana allmänna intressen som beslutsmyndigheten har till uppgift att bevaka bör en kommunicering kunna underlåtas. Detta utesluter de flesta av de fall i vilka endast ett processuellt beslut har överklagats, t.ex. ett beslut om avvisning eller avskrivning eller ett beslut som meddelats under pågående hand- läggning hos förvaltningsmyndigheten angående t.ex. jäv. Vissa processuella beslut har emellertid en så nära anknytning till saken att det vid överklagande kan sägas förekomma allmänna intressen som beslutsmyndigheten har till uppgift att bevaka. Det gäller framför allt interimistiska beslut. Av 65 a § konkurrenslagen (1993:20) följer att vissa beslut enligt den lagen inte får ändras av domstol utan att har lämnats tillfälle att yttra sig. Den som undertecknat en ansökan kan givetvis inte betecknas som motpart såvitt gäller den fråga som ansökan avser. Detta medför att man kan undgå kommunicering i de fall där samtliga parter är sökande. Om en viss person med partsbehörighet i ansökan endast förklarat sig godta denna, torde man åtminstone för en del fall kunna hävda att en kommunicering är onödig därför att ett bifall till ansökan inte blir till den partens nackdel. I ett officialprövningsärende förekommer inga parter i processuell mening (förfarandet är alltså inte ackusatoriskt), men det innebär inte att domstolen kan avgöra ärendet utan att ha hört den som skall utsättas för en viss åtgärd (förfarandet är alltså på sätt och vis kontra- diktoriskt). En förutsättning för att ärendet skall få avgöras direkt är att det befintliga materialet är tillräckligt för att domstolen skall kunna anses ha fullgjort den materiella processledning som enligt 12 § ligger på domstolen (se om den materiella processledningen även avsnitt 7.10). Är materialet inte tillräckligt med hänsyn till reglerna om den skyldigheten måste domstolen försöka komplettera utredningen innan ärendet avgörs. Praktiskt sett avser möjligheten enligt paragrafen att avstå från kommunicering framför allt ett överklagande, eftersom det i sådant fall finns ett grundläggande beslut som kan utvisa att den enskildes framställning är ogrundad trots det som sägs i överklagandet. Ett överklagat beslut kan dock ha sådana brister när det gäller motiveringen att man inte kan göra några säkra bedömningar av om överklagandet är ogrundat. I sådant fall måste givetvis kommunicering ske med motparten. När domstolsprövningen är primär är det nog mindre vanligt att domstolen redan när ärendet inleds vid den domstolen kan fastställa att t.ex. en ansökan bör lämnas utan bifall. Ett interimistiskt beslut eller inhibitionsbeslut enligt 26 § kan i åtskilliga fall komma till stånd utan kommunicering. Huvudregeln för de fall där det inte föreligger någon fara i ett dröjsmål bör emellertid vara att kommunicering sker innan beslutet meddelas (jfr 1991 ref 109 angående tillämpningen av motsvarande bestämmelser i förvaltningsprocesslagen). Vid överklagande av tingsrättens avgörande skall paragrafen tillämpas även i den högre domstolen. Motparten till den som har överklagat skall alltså i normalfallet få del av överklagandet. Även för den högre domstolen gäller dock undantagen enligt andra stycket. Om det är så att en förvaltningsmyndighets beslut fastställts av tingsrätten, behöver den högre domstolen alltså normalt inte ge beslutsmyndigheten del av överklagandet. Med tanke inte minst på de begränsade möjligheterna för myndigheten att vid behov få en ytterligare överprövning till stånd, bör det emellertid vara en naturlig åtgärd för den högre domstolen att ge beslutsmyndigheten del av eventuella nya uppgifter från den enskilde, om domstolen överväger att ändra myndighetens och tingsrättens beslut. Det skall tilläggas att de föreslagna reglerna jämfört med 52 kap. 7 § RB innebär en viss, mindre betydande utvidgning av en högre rätts skyldighet att kommunicera ett överklagande. För åtskilliga ärendetyper förekommer det särskilda bestämmelser om att vissa personer skall höras över en ansökan (se t.ex. 19 kap. 9 § andra stycket ). Den typen av bestämmelser har ofta sitt värde genom att de utmärker vilka som för den ärendetyp det gäller skall anses vara parter i den nya ärendelagens bemärkelse. Särskilda bestämmelser om kommunicering finns även i t.ex. 60 § 3 mom. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt. Den särskilda regleringen kan ta över bestämmelserna i den nu behandlade paragrafen inte endast när det gäller krav på kommunicering utan även när det gäller möjligheter att underlåta kommunicering (jfr 2 §). 16 § Paragrafen innehåller bestämmelser om motparters svar och motsvarar därmed 11 § FPL. Bestämmelserna saknar motsvarigheter i den nuvarande ärendelagen. Grundregeln enligt första stycket är att svaret skall vara skriftligt. Att domstolen redan i förväg bestämmer att svaret får lämnas muntligt måste i praktiken komma att bli reserverat för sådana fall i vilka svaret skall avges vid ett sammanträde till vilket domstolen kallar (se 18 §). Även när domstolen förelagt parten att svara skriftligt måste domstolen för att man skall uppnå processeffektivitet kunna godta ett svar som motparten lämnar muntligt, t.ex. vid ett besök på domstolskansliet. I sådant fall måste svaret upptecknas vid domstolen. Beträffande svar som avges på telefon krävs det stor försiktighet från domstolens sida. En domstol måste nämligen alltid vara övertygad om att svaret kommer från rätt person. Åtminstone i de fall där ett telefonsvar innehåller t.ex. ett medgivande eller ett erkännande torde det i allmänhet vara uteslutet att i den delen lägga telefonsvaret till grund för domstolens avgöran- de. I andra stycket finns bestämmelser om svarets innehåll när det gäller medgivanden och skäl för ett eventuellt bestridande. De bevis som parten åberopar skall givetvis uppges och skriftliga bevis skall ges in (jfr 23 §). 17 § Paragrafen, som justerats i förhållande till förslaget i lagrådsremissen, ger domstolen möjlighet att förelägga en part att yttra sig vid påföljd att ärendet ändå kan komma att avgöras. Möjligheten kan utnyttjas när som helst under förfarandet, således även i inledningsskedet. Ett alternativ är att parten ges tillfälle att yttra sig. Föreläggandeformen bör väljas särskilt i de fall där domstolen - på grund av sin materiella processledningsskyldighet enligt 12 § eller av någon annan orsak - har ett intresse av att parten yttrar sig. I fråga om krav på delgivning gäller 46 §. Om det inte kommer in något yttrande uppstår i vissa fall en bevisverkan enligt 35 kap. 4 § RB (se hänvisningen i 23 § till det lagrummet). Vid behov kan domstolen kalla den part som inte följt före- läggandet att infinna sig vid ett sammanträde (se 18 §). I fråga om s.k. slutföreläggande, se författningskommentaren till 12 §. 18 § Paragrafen innehåller bestämmelser om kallelse av parterna till ett sammanträde. Jämfört med promemorieförslaget har paragrafen arbetats om på det sättet att bestämmelserna om påföljd för utevaro har förts över till 20 §. Dessutom har i paragrafen införts särskilda bestämmelser för sådana myndigheter som är motparter enligt 11 §. Grundregeln i första stycket är att domstolen skall kalla den som är part till sammanträdet. Från denna regel görs undantag för sådana myndigheter som är motparter enligt 11 §. En sådan myndighet behöver inte kallas annat än om domstolen finner att myndighetens närvaro behövs för utredningen i ärendet. Myndigheten kan nämligen med den ändrade avgränsning av myndighetens partsbehörighet som har gjorts i 11 § (se avsnitt 7.3) komma att vara part utan att de allmänna intressen som myndigheten har att bevaka är särskilt framträdande i ärendet. Det gäller främst sådana ärenden där det finns en enskild motpart, t.ex. vid överklagande av vissa beslut av . Även för t.ex. sådana fall där den enskilde har en rätt till sammanträde på grund av bestämmelser kan man tänka sig att myndigheten inte kan förväntas ha något att bidra med när det gäller sakens belysning. Myndigheten skall dock alltid underrättas om sammanträdet. Efter en underrättelse ligger det i myndighetens hand att bestämma om myndigheten har anledning att inställa sig till sammanträdet. Givetvis måste beslutsmyndigheten före sammanträdet ha fått del av allt material i ärendet. Bestämmelser om hur domstolen skall förfara, om någon av parterna uteblir från ett sammanträde, har tagits in i 20 §. I en kallelse skall det enligt andra stycket tas in en upplysning om betydelsen enligt den paragrafen av att parten uteblir från sammanträdet, dvs. underlåter att inställa sig personligen eller genom ombud. I andra stycket finns även en regel om vitesföreläggande. Enligt den nuvarande ärendelagen får domstolen vid vite förelägga sökanden eller annan att komma tillstädes eller infinna sig personligen. I ett ärende som domstolen kan ta upp endast efter ansökan får domstolen enligt nuvarande regler förelägga sökanden att komma tillstädes vid påföljd att ansökan annars förfaller. Enligt 14 § FPL kan en enskild part kallas att infinna sig personligen vid vite eller vid påföljd att målet ändå kan komma att avgöras. Vitespåföljden passar inte för utevaro utan endast för en parts underlåtenhet att komma personligen. Vitespåföljden behövs nämligen endast för sådana fall där domstolen på grund av brister i utredningen inte kan avgöra ärendet enligt reglerna i 20 §. Att parten kallas personligen eller genom ombud ger inga garantier för att domstolen får tillgång till de möjligheter parten besitter när det gäller att berika processmaterialet. För den skull anges i andra stycket att domstolen får föreskriva vite, om en part bör infinna sig personligen. En mer allmän möjlighet att föreskriva vite följer av hänvisningen i 43 § till 9 kap. 7 § . För särskilda ärendetyper kan det finnas särskilda bestämmelser om kallelser. Exempel på detta erbjuder 22 § tredje stycket skuldsaneringslagen (1994:334). 19 § Bestämmelserna i första stycket, som behandlats i avsnitt 7.8, ger domstolen samma möjligheter att hålla ett sammanträde i ett ärende på telefon som domstolen enligt 42 kap. 10 § RB har möjlighet att hålla ett förberedelsesam- manträde i tvistemål på det sättet. När ett sammanträde kan antas få stor betydelse för utredningen bör domstolen inte utan starka skäl frångå en parts begäran om sammanträde med alla närvarande i sammanträdeslokalen. Vid ett telefonsammanträde skall enligt andra stycket bestämmelserna i 18 § om kallelser och förelägganden inte gälla (jfr 42 kap. 10 § RB). Självfallet bör emellertid domstolen i förväg underrätta parterna om sammanträdet. En part måste ges ett skäligt rådrum. 20 § Paragrafen innehåller bestämmelser om hur domstolen får förfara när en part uteblir från ett sammanträde, dvs. underlåter att i enlighet med en delgiven kallelse inställa sig personligen eller genom ombud. En självklar förutsättning är att parten enligt 18 § har fått en upplysning om påföljden för utevaron. I promemorieförslaget reglerades motsvarande frågor genom bestämmelser om kallelse. För utevaro, dvs. underlåtenhet att komma ens genom ombud, har man att välja mellan att ärendet handläggs och avgörs i sak trots utevaron och att ärendet av- skrivs från vidare handläggning. Vilket alternativ som bör väljas kommer an på vilken av parterna det gäller och i vilket läge utredningen i ärendet befinner sig. Möjligen kan även ärendets karaktär spela in. Om den som inlett ärendet vid tingsrätten uteblir, ligger generellt sett avskrivning närmast till hands. Detsamma gäller när det i hovrätten är en klagande som uteblivit. Den påföljden kan emellertid inte väljas när det är en motpart som uteblir. Ärendet kan dock prövas i sak även när motparten uteblir. Om detta av materiella skäl är omöjligt (se reglerna i 12 § om domstolens utredningsskyldighet) återstår ingenting annat för domstolen än att kalla till ett nytt sammanträde med vitesföreläggande. Om ärendet vid den domstol det gäller har inletts genom ett överklagande bör ett avskrivningsbeslut i allmänhet förenas med ett beslut om att det överklagade avgörandet skall stå fast. Med hänsyn till rättskraftsprinciperna hindrar dock ett sådant beslut långtifrån alltid ett nytt ärende om samma sak. Frågor om möjligheterna att till grund för ett avgörande som tillkommer i en utevarosituation lägga uppgifter som en närvarande part har lämnat behandlas i kommentaren till 22 §. 21 § Första stycket reglerar frågor om offentlighet och ordning vid sammanträde genom hänvisningar till bestämmelser. En i promemorieförslaget upptagen regel som innebar en avvikelse från balkens system i fråga om förhandlingsoffentlighet har utgått till följd av remisskritik. Andra stycket innehåller bestämmelser om hur domstolen genom anteckningar skall sörja för bevisning om det som har förekommit vid ett sammanträde. Ordet protokoll används inte, eftersom paragrafen bör lämna öppet i vilken form anteckningarna skall ske. En möjlighet är givetvis att de förs på en särskilt upprättad handling, dvs. att de protokollförs i hävdvunnen mening. Andra möjligheter är att de behövliga uppgifterna antecknas på dagboksblad eller i ett ADB-behandlat målregister. Anteckningar av det nu berörda slaget kan givetvis behöva föras även utan sammanhang med ett sammanträde, t.ex. när flera domare deltar i en prövning och skiljaktig mening förekommer. De särskilda bestämmelser som behövs om anteckningar enligt paragrafen bör tas in i en förordning. 22 § I paragrafen finns de för en skriftlig process viktiga bestämmelserna om i vilken omfattning en part måste ha fått del av materialet i ärendet och fått tillfälle att yttra sig över detta innan domstolen avgör ärendet. Motsvarande frågor är inte reglerade genom den nuvarande ärendelagen (se avsnitt 7.7). Huvudprincipen är enligt första stycket att ett ärende inte får avgöras utan att den som är part har fått kännedom om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom eller henne och har fått tillfälle att yttra sig över uppgiften (s.k. kommunikation; jfr 15 § om kommunicering av den inledande skrivelsen; jfr även 18 § FPL och 17 § förvaltningslagen). En kommunikation för mycket är mindre betänklig än en för lite, och det är självklart att domstolen aldrig av några principiella skäl får dra sig för att låta parterna växla flera skrivelser med varandra i ett och samma ärende, om det finns ett behov av en sådan skriftväxling. Grundprincipen bör emellertid - inte minst av omtanke om parterna - vara att skriftväxlingen avbryts så snart ett fortsatt kommunicerande av partsskrivelser framstår som obehövligt för avgörande av ärendet. I sådana fall där utredningen i ett ärende är komplicerad och i sådana fall där parterna har svårt att åstadkomma en mera samlad skriftlig presentation av pro- cessmaterialet kan det ofta finnas skäl att komplettera den skriftliga hante- ringen av ärendet med en muntlig handläggning. Undantag från första styckets kommuniceringsskyldighet görs i andra stycket för sådana fall där avgörandet inte går parten emot, där uppgiften saknar betydelse eller där det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får kännedom om uppgiften innan domstolen avgör ärendet. En uppgift kan sakna betydelse t.ex. i sådana fall där den inte innebär någonting nytt i ärendet jämfört med det som parten har angett eller där motparten redan med fog kan förutsättas ha kännedom om den uppgift det gäller. Det är emellertid inte självklart att kommunikation skall underlåtas i sådana fall där ett yttrande innehåller endast ett bestridande med hänvisning till det som förekommit i en lägre instans (jfr JO 1981/82 s. 318). Domstolen kan avstå från kommunicering också när det gäller orimliga, oriktiga eller missvisande uppgif- ter. Att ett ärende rör en sak av ringa värde kan däremot självklart inte tas till intäkt för att underlåta kommunikation. Frågan om domstolens skyldighet att i vissa fall bereda part tillfälle att framställa ett kostnadsyrkande innan ärendet avgörs behandlas i kommentaren till 32 §. Enligt tredje stycket behöver domstolen i fråga om en myndighet som är motpart enligt 11 § första stycket inte tillämpa reglerna om kommunicering om detta är onödigt (se avsnitt 7.3). Det beslut enligt vilket domstolen avgör ärendet skall dock alltid enligt 29 § sändas över till beslutsmyndigheten. Om myndigheten överklagar tingsrättens avgörande är hovrätten i normala fall skyldig att kommunicera materialet med beslutsmyndigheten. Det framgår av att tredje stycket enbart syftar på sådana fall i vilka myndigheten är motpart . Om det i stället är den enskilde som överklagar tingsrättens beslut, bör beslutsmyndigheten enligt det som sägs i kommentaren till 15 § få del av sådana nya uppgifter som eventuellt tillkommer i den högre domstolen. I och för sig uppställs det inte i paragrafen något formligt krav på att kommunikationsskyldigheten alltid uppfylls genom översändande till parterna av det material det gäller. Beträffande t.ex. inlånade akter kan kommunikationsskyldigheten i en del fall tänkas uppfylld på annat sätt. Bestämmelser om avstående från översändande finns i t.ex. 6 § andra stycket delgivningslagen (1970:428). Paragrafen utesluter inte att visst material, som i och för sig är av be- skaffenhet att falla in bland undantagen i andra stycket sänds över till parten helt formlöst utan att mottagaren formellt föreläggs eller bereds tillfälle att yttra sig. Om materialet sänds över måste avgörandet anstå till dess parten fått rimlig tid på sig för yttrande (jfr JO 1981/82 s. 318). I fråga om krav på delgivning gäller 46 §. Det skall i anslutning till paragrafen sägas att några remissinstanser har efterlyst uttalanden om hur den i paragrafen fastslagna kontradiktoriska principen skall tillämpas i fråga om sådana uppgifter som kommer fram vid ett sammanträde till vilket en av flera parter har underlåtit att inställa sig trots att han delgivits kallelse. Till detta skall sägas att reglerna i 18 § om kallelse m.m. har en sådan utformning att det inte i sig är uteslutet att i den angivna situationen lägga sådana uppgifter som framkommit vid sammanträdet till grund för ett beslut i ärendet. Emellertid kan domstolen inte avgöra ett ärende förrän domstolen fullt ut iakttagit reglerna i 12 § om materiell processledning. Detta medför med beaktande även av normala bevisbörderegler att särskilt en enskild person som har uteblivit innan ärendet avgörs kan behöva kommuniceras sådana uppgifter som framkommit vid sammanträdet. Självklart gäller även i den nu angivna situationen de i paragrafen upptagna undantagsreglerna. 23 § Bestämmelser om bevisning tas upp i 23-25 §§. Begreppsbildningen kring bevisningsfrågorna är densamma som enligt och den nuvarande ärendelagen. Regleringen skiljer sig dock på flera punkter från den som gäller enligt de lagarna till följd av att balkens principer om omedelbarhet enligt den nya lagen inte behöver tillämpas vid handläggningen av ett ärende (se avsnitt 7.1). Det skall nämnas att regleringen på flera punkter skiljer sig också från den som gäller i förvaltningsdomstol. I första stycket finns en grundläggande bestämmelse om att i fråga om bevisning i allmänhet 35 kap. 1-7 och 10-12 §§ skall tillämpas. Hänvisningen avser balkens regler om fri bevisprövning (1 §), omständigheter m.m. för vilka bevisning inte krävs (2 §), verkan av erkännande m.m. (3 §), verkan av parts passivitet (4 §), uppskattningen av skada (5 §), skyldigheten att sörja för bevisning (6 §), avvisande av bevisning (7 §; se även avsnitt 7.10) samt om bevisupptagning vid annan domstol eller i utlandet (10-12 §§). Hänvisningen till 35 kap. 10-12 §§ om bevisupptagning vid annan domstol m.m. gör en motsvarighet till 27 § FPL onödig. Av andra stycket framgår att skriftliga handlingar vilka åberopas som bevis skall ges in till domstolen utan dröjsmål och att detsamma gäller sådana föremål vilka åberopas som bevis och kan ges in till domstolen. Regleringen avser skriftliga bevis i mening, skriftliga vittnesberättelser och skriftliga sakkunnigutlåtanden som avgetts med anledning av ärendet samt syneföremål (se t.ex. , Sakkunnigbeviset, 1991, s. 213 med vidarehänvisningar om att ett sakkunnigutlåtande av det angivna slaget inte utgör ett skriftligt bevis i balkens mening och att därför 38 kap. RB inte kan tillämpas när det gäller utlåtandet; jfr 20 § FPL). Av andra stycket framgår också att domstolen, om det behövs, får förelägga den part som åberopat handlingen eller bevisföremålet att ge in beviset vid påföljd att ärendet ändå kan komma att avgöras. Det finns inte i någon uttrycklig regel om att den påföljden kan föreläggas (jfr dock 22 § FPL). För dispositiva tvistemål gäller den emellertid automatiskt till följd av att det i princip är parternas sak att sörja för bevisningen. För indispositiva ärenden (och för indispositiva tvistemål) begränsas möjligheten att faktiskt bortse från beviset av reglerna om domstolens materiella processledningsskyldighet (se 12 §). Såvitt gäller kostnadsfrågor bör påpekas att enligt förvaltningsprocesslagen ersättning kan betalas av allmänna medel till part eller annan som inställer sig till förhandling eller till annan än part som tillhandahåller ett skriftligt bevis eller annat bevisföremål. För ärendena gäller i stället regler (jfr 32 §). De reglerna innebär att det är parten som har att svara för kostnaderna för sin inställelse och sin bevisning. För den som beviljats allmän rättshjälp gäller andra regler (se även 32 §). 24 § Paragrafen innehåller regler om förhör med vittnen. Regleringen i första stycket skiljer sig på några punkter från det som följer av ärendelagen med dess allmän- na hänvisning till bestämmelser. Det gäller för det första att vittnet får höras i stället för att vittnet skall höras (jfr 25 § FPL). Den skillnaden hänger samman med bl.a. att i normala fall även skriftliga vittnesberättelser är tillåtna (med det bevisvärde de kan ha). Vidare gäller att ed inte är obligatorisk (se avsnitt 7.9). Inledningen till det första stycket har justerats jämfört med promemorians förslag i syfte att klart markera att det inte bara är domstolen som kan ta initiativet till vittnesbevisning. Det finns ingen anledning att ge skriftliga vittnesberättelser någon reglering utöver den som finns i 23 §. I andra stycket finns bestämmelser om hörande av ett vittne på telefon. De bestämmelserna överensstämmer i allt väsentligt med reglerna i 43 kap. 8 § fjärde stycket RB. Möjligheterna att hålla telefonförhör finns vid sidan av möj- ligheterna att höra vittnet direkt inför domstolen, att tillåta en skriftlig vittnesberättelse, att låta bevisupptagningen ske inför annan svensk domstol eller att tillämpa lagen (1946:817) om bevisupptagning vid utländsk domstol. Det skall anmärkas att vissa av de bestämmelser i till vilka hänvisning sker gör en åtskillnad mellan tvistemål och brottmål. Hänvisningen avser i princip tvistemålsreglerna. Det kan dock tänkas fall där det finns an- ledning att analogiskt tillämpa brottmålsbestämmelserna. Det gäller t.ex. fall där ärendet angår en fråga som har anknytning till ett brottmål och den som inte får höras i brottmålet skall höras i ärendet (t.ex. i ett ärende om besöksförbud).