prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — Ett viktigt moment i avtalet är ramregleringen av den verkställighetsregim för bordande och inspektion av fiskefartyg som skall upprättas inom ramen för de regionala organisa-tionerna eller arrangemangen. Den havsrättsliga principen om flaggstatsjurisdiktion på det fria havet har genom avtalet modifierats vad gäller fiskefartyg. En inspekterande stat ges rätt att vidta åtgärder mot fiskefartyg av annan flagg på det fria havet. Dock har den inspekterande staten endast rätt att föra fartyget till hamn för vidare inspektion vid fall av närmare specificerade allvarliga överträ-delser och det är endast det bordade fartygets flaggstat som har rätt att utöva vidare lagföring (frihetsberövande och åtal). FAO:s uppförandekod för ansvarsfullt fiske Ett mycket viktigt globalt arbete för bevarande av havets tillgångar pågår i FAO, och resulterade i utarbetandet av en uppföran-dekod för ansvarsfullt fiske International code of conduct for responsible fishing . En del i arbetet rör framtagande av riktlinjer för hur försiktighetsprincipen skall tillämpas för fiske. var värd för ett möte i i den frågan . Inom ramen för FAO-arbetet ligger även den av godkända s.k. flaggkonventionen Agreement to promote compliance with international conservation and management measures by fishing on the high seas . För att kunna bevara havets tillgångar är flaggkonventionen väsentlig eftersom den reglerar utflaggning av fartyg. Förhandlingarna om uppförandekoden påbörjades och har inväntat avslutningen av FN-förhandlingarna om gränsöverskridande fiskbestånd (se föregående avsnitt). Dessa två instrument, som båda härstammar från UNCED 1992, utgör viktiga steg mot ett varaktigt nyttjande av havens levande tillgångar och minskade risker för utfiskning och stora politiska konflikter. FAO:s tekniska kommitté slutförde 25-29 septem-ber 1995 arbetet med att utforma uppförandekoden. Koden antogs under i . Koden, som är frivillig och alltså inte ett bindande legalt instrument, är global och omfattar allt fiske. Den innehåller riktlinjer och principer för bl.a. fiskeriförvaltning, fångst, vidareförädling, vattenbruk och forskning i syfte att undvika de senaste decenniernas utfiskning av viktiga bestånd samt att åstadkomma ett varaktigt nyttjande. Koden skall tolkas och tillämpas i enlighet med havsrättskonventionen. Den skall också tolkas och tillämpas i överensstämmelse med relevanta bestämmelser i konventionen om gränsöverskridande fiskbestånd. 4.5.2 Den nuvarande regleringen av det svenska fisket omfattas som medlem i Europeiska unionen av den gemensamma fiskeripolitiken. En utförlig beskrivning av politiken finns i prop. 1994/ 95:19 medlemskap i unionen Del 2, bilaga 9. Regelsystemet för den gemensamma fiskeripolitiken är uppbyggt på bestämmelser om jordbruket och regleringen sker i huvud-sak genom ett antal grundläggande förordningar som kompletteras med åtskilliga tillämpningsförordningar. Förordningarna är direkt tillämpliga i medlemsländerna. Den gemensamma fiskeripolitiken omfattar enligt artikel 1 i förord-ningen (EEG) nr 3760/92 av om ett gemen- skapssystem för fiske och vattenbruk, nyttjandet av de levande till-gångarna i vattnen och inom vattenbruket samt beredning och avsättning av fiskeri- och vattenbruksprodukter om dessa verksamheter bedrivs inom medlemsstaternas territorier eller i dess fiskevatten eller av gemenskapens fiskefartyg. De allmänna målen för den gemensamma fiskeripolitiken är i fråga om nyttjandet av tillgångarna att skydda och bevara de levande akvatiska tillgångarna som är tillgängliga och får fångas och att se till att dessa tillgångar långsiktigt nyttjas på ett ändamålsenligt och ansvarsfullt sätt under de ekonomiska och sociala förhållanden som är lämpliga för sektorn varvid hänsyn skall tas till följderna för det ekosystemet och producenters och konsumenters behov. EG reglerar nyttjandet av tillgångarna bl.a. genom bestämmelser om fredningszoner och fredningstider, minimimått för fisk som får fångas, begränsningar av tillåtna fångstmängder, fördelning av kvoter samt regler om fiskefartyg, redskap och metoder. Fördelningen av tillgångarna mellan länderna bygger på den s.k. relativa stabiliteten, vilket innebär att ett lands andel av fisketillgångarna i ett visst vatten långsiktigt läggs fast för varje reglerad art. Vidare träffas överenskommelser om fiske med tredje land i form av fiskekonventioner och andra fiskeavtal. Gemenskapen är part i bl.a. konventionen rörande fisket och bevarandet av de levande tillgångarna i och Bälten, konventionen om bevarande av lax-bestånd och konventionen för framtida multilateralt samarbete om fisket i . Eftersom den gemensamma fiskeripolitiken innebär att även den externa kompetensen i frågor som omfattas av denna politik till-kommer gemenskapen ankommer det på gemenskapen att företräda med-lemsländernas intressen i dessa konventioner. har därför följdrik-tigt utträtt ur de nämnda konventionerna med följd att gemenskapen över-tar uppgifter som part. Medlemsländerna får vidta åtgärder för bevarande och förvaltning av tillgångarna i sina vatten under förutsättning att åtgärderna avser uteslu-tande lokala bestånd som bara är av intresse för fiskare från den berörda medlemsstaten eller tillämpliga endast på fiskare därifrån. En förut-sättning är att åtgärderna är förenliga med målen för den gemensamma fiskeripolitiken och inte mindre stränga än åtgärder som vidtagits av gemenskapen. I EG:s kontrollförordning (EEG) nr 2847/93 regleras insamlandet av nödvändiga uppgifter för bl.a. resurspolitiken, exempelvis uppgifter om fartyg, redskap, fiskeinriktning, fångster och landningar. Medlemsländerna skall meddela kommissionen vilka mängder som landats ur olika bestånd. I förordningen ges bl.a. föreskrifter om loggboksplikt och skyldighet att lämna landningsdeklaration samt anmälningsskyldighet vid landning i annat land än flaggstaten. Enligt förordningen skall varje land på sina vatten övervaka fisket och därmed förbunden verksamhet. Detta innefattar inspektioner av bl.a. fiske- fartyg och landningar av fisk. Landets egna fartyg som är verksamma utanför gemenskapens vatten skall även kontrolleras. Det ankommer på medlemsländerna att införa nationella system för att säkerställa kontrollen av fiskefartygens verksamhet, registrering och loggböcker m.fl. hand-lingar. En medlemsstat skall se till att lämpliga åtgärder vidtas vid över-trädelser av den gemensamma fiskeripolitiken. De överträdelser som skall kunna medföra sanktioner är exempelvis överfiske, användning av felak- tiga redskap och underlåtenhet att lämna uppgifter eller anmäla land- ningar. Åtgärderna skall vara av sådan art att de effektivt berövar de ansvariga det ekonomiska utbytet av överträdelsen och avskräcker från överträdelser av samma slag, exempelvis straff eller sanktioner i form av förverkande av fångster och redskap eller indragning av licenser och andra tillstånd. De svenska bestämmelserna om fisket finns i fiskelagen (1993:787). Lagen reglerar rätten till fiske samt fisket inom Sveriges sjöterritorium och inom ekonomiska zon. I de fall som särskilt anges i lagen gäller den även svenskt havsfiske utanför den ekonomiska zonen. Den ekonomiska zonen motsvarar i princip den tidigare svenska fiske- zonen som utvidgades till att i huvudsak löpa efter en mittlinje i förhållande till andra stater. Till följd av medlemskap i unionen och därmed också fullständiga deltagande i den gemensamma fiskeripolitiken tillkom behov av ytterligare bestämmelser på fiskeområdet. Dessa föreskrifter infördes ursprungligen i lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken (prop. 1994/95:75, bet. 1994/95JoU5, rskr. 1994/95:126). regleras emellertid fisket enbart i fiskelagen (prop. 1995/96:8, bet. 1995/96JoU5, rskr. 1995/96:85). Det innebär att alla nationella bestämmelser om fisket meddelas i fiskelagen, inklusive sådana som kompletterar EG-förordningarna på fiskeområdet, medan lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken i princip handlar om övriga delar av den gemensamma fiskeripolitiken, nämligen marknadsregleringen på fiskets område och strukturpolitiken inom fisket. De nationella fiskebestämmelserna som berörs av havsrätts-konventionen har således samlats i fiskelagen med följdförfattningar. Enligt fiskelagen kan fiske inom sjöterritoriet ske i allmänt eller enskilt vatten. Vad som föreskivs i fiskelagen om fisket i allmänt vatten gäller även fisket i den ekonomiska zonen med de begränsningar som föranleds av lagen (1966:314) om kontinentalsockeln. Vidare gäller bestämmelserna i fiskelagen även svenskt havsfiske utanför den ekonomiska zonen i den mån det föreskrivs särskilt i lagen. Fiskelagen sätter likhetstecken mellan fisk, vattenlevande skaldjur och vattenlevande blötdjur på så sätt att vad som föreskrivs om fisk även gäller för de övriga djuren. Däremot omfat- tar fiskelagens regler inte vattenlevande däggdjur och alger. Havsrättskonventionens bestämmelser om havsdäggdjuren är således inte en fråga för fiskelagstiftningen. I stället regleras detta i jaktlagen (1987:259). Fiske definieras i fiskelagen som verksamhet som syftar till att fånga eller döda fritt levande fisk. Yrkesmässigt fiske bedrivs med stöd av yrkesfiskelicens eller av utländsk fiskare med annat särskilt tillstånd att bedriva yrkesfiske i Sveriges sjöterritorium eller ekonomiska zon. Varje svensk medborgare får fiska i allmänt vatten och således även i den ekonomiska zonen. Samma rätt har utländska medborgare som är stadigvarande bosatta i landet. Andra utlänningars fiske inskränks till användning av handredskap om inte annat medges i föreskrifter medde- lade av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Föreskrifter för fiskevården kan avse användningen av fiskefartyg, fiske- metoder eller redskap, fisket inom vissa områden, efter vissa fiskarter eller olika slags fisk inom en art, eller för vissa ändamål, fångst, omlastning, bearbetning ombord, förvaring av fisk i sump, ilandföring, införsel till landet och saluhållande av fisk som inte har en viss minsta storlek eller som har fångats med otillåten fiskemetod eller otillåtet redskap. Fiskelagen innehåller även bemyndiganden att meddela föreskrifter: - om vilken hänsyn som vid fiske skall tas till naturvårdens intressen med den begränsningen att fisket inte får avsevärt försvåras, - som begränsar användningen av fiskeredskap för fritidsfisket och gör användningen av fartyg vid yrkesmässigt fiske beroende av särskilt till- stånd, - om uppgiftsskyldighet för det yrkesmässiga fisket, och - om märkning och utmärkning av redskap. Bestämmelserna om fiskevård, hänsynen till naturvårdens intressen, uppgiftsskyldighet samt märkning och utmärkning tillämpas även vid fiske utanför den ekonomiska zonen. I fiskelagen finns vissa grundläggande bestämmelser om vilken hänsyn en fiskande skall visa andra fiskande. Vidare skall redskap användas så att de inte snärjs ihop med eller skadar andras redskap. Ingenting får lämnas kvar efter avslutat fiske. Dessa regler gäller även för fisket utanför den svenska ekonomiska zonen. För kontroll av efterlevnaden av fiskebestämmelserna inom ramen för den svenska fisketillsynen har fisketillsynsman, kustbevakningstjänsteman eller polis rätt att få tillträde till fartyg, fordon, områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen där fisk och utrustning för fisket förvaras eller hanteras. Den som utövar tillsynen får göra de under- sökningar och skall få de upplysningar och den hjälp som behövs för tillsynen. Vid svenskt havsfiske utanför Sveriges sjöterritorium får efterlevnaden av internationella överenskommelser om fiskevård och fiskets bedrivande kontrolleras av de utländska myndigheter som anges i föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. En sådan utländsk myndighet skall lämnas tillträde till svenska fiskefartyg och ges tillfälle att undersöka fiskeredskap, fångst och lastutrymmen samt ta del av de loggböcker och handlingar av betydelse för fisket som finns ombord. Befälhavaren skall underlätta bordning och kontrollens genom- förande i övrigt. Överträdelser av föreskrifter meddelade med stöd av bemyndigandena rörande fiskevård, hänsynen till naturvårdens intressen, märkning och utmärkning av redskap, redskapsbegränsningar, uppgiftsskyldighet och fartygstillstånd, inklusive försök och förberedelse, straffas med böter eller fängelse . Är det fråga om ett otillåtet trålfiske gäller särskilda bestämmelser. Påföljden är då böter lägst och högst ett krontal som motsvarar etthundra gånger antalet hästkrafter (DIN) i motorn på det fiskefartyg som använts för bogsering av trålen, eller fängelse . För brott mot reglerna om hänsyn är påfölj-den böter. Den som försöker hindra genomförandet av den kontroll som utländska myndigheter får göra döms till böter eller fängelse . Detsamma gäller en befälhavare som bryter mot bestämmelsen om skyl-dighet att underlätta bordning och kontrollens genomförande. Fisk som varit föremål för brott enligt fiskelagen skall förverkas om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller även redskap som använts eller medförts vid brott om det inte är oskäligt liksom fiskefartyg och andra hjälpmedel om det behövs för att förebygga brott. Som alternativ kan värdeförverkande ske i stället. Möjligheterna att förverka är begrän- sade vid överträdelser av lagens hänsynsregler. Beslag får göras av sådant som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen av brottet eller som kan antas bli föremål för förverkande. 5 Kommentarer till konventionens delar I detta avsnitt kommenteras konventionens samtliga 17 delar. Referenser till bilagorna I-VIII finns i respektive inledningsavsnitt till konventionens delar samt i enskilda artiklar. Bilaga IX och slutakten redovisas separat. behandlas under konventionens del XI, med referen-ser till avtalets bilaga. På detta sätt får man en överblick av hur avtalet påverkar del XI. Nedanstående kommentarer har följande struktur: - en inledande beskrivning till respektive del; - artikelvisa kommentarer med betoning på folkrättsliga aspekter; - i artiklar som ger upphov till författningsförslag, görs hänvisningar till avsnitt 6 Överväganden och förslag . Inledningen anger de grundläggande principer som skall vara vägledande vid en stats anslutning, nämligen en önskan att i samförstånd och samar-bete lösa alla problem i samband med havsrätten och betrakta överens-kommelsen som ett värdefullt bidrag till bevarandet av folkens fred, rättvisa och framåtskridande. Det framhålls vidare att utvecklingen efter konferenser om havsrätten, som hölls i och 1960, har understrukit behovet av en ny och allmänt godtagbar konvention om havsrätten samt att problemen rörande havsområdena är närbesläktade och bör behandlas som en helhet. Inledningen uttrycker en önskan att konventionen skall skapa en rättsordning för haven vilken bl.a. innebär en fredlig användning av haven, ett rättvist och effektivt utnyttjande av deras naturtillgångar, bevarande av deras levande tillgångar samt studium av och skydd för den miljön, vilket även skulle gynna uppnåendet av en rättvis ekonomisk världsordning som tar hänsyn till hela mänsklighetens intressen och behov. Staterna skall utveckla principerna i generalförsamlingens resolution (XXV) av innebörd att havsbottnen och dess underlag såväl som dess naturtillgångar utanför nationell jurisdiktion utgör mänsklighetens gemensamma arv, vars utforskning och utvinning skall genomföras till hela mänsklighetens bästa. Den internationella rättens fortgående utveckling och kodifiering av havsrätten, som uppnås genom konventionen, kommer enligt inledningen att stärka fred, säkerhet, samarbete och vänskapliga förbindelser mellan alla nationer. Slutligen fastslås att frågor, som inte regleras genom konventionen även i fortsättningen skall styras av den allmänna folkrättens regler och principer. 5.1 Del I (artikel 1) Inledning Artikeln innehåller vissa definitioner, som främst tar sikte på havsbottnen utanför gränserna för nationell jurisdiktion samt begreppet förorening av den miljön. Den är långt ifrån uttömmande. Ytterligare definitioner finns i konventionens övriga delar och bilagor. Av artikelns andra punkt framgår att konventionen äger motsvarande tillämpning (mutatis mutandis) för andra rättssubjekt än stater, däribland Europeiska gemenskapen. 5.2 Del II (artiklarna 2-33) Territorialhav och angränsande zon Konventionens del II innehåller bestämmelser om avgränsningen av och ordningen i territorialhavet och den angränsande zonen. Dessa båda havs-områden fann sin första internationella traktaträttsliga reglering i angående territorialhavet och tilläggs-zonen. Del II övertar åtskilliga av reglerna i , i vissa fall dock med avsevärda modifikationer och tillägg. Det har t.ex. införts bestämmelser om territorialhavets bredd (artikel 3), och nya bestäm-melser om räta baslinjer (bl.a. artikel 7), oskadlig genomfart (artiklarna 17-26). Konventionen behandlar inte luftrummet som en särskild zon. Av dess bestämmelser framgår emellertid att en kuststats suveränitet sträcker sig till luftrummet över dess landterritorium, inre vatten och territorialhav. Internationellt luftrum börjar således vid territorialhavets, och när det gäl-ler arkipelagstater dess arkipelagvattens, yttre gräns (jfr artikel 2). I denna artikel anges rättslig status för territorialhavet, för luftrummet över territorialhavet samt för territorialhavets botten och dess underlag. Det fastslås att en kuststats suveränitet omfattar förutom dess landterri-torium och inre vatten och, då det är fråga om en arkipelagstat dess arki-pelagvatten, ett angränsande havsområde kallat territorialhav. Det anges vidare att suveräniteten över territorialhavet skall utövas i enlighet med denna konvention och andra folkrättsliga regler. Artiklarna 3-16 innehåller regler om territorialhavets utsträckning och hör till de mest centrala i konventionen. I artiklarna 5-16 lämnas närmare regler för dragning av baslinjer. Artikeln stadgar den rätt varje stat har att fastställa bredden av sitt territorialhav ut till högst räknat från baslinjer som bestämts i enlighet med konventionen. Detta innebär en kompromiss mellan å ena sidan de stater som traditionellt hävdat att territorialhavet inte får vara bredare än , och å andra sidan stater som hävdat rätten till bredare territorialhav, i vissa extrema fall ett territorial-hav om . har över 120 stater ett territorialhav om medan ett femtontal stater, i strid med dessa regler, försöker hävda ett bredare territorialhav. Utvidgningen av territorialhav till i normalfallet skedde . yttre gräns definieras som en linje på vilken varje beräkningspunkt ligger på ett avstånd som svarar mot territorialhavets bredd räknat från närmaste punkt på baslinjen. I normalfallet är baslinjen för beräkning av territorialhavets bredd identisk med lågvattenlinjen utmed kusten, så som den anges i av kuststaten officiellt erkända storskaliga sjökort. Vad gäller atollöar eller öar kantade av rev beräknas baslinjen med ledning av revets lågvattenlinje mot havet, så som denna linje anges genom lämplig symbol på av kuststaten officiellt erkända sjökort. Artikeln innehåller regler för användningen av s.k. räta baslinjer. Syftet med att tillåta sådana är bl.a. att möjliggöra för en kuststat att innesluta vattenområden som på grund av en nära relation med landområden rimligen bör ha karaktären av inre vatten. Genom att använda räta bas-linjer kan en stat även eliminera komplexa formationer, inklusive enklaver i territorialhavet, som annars kunnat bli resultatet av en baslinjedragning enligt artikel 5.Artikel 7 möjliggör i vissa fall att baslinjen fastställs genom att sinsemellan förbinda lämpliga punkter. Denna metod får använ-das endast där kustlinjen är djupt inskuren eller där en rad öar ligger utmed kusten i dess omedelbara närhet. Ett antal regler (punkterna 3, 4 och 6) uppställs i syfte att motverka missbruk. Således får de räta baslinjerna inte avsevärt avvika från kustens huvudriktning (punkt 3). Vidare får räta baslinjer inte dras till och från lågvattenupphöjningar, om inte fyrar eller liknande anläggningar, som ständigt ligger ovanför vattenytan, har uppförts på dessa (punkt 4). I de fall då metoden med räta baslinjer är tillämplig enligt punkt 1 får, vid fastställandet av vissa baslinjer, kuststaten ta hänsyn till ekonomiska intressen, som är karakteristiska för ifrågavarande område och vilkas förekomst och vikt klart kan visas genom långvarig hävd (punkt 5). Slutligen får en stat inte tillämpa systemet med räta baslinjer på sådant sätt att en annan stats territorialhav därigenom avstängs från det fria havet eller från en ekonomisk zon (punkt 6). I artikeln definieras inre vatten som vattenområden vilka ligger på baslinjens landsida och därför inte skall räknas som territorialhav. Denna bestämmelse gäller inte arkipelagvatten, för vilka särskilda beräknings- grunder ges i del IV. Artikeln anger vidare att i de fall då dragandet av en rät baslinje, i enlighet med den metod som anges i artikel 7, medför att vattenområden som inte tidigare betraktats som inre vatten men som innesluts av den räta baslinjen och därför betraktas som inre vatten, skall rätt till oskadlig genomfart enligt konventionens bestämmelser gälla i dessa vattenområden. Vid flodmynningar följer baslinjen en rät linje tvärs över mynningen mellan punkter belägna på strändernas lågvattenlinje. Artikeln avser endast bukter vilkas kuster tillhör en och samma stat. Med en bukt avses i konventionen en väl markerad inbuktning i kustlinjen vars sträckning in i landet står i sådant förhållande till mynningens bredd att den innehåller ett vattenområde omslutet av land och utgör mer än bara en obetydlig krökning av kusten. Artikeln anger vidare beräkningsgrunder för bestämningen av vad som enligt konventionen anses som en bukt. Huvudprincipen är att en inbuktning inte skall anses som en bukt om dess yta inte är minst lika stor som ytan av en halvcirkel vars diameter är en linje dragen tvärs över inbuktningens mynning (punkt 2). Om en inbuktning till följd av öar har mer än en mynning, skall halvcirkeln dras med en diameter motsvarande summan av längderna av linjen tvärs över de olika mynningarna. Öar inom en inbuktning skall beräknas som om de utgjorde en del av vattenområdet i inbuktningen (punkt 3). När avståndet mellan lågvattenpunkterna vid en bukts naturliga mynning är kortare än får en linje dras mellan dessa båda lågvattenpunkter. Det vatten som därigenom innesluts skall anses som inre vatten (punkt 4). När avståndet mellan lågvattenpunkterna vid en bukts naturliga mynning är längre än , får en rät baslinje dras inne i bukten på sådant sätt att den innesluter största möjliga vattenområ-den (punkt 5). För s.k. historiska bukter gäller särskilda regler liksom då undantags- reglerna om räta baslinjer skall tillämpas enligt artikel 7. Artiklarna 11 och 12 Dessa artiklar ger regler för hamnar och redder. Vid beräkning av territo- rialhavet gäller beträffande hamnar, att permanenta anläggningar som utgör en integrerad del av hamnsystemet anses utgöra en del av kusten. Permanenta hamnanläggningar omfattar inte anläggningar utanför kusten (s.k. off-shore anläggningar) eller konstgjorda öar. Redder som normalt används för lastning, lossning och ankring av fartyg skall även ifall de ligger helt eller delvis utanför territorialhavets yttre gräns innefattas i territorialhavet. Beträffande lågvattenupphöjningar, dvs. land som vid högt tidvatten är beläget under havsytan, gäller att det kan generera eget territorialhav endast om det har förbindelse med annat territorialhav. Lågvattenlinjen på upphöjningen kan i sådant fall användas som baslinje för beräkning av territorialhavets bredd.När en lågvattenupphöjning i sin helhet ligger längre bort från fastlandet eller från en ö än bredden av territorialhavet saknar den eget territorialhav.