prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — I punkt 2 utformas en central regel att kvarhållna fartyg och deras besättning skall frisläppas, så snart man ställt skälig borgen eller annan säkerhet (se avsnitt 6.5) Bestämmelsen handlar om säkerhet i anledning av ekonomiska anspråk. Vad gäller civilrättsliga anspråk, även sådana som uppkommit i anledning av brott, får säkerhetsåtgärder vidtas endast enligt reglerna i 4 kap. sjölagen (1994:1009). I 4 kap. 6 § ges regler om borgen eller annan säkerhet. Svensk lagstiftning uppfyller på denna punkt artikeln. I brottmål kan det bli aktuellt att säkerställa att böter eller annan allmän fordran betalas. Regler om kvarstad ges i 26 kap. . Av 26 kap. 6 § framgår att säkerhet kan ställas. Även här uppfyller den svenska lagstiftningen konventionens krav. Av punkt 3 framgår att kuststatens påföljder för brott mot lagar och föreskrifter om fiske i den ekonomiska zonen inte får omfatta frihetsstraff eller annan form av fysisk bestraffning annat än när berörda stater ingått överenskommelse om detta. Innehållet i artikel 73 harmoniserar i huvud-sak med den svenska fiskelagstiftningen. Emellertid finns en skillnad så till vida att fiskelagen (1993:787) inbegriper fängelse i straffskalan för överträdelser av fiskelagstiftningen. I 37, 40 och 41 §§ fiskelagen är straffet för överträdelser normalt böter eller fängelse . Undantagen rör hänsynsreglerna som endast har böter i straffskalan och än så länge även den uppgiftsskyldighet som följer av nationella bestäm-melser med påföljden penningböter. I övrigt strider således de nationella straffstadgandena mot konventionen. Vid en svensk ratifikation av konventionen föreslås, med anledning av ovanstående, att fiskelagens straffbestämmelser såvitt avser fiske i den ekonomiska zonen endast skall inbegripa bötesstraff (se avsnitt 6.4). I artikelns punkt 4 stadgas om kuststatens underrättelseskyldighet vid beslag och kvarhållande av utländska fartyg. Denna artikel och artikel 83 om avgränsningen av kontinentalsockeln är identiska. Det fastställs att avgränsningen av zonen gentemot andra kuststater skall ske i överensstämmelse med folkrätten, såsom återgiven i artikel 38 i Internationella domstolens stadga (punkt 1). I de fall berörda stater inte kan nå en överenskommelse inom rimlig tid, skall man använda de förfaranden som fastställs i del XV (punkt 2). I avvaktan på överens-kommelse enligt punkt 1 skall berörda stater samarbeta för att upprätta provisoriska arrangemang av praktisk natur. Sådana arrangemang skall inte inverka på den slutliga avgränsningen (punkt 3). Stater kan genom förklaring undanta artikel 74 från tvingande tvistlösning (jfr artikel 298.1 a). I sådant fall träder, vid tvist, förlikning enligt bilaga V in. I artikelns punkt 4 anges vidare att när en gällande överenskommelse redan finns mellan de berörda staterna, skall frågor om avgränsning av den ekono-miska zonen avgöras i enlighet med bestämmelserna i den överenskom-melsen. Linjerna för den ekonomiska zonens yttergränser och avgränsningen enligt artikel 74 skall märkas ut på sjökort i en skala eller skalor som är tillräckliga för att man skall kunna fastställa linjernas läge. Som alternativ ges möjligheten att i stället använda sig av förteckningar över geografiska koordinater med angivande av geodetiskt datum. Kuststaten skall publicera sådana sjökort eller förteckningar och depo-nera ett exemplar hos FN:s generalsekreterare. 5.6 Del VI (artiklarna 76-85) Kontinentalsockeln Kontinentalsockel är i grunden ett geologiskt begrepp och brukar beskri- vas som den naturliga förlängningen av landmassan under havet . Det typiska är att havsbottnen sakta sluttar utåt. Sedan kommer en betydligt brantare sluttning med den efterföljande s.k. kontinentalbranten, som stupar ned mot de stora djuphavsbottnarna med en annan geologisk struktur. Det kontinentalsockelbegrepp som används i konventionen är emellertid juridiskt till sin natur. Som sådant började kontinentalsockelbegreppet utvecklas efter då i den s.k. Truman- deklarationen förklarade sig ha suveränitet över kontinentalsockeln när-mast kusterna. Begreppet blev mer utmejslat genom konvention om kontinentalsockeln, där kuststaten förklaras ha vissa rättigheter på havsbottnen närmast kusten ut till ett djup av eller så mycket längre utanför som det är tekniskt möjligt att utvinna tillgångarna. Detta senare s.k. utvinningskriterium har inneburit att grund skapats för en krypande jurisdiktion genom att kuststatsjurisdiktionen flyttas ut i takt med den tekniska utvecklingen. I konventionen inkluderas sockelrättigheterna för det första i den ekonomiska zonen, inom vilken rättigheterna även omfattar havsbottnen. Detta betyder att kuststaten alltid har sockelrättigheter, dvs. ensamrätt till utforskning och utvinning av tillgångarna på havsbottnen och i dess underlag ut till 200- milsgränsen. Men rättigheterna kan enligt konven-tionen sträcka sig därutöver. Beräkningsgrunderna för den nationella sockeln fastställs i konven- tionens del VI enligt vissa komplicerade geologisk-oceanografiska krite- rier. En yttre gräns för sockelrättigheterna har dock satts vid från baslinjerna, alternativt utanför djuphavskurvan för . Denna regel innebär att de nationella rättigheterna i vissa delar av världen, där socklarna är breda, kan sträcka sig ännu längre ut än . Emellertid är den absolut yttersta gränsen satt där oceanryggarna tar vid. Det bör nämnas att när det gäller utvinning av tillgångar på den nationella sockeln utanför tvåhundramilsgränsen finns enligt konven- tionen ett visst inslag av vinstdelning. Vissa avgifter skall betalas till Internationella havsbottenmyndigheten från det sjätte året efter det att utvinning startats på en anläggning inom denna del av sockeln. Den över- vägande delen av utvinningsbara tillgångar finns dock innanför två- hundramilsgränserna. Dessa regler rör inte , som ingenstans kommer ut vare sig med kontinentalsockel eller ekonomisk zon. I denna artikel definieras beräkningsgrunderna för en kuststats konti- nentalsockel. För att förstå dessa kriterier måste man skilja mellan de geologiska kontinentalrands- och sockelbegreppen och det juridiska konti- nentalsockelbegreppet. Den geologiska kontinentalranden omfattar undervattensförlängningen av en kuststats landmassa och består av havsbottnen med underlag indelat i tre geologiska formationer; den geologiska sockeln, sluttningen och kontinentalbranten. Den omfattar inte djuphavsbottnen med oceanryggar och underlag (jfr punkt 3). I punkt 1 anges utgångspunkten för den juridiska kontinentalsockeln, vilken omfattar havsbottnen med underlag i ett område som sträcker sig från kuststatens territorialhav i hela den naturliga förlängningen av kust-statens landterritorium till kontinentalrandens ytterkant. Detta är den första beräkningsgrunden. Den andra beräkningsgrunden anges i bestämmelsens andra moment, vilken fastställer kontinentalsockeln till ett avstånd om från baslinjerna när kontinentalrandens ytterkant inte når så långt ut. Denna formel används för beräkning av kontinentalsockeln där land- massan stupar brant nedåt relativt nära kusten, exempelvis och . I punkt 2 stadgas att kontinentalsockeln inte får sträcka sig utöver de gränser vilka bestäms i artikelns punkt 4-6 och som omfattar de fall där en kuststat har en relativt långsträckt kontinentalrand. I punkt 4 a stadgas att kuststaten skall fastställa kontinentalrandens ytterkant, där den sträcker sig längre än från baslinjerna. Denna beräkningsgrund omfattar två formler beroende på om kontinental- randens sedimentära lager sträcker sig längre ut än kontinentalbranten eller inte. Den första formeln utgörs av en linje som dras, enligt punkt 7, på grundval av de yttersta fasta punkterna där de sedimentära bergarternas tjocklek är minst en procent av det kortaste avståndet från varje sådan punkt till foten av kontinentalbranten. Den andra formeln utgörs av en linje som dras, enligt punkt 7, på grundval av fasta punkter som ligger mindre än från foten av kontinentalbranten. I detta fall går kontinentalbranten längre ut än de sedimentära lagren. Om inget annat kan bevisas fastställs kontinentalbrantens fot som den punkt vid brantens bas som har störst lutningsgrad (jfr punkt 4 b). I punkt 5 anges ytterligare en beräkningsgrund med två formler för de fall där kontinentalranden är långsträckt. I dessa fall fastställs den juri-diska kontinentalsockelns yttergräns av de fasta punkterna dragna enligt punkt 4 (jfr ovan), som antingen ligger mindre än från baslinjerna, eller mindre än från 2500-metersisobaten vilket är en linje som förbinder djup . Enligt punkt 6 får den juridiska kontinentalsockeln inte dras så långt ut att den omfattar undervattensryggar, exempelvis den s.k. mid-Atlantic ridge . Bestämmelsen anger att den yttersta gränsen inte får överskrida från baslinjerna, oavsett resultatet av beräknings- grunderna i punkt 5 (jfr ovan). Dock anges vidare att punkt 6 inte omfattar undervattenshöjder som är naturliga delar av kontinentalranden, t.ex. dess platåer, sluttningar, krön, bankar och utlöpare. Bestämmelsen är tillkommen för att hindra en stat från att utnyttja beräkningsgrunderna enligt punkt 5 i syfte att tillskansa sig delar av oceanryggarna. Ocean-ryggar är inte en del av den naturliga förlängningen av landmassan . I punkt 7 anges grunden för fastställandet av kontinentalrandens ytter-kant, vilket ligger till grund för beräkningen enligt punkt 4. Kuststaten skall dra sin kontinentalsockels yttergränser, där sockeln går längre än från baslinjerna, med räta linjer som inte är längre än och som förbinder fasta punkter som angivits genom längd- och breddgradskoordinater. Upplysningar om gränserna för den del av kontinentalsockeln som går utanför från baslinjerna skall av kuststaten överlämnas till kommissionen för kontinentalsockelgränser, vilken upprättats enligt bilaga II (punkt 8). Kuststaten skall vidare hos FN:s generalsekreterare deponera sjökort och andra relevanta upplysningar, bl.a. geodetiska data (punkt 9). Bestämmelserna i artikeln påverkar inte frågan om avgränsning av kontinentalsockeln mellan stater med kuster som ligger mitt emot eller intill varandra. I dessa fall tillämpas avgränsningskriterierna i artikel 83. Artikeln stadgar kuststatens rättigheter över kontinentalsockeln. Kuststaten utövar suveräna och exklusiva rättigheter över kontinentalsockeln vad gäller utforskning och utvinning av dess naturtillgångar, vilka omfattar och andra icke-levande tillgångar på havsbottnen med underlag (punkterna 1 och 4). Dessa rättigheter är exklusiva i den meningen att, om inte kuststaten själv utforskar kontinentalsockeln eller utvinner sina natur-tillgångar, ingen annan får bedriva sådan verksamhet utan kuststatens uttryckliga medgivande (jfr punkt 2). Kuststatens rättigheter över konti-nentalsockeln är oberoende av faktiskt eller symboliskt besittningstagande eller varje uttrycklig förklaring (punkt 3). Vidare omfattas de levande organismer som tillhör sedentära arter, dvs. organismer när de är mogna för fångst antingen är orörliga på eller under havsbottnen, eller är ur stånd att röra sig utan att vara i ständig fysisk beröring med havsbottnen eller dess underlag (jfr punkt 4). Artikeln anger överliggande vattens och luftrums rättsliga status och andra staters rättigheter och friheter. Kuststatens rättigheter över kontinen- talsockeln påverkar inte överliggande vattens eller luftrums rättsliga ställ- ning, och kuststatens utövande av rättigheterna får inte störa eller på något oförsvarligt sätt inkräkta på sjöfarten eller på andra staters rättigheter och friheter enligt konventionen. Artikeln stadgar rättigheten för alla stater att lägga undervattenskablar och rörledningar på en kuststats kontinentalsockel. Vissa begränsningar i denna rätt fastställs i artikeln. Kuststaten får bara hindra utläggande eller bibehållande av under- vattenskablar eller rörledningar av tre skäl; för att möjliggöra utforskning av kontinentalsockeln, för att möjliggöra utvinning av dess naturtillgångar och för att förhindra, begränsa och kontrollera föroreningar från rörled- ningar (punkt 2). Kuststaten måste godkänna utstakningen av rörled-ningarnas sträckning på kontinentalsockeln (punkt 3). I punkt 4 stadgas att inget i del VI påverkar kuststatens rätt att fastställa villkor för kablar och rörledningar som går in på dess territorium eller i dess territorialhav. Vidare påverkas inte kuststatens jurisdiktion över kablar och rörledningar som byggs eller används i samband med utforskning av kontinental-sockeln eller vid utvinning av dess tillgångar, eller i samband med verksamheten på konstgjorda öar, anläggningar och konstruktioner under kuststatens jurisdiktion. Det fastställs slutligen att när stater lägger ut undervattenskablar eller rörledningar, skall de ta vederbörlig hänsyn till redan utplacerade sådana. Det påpekas särskilt att man inte får försvåra möjligheterna att reparera befintliga kablar eller rörledningar (punkt 5). Bestämmelserna i artikeln föranleder lagändringar (se avsnitt 6.8). Artikeln konstaterar att konventionens artikel 60 äger motsvarande tillämpning för konstgjorda öar, anläggningar och konstruktioner på konti-nentalsockeln. Kuststaten har exklusiv rätt att auktorisera och reglera borrningar på kontinentalsockeln för alla ändamål. Artikeln fastställer reglerna för avgifter och bidrag avseende utvinningen från kontinentalsockeln utanför . Först konstateras att kuststaten skall betala eller bidra in natura för nyttjande av de icke-levande tillgångarna på kontinentalsockeln utanför från baslinjerna. Därefter fastställs i punkt 2 den betalningsordning som skall gälla. Ett utvecklingsland som är nettoimportör av en mineraltillgång som utvunnits från dess egen kontinentalsockel, är befriat från betalningar eller bidrag som gäller den tillgången (punkt 3). Slutligen anges att betalningar eller bidrag skall erläggas till Havs- bottenmyndigheten, som sedan skall fördela dessa medel mellan konven- tionsstaterna på grundval av rättvisa fördelningskriterier. Särskild hänsyn skall här tas till utvecklingsländernas intressen och behov. I denna artikel fastställs avgränsningskriterierna för kontinentalsockeln mellan stater vars kuster ligger mitt emot eller intill varandra. Avgränsningen skall, i syfte att uppnå en rättvis lösning, ske genom överenskommelse på grundval av folkrätten och i enlighet med artikel 38 i Internationella domstolens stadga. Om man inte inom rimlig tid kan nå en sådan överenskommelse, skall berörda stater använda de procedurer om tvistlösning som föreskrivs i del XV. Till dess man når en överens- kommelse enligt punkt 1, skall de berörda staterna göra sitt bästa för att i en anda av samförstånd och samarbete upprätta provisoriska ordningar. Dessa påverkar emellertid inte den slutliga avgränsningen. Om det redan finns en överenskommelse mellan de berörda staterna, skall avgräns- ningen fastställas i enlighet med denna. Då och omfattas av samma geologiska kontinental-sockel, avgränsas för del den juridiska kontinentalsockeln genom avtal med intilliggande respektive motstående stater. Kontinentalsockelns yttergränser och de avgränsningslinjer som dras upp enligt artikel 83 skall utmärkas på sjökort, alternativt på listor över geografiska koordinater med angivet geodetiskt datum. Sjökort eller listor skall offentliggöras och ett exemplar skall deponeras hos FN:s general- sekreterare. Kuststatens rätt att utnyttja havsbottnens underlag för anläggande av tunnlar, oavsett vattendjupet över underlaget, skall inte påverkas av del VI. 5.7 Del VII (artiklarna 86-120) Det fria havet I del VII återges i stor utsträckning reglerna i angående det fria havet, som i allt väsentligt kodifierade redan gällande folkrätt. Havsrättskonventionen introducerar dock nya begrepp. Medan artikel 1 konvention med uttrycket det fria havet inbegriper alla delar av havet som inte utgör territorialhav eller inre vatten, gör havsrättskonventionen avkall på en uttrycklig definition och inskränker sig i artikel 86 till att ange de områden där del VII är tillämplig. Det måste dock betonas att vissa s.k. fria havsrättigheter allt-jämt gäller i den ekonomiska zonen (se bl.a. artikel 58). Till skillnad års konvention, vars artikel 2 definierar fyra fri- heter (sjöfart, fiske, kabel- och rördragning samt överflygning) stipuleras i artikel 87 därutöver friheten att anlägga konstgjorda öar och andra anläggningar samt rätten till vetenskaplig forskning. Med undantag från friheten till sjöfart och överflygning underkastas dock de övriga nämnda friheterna vissa inskränkningar i konventionens del IV och XIII (artikel 116-120). Det fria havet skall vara reserverat för fredliga ändamål (jfr artikel 88). Detta utesluter dock inte att det fria havet används för fredliga militära ändamål (manövrar, provskjutningar etc). Av artikel 301 framgår även att konventionsstaterna när de utövar sina rättigheter och fullgör sina förplik- telser enligt konventionen, skall avstå från varje hot om eller bruk av våld mot någon stats territoriella integritet eller politiska oberoende eller någon annan handling som strider mot folkrättsliga principer nedlagda i stadga. Ett antal artiklar stipulerar skyldighet för konventionsstater att bestraffa vissa brott begångna på det fria havet (artikel 99 om slavtransporter samt artiklarna 100-107 om sjöröveri). Dessa brott bestraffas enligt brottsbal-ken. Enligt 2 kap. 3 § är svensk domstol behörig. I artikeln klargörs att bestämmelserna i del VII gäller för alla delar av havet som inte ingår i en stats ekonomiska zon, territorialhav eller inre vatten eller en arkipelagstats arkipelagvatten. Artikeln inskränker inte de friheter som alla stater åtnjuter i den ekonomiska zonen enligt artikel 58. Utöver de fyra friheter som fastslogs konvention om det fria havet (sjöfart, fiske, kabel- och röranläggningar samt överflygning) tiller- känns i denna artikel alla stater också friheten att upprätta konstgjorda öar och andra anläggningar samt friheten till vetenskaplig forskning, dock i enlighet med andra delar av havsrättskonventionen (jfr del VI och del XIII). För fisket lämnas särskilda bestämmelser i kapitel 2 (artikel 116-120). Vidare föreskrivs att vederbörlig hänsyn skall tas till andra staters intressen vad avser utövandet av de fria havsrättigheterna, men även avseende staters rättigheter vid verksamhet inom det internationella havs-bottenområdet. Det fria havet skall vara reserverat för fredliga ändamål. I denna artikel fastställs att ingen stat rättsenligt får lägga någon del av det fria havet under sin suveränitet. Dessa artiklar avhandlar rätten till sjöfart, fartygs statstillhörighet och rättsställning samt fartyg som bär eller dess fackor- gans flagg. Varje stat har rätt att låta fartyg, som för dess flagg, segla på det fria havet (artikel 90). Det måste föreligga ett verkligt samband mellan flagg- staten och fartyget (artikel 91). Fartyg får segla endast under en stats flagg och hör på det fria havet enbart under den statens jurisdiktion. Fartyg får inte byta flagg under en resa utom när fartyget verkligen har bytt ägare eller ändrat registrering. Ett fartyg som seglar under två eller flera staters flagg och använder dem godtyckligt får inte gentemot andra stater åberopa någon av dessa staters nationaliteter och kan likställas med fartyg som saknar nationalitet (artikel 92). Fartyg som står i Förenta natio-nernas eller dess fackorgans tjänst, även Internationella atomenergi- organet (), äger dock föra någon av dessa organisationers flagg (artikel 93). I artikel 94 finns en katalog över de förpliktelser som åligger flaggstaten, bl.a. att föra sjöfartsregister och utöva effektiv kontroll i skilda avseenden över de fartyg som för statens ifrågavarande flagg. I händelse av sjö-olycka eller navigeringsincident på det fria havet, som antingen har orsakat att medborgare i en annan stat har omkommit eller blivit allvarligt skadad eller också orsakat att en annan stats fartyg eller anläggningar eller den miljön har blivit allvarligt skadad, har flaggstaten en under-söknings- och samarbetsplikt (jfr punkt 7). Artikel 94 är av central betydelse för konventionens efterlevnad. Katalo-gen över flaggstatens förpliktelser utgör grunden för andra bestämmelser i konventionen särskilt navigation, sjösäkerhet och skydd och bevarande av den miljön. uppfyller sitt flaggstatsansvar enligt katalogen, både vad gäller civila fartyg och örlogsfartyg. Sammanfattningsvis kan följande sägas: I punkt 2 a stadgas skyldigheten att föra fartygsregister. Bestämmelser om detta finns i 1 kap. 2 § sjölagen. Enligt punkt 2 b skall staterna åta sig jurisdiktion över varje fartyg som för dess flagg samt över besättningen på fartyget i administrativa, tekniska och sociala angelägenheter. Sådana bestämmelser finns bl.a. i fartygssäkerhetslagen (1988:49); FSL, sjö-manslagen (1973:282) och sjöarbetstidslagen (1970:105). I punkt 3-5 ställs det upp regler för fartygssäkerheten och dess efter-levnad. Svensk lagstiftning om säkerheten på fartyg finns i FSL. Lagen gäller alla fartyg som används till sjöfart såväl inom som utom Sveriges sjöterritorium. Lagen skall dock inte tillämpas i den mån det är särskilt föreskrivet eller följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser. Lagens bestämmelser gäller örlogsfartyg endast då regeringen föreskriver det.Verkställighetsföreskrifter till FSL finns i fartygssäkerhetsförordningen (1988:594); FSF, som i sin tur innehåller ett stort antal bemyndiganden för framför allt att meddela närmare föreskrifter. för örlogsfartyg finns i förordningen (1988:595) om säkerheten på örlogsfartyg (FSÖ) samt i föreskrifter om verkställighet till denna förord-ning som utfärdas av . Med stöd av bemyndigandet i FSF har föreskrivit, att de regler internationella konvention om säkerheten för människo- liv till sjöss (SOLAS - Safety of Life at Sea Convention ) med senare ändringar som bl.a. rör fartygs konstruktion, byggnad, utrustning och drift, skall tillämpas på svenska fartyg. Dessa föreskrifter finns intagna i () 1980:8, 1981:11, 1984:14, 1986:6, 1989:14, 1992:4, 5 och 8 samt 1994:12 och 23. Därutöver finns ett stort antal särskilda tillämpningsföreskrifter som rör fartygs sjövärdig- het och som har meddelats av . Marinen har inrättat en fartygsinspektion som tillsammans med Sjöfarts- verket utarbetat bestämmelser för örlogsfartyg. Härigenom och genom de övriga regler som finns beträffande örlogsfartyg uppfyller folk- rättens krav vad gäller säkerheten på örlogsfartyg. I FSL finns även bestämmelser om fartygs bemanning, arbetsmiljö och skyddsverksamhet. Bestämmelser om träning av besättning finns däremot varken i FSL eller FSF. Bestämmelser om bl.a. träning av säkerhets- rutiner finns i SOLAS, som genom föreskrifter är tillämp- liga för svenska fartyg. Den av IMO antagna internationella säkerhetsorganisations- koden; ISM- koden International Safety Management Code är införlivad med svensk rätt genom ändringar i FSL (prop. 1994/95:186). Regeringen har delegerat rätten att utfärda föreskrifter om verkställighet till . Enligt ISM-koden och dess riktlinjer skall rederier genom-föra interna kontroller av att säkerhetsorganisationen upprätthålls på far-tyg, vilket inbegriper träning av besättningar. Bestämmelser om användning av signaler, bestämmelser om radiofyrar eller andra säkerhetsanordningar samt bestämmelser om radiosändare, finns reglerade i ett antal svenska författningar. Enligt sjötrafikförordningen (1986:300) skall konventionen om interna- regler till förhindrande av kollisioner till sjöss (de internationella sjövägsreglerna, COLREG) med 1981, 1987 och ändringar tillämpas för sjötrafik inom Sveriges sjöterritorium samt för trafik med svenskt fartyg utanför sjöterritoriet, om inte annat följer av sjötrafik- förordningen eller föreskrifter meddelade med stöd därav. Föreskrifter finns i kungörelse (SJÖFS 1994:21) med föreskrifter för sjötrafiken m.m.