prop · GJ0343 · 1996-01-01 00:00:00 — -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Om arrendatorn saknar jakträtt på | | arrendestället, skall jordägaren enligt en tvingande regel | | ersätta arrendatorn för förluster på grund av viltskador på | | arrendestället eller på arrendatorns egendom. Detta gäller dock | | inte om jordägaren kan visa att skadan inte kunnat förhindras | | trots rimliga ansträngningar från hans sida. Kommitténs förslag: Om jakträtten inte ingår i arrendet skall | | jordägaren enligt en tvingande regel vara skyldig att ersätta | | arrendatorn för skador på jordbruksgrödor som orsakats av vilt | | som får jagas under någon del av året. Ersättning skall dock inte| | utgå om grödan med hänsyn till det föreliggande viltbeståndet är| | särskilt olämplig att odla på arrendestället. Om parterna inte | | överenskommit annat skall från ersättningen göras avdrag med tio| | procent av skadans belopp, dock lägst av | | arrendeavgiften för innevarande arrendeår. Ersättningen får inte| | överstiga arrendeavgiften för innevarande arrendeår. Om parterna| | inte kan enas om ersättningen skall skadan värderas av minst en | | sakkunnig som utses av parterna gemensamt eller av | | . | | Remissinstanserna: Ungefär lika många instanser som är positiva | | till förslaget är negativa till det. | | menar att det mest naturliga är att frågan om | | viltskador löses genom försäkring medan | | har uttalat att jordägarna inte kan påräkna att viltskador i | | framtiden kommer att täckas av ansvarsförsäkring. Flera | | arrendatorsföreningar anser att jakträtten i stället alltid bör | | tillkomma arrendatorn. Flera remissinstanser på jordägarsidan | | anser att risken för viltskador bör beaktas vid bestämmandet av | | arrendeavgiften i stället för att en ersättningsskyldighet införs. | | Ett stort antal remissinstanser, bl.a. , | | universitet, Kammarkollegiet, , | | och har påpekat att jordägaren inte alltid| | kommer att kunna förebygga viltskador, bl.a. då viltet kan | | vandra in från andra fastigheter. och | | Kammarkollegiet anser därför att det bör krävas oaktsamhet från | | jordägarens sida för att ersättningsskyldighet skall föreligga. | | , Egendomsnämnderna i | | respektive i , Fideikommissariernas | | intresseorganisation och kritiserar | | förslaget om att ersättning kan utgå med högst ett belopp | | motsvarande årets arrendeavgift. Arrendeavgiften grundas ofta på| | andra omständigheter än jordbruksarealen. Ofta utgör | | bostadsförmånen den största delen av arrenderättens värde. | | Några arrendatorsföreningar anser att ersättningens storlek inte| | bör begränsas till arrendeavgiften eftersom skadorna kan uppgå | | till högre belopp. Vissa arrendatorsföreningar anser däremot att| | arrendatorn inte bör svara för någon del av skadan. | | Jordägar- och arrendatorsorganisationer har också olika | | uppfattningar i frågan huruvida lagreglerna om ersättning för | | viltskador och om självrisk bör vara dispositiva eller inte. | | Bakgrund: Enligt 10 § första stycket jaktlagen (1987:259) har | | jordägaren jakträtten på den mark som hör till fastigheten. Enligt| | 10 § andra stycket gäller dock att arrendatorn vid | | jordbruksarrende har jakträtten på den arrenderade marken om | | inte annat har avtalats. Det råder alltså avtalsfrihet rörande | | vilken av parterna i ett arrendeförhållande som skall ha | | jakträtten. | | I jaktlagen finns vissa andra undantag från regeln om jordägarens| | jakträtt. I 7 § föreskrivs således att , eller i vissa| | fall , får besluta om jakt för att förebygga| | eller minska risker för trafikolyckor eller för allvarliga | | skador av vilt (s.k. skyddsjakt). Förutsättningen är att det på | | grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker av | | angivet slag. I beslutet skall bestämmas hur jakten skall | | bedrivas, om den skall ske genom jakträttshavarens försorg eller| | genom särskilt utsedda jägare samt hur det skall förfaras med | | djur som dödas eller fångas vid jakten. | | Ett annat undantag från principen om jordägarens jakträtt finns i| | 23 § jaktlagen. Denna bestämmelse ger den som bor på en gård eller| | har en trädgård men saknar jakträtt där bl.a. rätt att under vissa| | tider döda eller fånga och behålla vissa vilda djur, såsom | | vildsvin, räv, grävling och vildkanin, som kommer in på gården | | eller i trädgården. | | När det gäller att minska eller förebygga viltskador på ett | | arrendeställe är den arrendator som saknar jakträtt väsentligen | | hänvisad till att antingen försöka förmå jakträttshavaren att öka| | avskjutningen eller till att ansöka om skyddsjakt enligt 7 § | | jaktlagen. Vid sidan av detta har arrendatorn i princip | | möjlighet att kräva skadestånd av jordägaren för viltskador på | | grundval av arrendekontraktet eller enligt allmänna | | skadeståndsregler, se betänkandet s. 122. Kravet måste i så fall| | grundas på att jakträttshavaren, vare sig det är jordägaren själv| | eller någon som denne har upplåtit jakträtten till, i någon mening| | har försummat sin viltvård. En framgångsrik skadeståndstalan torde| | också förutsätta att arrendatorn själv har vidtagit rimliga åtgärder| | för att förebygga skada. | | fanns det vissa möjligheter att erhålla ersättning för | | viltskador ur den s.k. viltskadefonden. Ur denna fond kunde | | lämnas ersättning för skador på jordbruksgrödor eller | | trädgårdsodlingar, om de förorsakats av älg, kronhjort eller | | dovhjort (1-6 §§). Fonden bestod av avgifter som skulle erläggas| | för varje älg, kronhjort och dovhjort som fällts. Ersättning | | utgick inte om den skadelidande uppsåtligen eller grovt | | oaktsamt hade medverkat till skadan. En förutsättning för | | ersättning var vidare att den skadelidande hade vidtagit | | rimliga åtgärder för att motverka skadan. Ersättningen beslutades| | av . Enligt 17 § kunde också besluta| | om ersättning för skador av annat vilt än älg, kronhjort och | | dovhjort, om det var uppenbart oskäligt att den skadelidande | | själv svarade för de kostnader som skadan föranlett. | | I enlighet med vad som föreslagits i propositionen 1991/92:9 | | beslutade att möjligheten att erhålla| | ersättning för skada av älg, dovhjort och kronhjort på | | jordbruksgrödor och trädgårdsodlingar skulle upphöra | | 1995 (bet. 1991/92:JoU5, rskr. 1991/92:48). Förordningen | | (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador m.m. har upphävts | | fr.o.m. detta datum. infördes en ny paragraf, 29 a §, | | i jaktförordningen (1987:905). Enligt denna får | | i mån av tillgång på medel lämna ersättning av statsmedel för skada| | orsakad av vilt, om det är uppenbart oskäligt att den | | skadelidande själv svarar för de kostnader som skadan föranleder.| | Avsikten är att sådan ersättning endast skall kunna utgå för skador| | av arter där jakt på grund av beståndens ringa storlek inte är | | tänkbar i någon form, t.ex. i fråga om tranor eller sälar. På samma| | villkor får bidrag lämnas till åtgärder för att förebygga sådan | | skada. De nya bestämmelserna innebär också att fällavgifterna för| | dovhjort, kronhjort och årskalv av älg har avskaffats. | | I detta sammanhang kan också nämnas att det enligt förordningen | | (1976:430) om ersättning vid vissa skador av rovdjur kan lämnas | | ersättning eller bidrag av statsmedel för vissa skador som | | rovdjur orsakar på tamdjursskötseln eller för att förebygga sådan| | skada. | | Till grund för den nämnda propositionen med förslag om avskaffande| | av viltskadefonden m.m. (prop. 1991/92:9) låg betänkandet Skada | | av vilt (SOU 1990:60) som överlämnades av Utredningen om | | ersättning vid vissa viltskador . I betänkandet | | föreslogs bl.a. att 23 § jaktlagen skulle kompletteras med en | | regel enligt vilken skulle kunna ge | | jordbruksarrendatorer rätt till skyddsjakt för att förebygga | | eller minska risker för skador på jordbruksgrödor till följd av | | ett viltbestånds storlek. Något sådant förslag togs dock inte upp| | i propositionen. Problemen när det gäller att förebygga | | viltskador på jordbruket borde enligt det föredragande statsrådet| | i stället kunna lösas genom en omfattande information till och | | utbildning av markägare, jägare och arrendatorer. | | Informationsåtgärderna borde omfatta möjligheterna till | | skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen. Dessutom anförde föredraganden| | att det var angeläget att länsstyrelserna visar stor beredskap | | och snabbhet i handläggningen av ärenden om skyddsjakt. De nämnda| | åtgärderna borde enligt föredraganden medföra tillräckliga | | möjligheter för arrendatorn att förebygga skador på jordbruket. | | Skälen för regeringens förslag: Det är vanligt vid upplåtelse av| | jordbruksarrende att jordägaren förbehåller sig jakträtten på | | arrendestället. Jordägaren har i ett sådant fall ofta intresse av| | att hålla en stor viltstam, antingen för att kunna jaga själv | | eller för att kunna upplåta jakträtt till någon annan. För | | arrendatorn kan däremot en stor viltstam betyda ökad risk för | | skador på jordbruksgrödor. är möjligheten att lösa | | problemen genom skyddsjakt begränsade. På sina håll i landet har| | detta medfört problem för arrendatorerna. Avskaffandet av | | viltskadefonden har accentuerat behovet av att införa regler | | till skydd för arrendatorerna för sådana fall där jordägaren | | förbehållit sig jakträtten. Som nämnts tidigare skall jakträtten| | anses ingå i jordbruksarrendet om inte annat har avtalats. Det | | krävs således en aktiv handling från parternas sida för att | | undanta jakträtten från arrendeupplåtelsen. Detta borde rimligen| | medföra att parterna diskuterar frågor som har samband med | | jakträtten vid arrendeavtalets ingående. Om jordägaren önskar | | förbehålla sig jakträtten, har arrendatorn möjlighet att begära att| | detta också avspeglas i storleken på arrendeavgiften. Trots | | detta synes frågan om jakträtt och om viltskador ofta inte ägnas| | någon större uppmärksamhet i samband med avtalsslutet. En | | förklaring till detta kan vara att det är vanligt att parterna | | använder förtryckta avtalsformulär i vilka avtalsvillkoren inne-| | håller att jakträtten skall vara förbehållen jordägaren. | | Som kommittén framhållit bör man inte söka komma till rätta med | | problemen genom att införa tvingande regler om att jakträtten | | alltid skall tillkomma arrendatorn. En sådan reglering skulle | | innebära ett alltför stort ingrepp i avtalsfriheten. Regeringen | | delar vidare kommitténs uppfattning att det inte är ändamålsenligt| | att lösa problemen med viltskador genom att utvidga institutet | | skyddsjakt. En sådan ordning förefaller förhållandevis omständlig| | utan att det kan antas att den skulle vara särskilt effektiv. | | Det ligger i stället närmare till hands att införa ett lagstadgat| | ansvar för jordägaren för viltskador i de fall då jakträtten inte| | ingår i arrendet. Som har framhållits i det föregående torde | | jordägaren såsom avtalspart ha ett visst | | skadeståndsansvar gentemot arrendatorn, om det uppkommer | | viltskador på grund av att jordägaren inte har bedrivit viltvård| | i rimlig utsträckning. En lagreglering bör innebära att detta | | skadeståndsansvar klargörs, preciseras och görs tvingande. | | En förutsättning för jordägarens ersättningsskyldighet bör alltså vara| | att jakträtten inte ingår i arrendet och att arrendatorn därför | | saknar jakträtt på arrendestället. Jordägaren bör ha ansvaret för| | viltskador både i fall då han har förbehållit sig jakträtten och| | har den kvar för egen del och i fall då han har upplåtit | | jakträtten till någon annan än arrendatorn. Om jordägaren har | | upplåtit jakträtten till någon annan får det ankomma på jordägaren| | att försäkra sig om att jakträttshavaren bedriver erforderlig | | viltvård. Skulle jakträtten vara uppdelad mellan parterna, bör | | bestämmelsen tillämpas så att ersättning inte utgår för skador | | orsakade av vilt som arrendatorn får jaga. | | En ytterligare förutsättning för att ålägga jordägaren ansvar för| | viltskador måste vara att denne har en reell möjlighet att | | förhindra eller begränsa viltskador på den utarrenderade marken.| | Viltskador exempelvis på jordbruksgrödor torde inte kunna | | undvikas helt och det är bara när jordägaren kan anses ha | | försummat sin viltvård som hans ansvar bör inträda. Detta innebär| | att jordägaren inte bör ha något ansvar för skador av djur som är| | fridlysta eller skador som flyttande djur | | orsakar under tid då de är fredade. Vidare kan förhållandena vara| | sådana att jordägaren har små möjligheter att påverka förekomsten av| | vilt som orsakar skador exempelvis därför att viltet vandrar in | | från angränsande fastigheter även om jordägaren bedriver en aktiv| | viltvård. En skyldighet för jordägaren att ersätta arrendatorn för| | viltskador bör således begränsas till sådana fall där skadan kunnat| | förhindras genom rimliga ansträngningar från jordägarens sida. | | Det ligger i sakens natur att det inte alltid är lätt för | | arrendatorn att i efterhand styrka att jordägaren har försummat | | att i rimlig utsträckning bedriva viltvård. Det är däremot inte så| | svårt för en jordägare som har vidtagit rimliga åtgärder för att| | undvika viltskador att i efterhand påvisa dessa åtgärder. Det | | anförda talar med styrka för att bevisbördan i detta hänseende bör| | ligga på jordägaren som alltså får ett s.k. presumtionsansvar. Kan| | jordägaren visa att han gjort vad som är rimligt för att undvika| | viltskador, bör hans ansvar helt falla bort. Kan han inte visa | | detta, bör han ha ansvaret för den del av skadorna som kunnat | | undvikas genom rimliga ansträngningar från hans sida. | | Kraven på jordägarens bevisning i sådana fall kan inte ställas | | alltför högt. De bevismedel som främst kan komma i fråga i detta| | avseende torde vara vittnesuppgifter från personer som är | | förtrogna med viltvårdsfrågor, exempelvis en länsjaktvårdare eller| | andra erfarna jägare, samt med jordbruksfrågor. | | Om jordägarens ansvar begränsas på det sätt som regeringen nu har| | förordat, saknas det anledning att dessutom begränsa ansvaret | | till att gälla endast skador på jordbruksgrödor. Att andra skador| | är av något mindre praktiskt intresse är inget bärkraftigt skäl för| | att undanta dem från jordägarens ansvar på grund av försummelse.| | Jordägarens ersättningsskyldighet bör förutsätta att skadorna är| | bestående, dvs. att det inträffar en slutlig förlust för | | arrendatorn. Om arrendatorns ekonomiska utbyte av grödan blir | | oförändrat därför att skadorna läks genom grödans tillväxt bör någon| | ersättning givetvis inte utgå. Sådana omständigheter kan dock göra| | att det i vissa fall kan dröja från det att skadan | | inträffade till dess ersättningen kan bestämmas. | | En särskild fråga är om det skall införas särskilda bestämmelser som| | begränsar skadeståndet. Kommittén har föreslagit att arrendatorn| | skall få vidkännas ett avdrag från ersättningsbeloppet i form av| | en "självrisk" om av skadans belopp, dock lägst fyra| | procent, av arrendeavgiften för det innevarande arrendeåret. | | Vidare föreslås att den sammanlagda ersättningen inte skall få | | överstiga arrendeavgiften för det innevarande arrendeåret. Denna| | konstruktion har kritiserats av ett par remissinstanser som | | har framhållit att arrendeavgiften i stor utsträckning är grundad| | på andra faktorer än jordbruksarealen. För en mycket stor del av| | arrendemarknaden utgör bostadsförmånen den största delen av | | arrenderättens värde. I andra fall med utvecklad animalie- eller| | annan specialproduktion representerar byggnader och | | anläggningar större delen av avgiften. Det är mot denna bakgrund| | inte lämpligt att föreskriva en självrisk eller ett maximalt | | ersättningsbelopp som skall beräknas med ledning av | | arrendeavgiftens storlek. | | Regeringen anser inte heller att en ersättningsskyldighet för | | jordägaren som grundas på försummelse bör begränsas eller maximeras| | på annat sätt. En annan sak är att ersättningen kan komma att | | sättas ned, om arrendatorn har ett medansvar för skadan. Även av| | arrendatorn kan det givetvis krävas att han vidtar rimliga | | åtgärder för att skydda sig mot viltskador. Detta kan ske | | exempelvis genom val av grödor, arealdisposition, uppsättning av| | stängsel och skrämselåtgärder. Vilka krav som det i dessa | | hänseenden är rimligt att ställa på jordägaren respektive på | | arrendatorn måste i ganska hög grad vara beroende av förhållandena| | i det enskilda fallet. Mot bakgrund av att arrendatorn saknar | | jakträtt är hans möjligheter att begränsa viltförekomsten givetvis| | mer begränsade än vad som är fallet beträffande den som brukar | | egen jord. Visar det sig emellertid att även arrendatorn har | | brustit i detta avseende, bör hans ersättning kunna nedsättas | | enligt allmänna principer om jämkning på grund av medvållande. | | När det gäller förfarandet för att fastställa ersättning i ett fall| | av viltskador får det i första hand ankomma på parterna att försöka| | komma överens om huruvida ersättningsskyldighet föreligger och | | hur hög ersättningen bör vara. Det står dem givetvis fritt att | | inhämta yttrande från sakkunniga. Däremot synes införandet av ett| | system med obligatorisk värdering av sakkunnig utsedd av | | såsom kommittén har föreslagit komplicera | | regleringen i onödan. Regeringen avstår därför från att lägga fram| | något sådant förslag. Om parterna inte kan enas i en fråga om | | viltskador får den i sista hand avgöras av fastighetsdomstolen. | | Som har berörts av några remissinstanser är en närliggande fråga den| | om jordägarens ansvar för skador som en arrendator kan drabbas | | av till följd av den jakt som jordägaren bedriver på | | arrendestället med stöd av ett förbehåll i arrendekontraktet. Den| | nu föreslagna regeln om ersättning för viltskador avser endast | | sådana skador som drabbar arrendatorerna till följd av att | | jordägaren inte bedriver erforderlig viltvård. Uppstår däremot | | exempelvis skador på växande gröda till följd av jordägarens jakt| | kan ersättning för sådana skador komma att utkrävas med stöd av | | skadeståndslagens allmänna regler. Även straffansvar för någon form| | av skadegörelsebrott enligt 12 kap. kan | | ifrågakomma. Innebär jordägarens jakt att arrendatorns möjligheter| | att utnyttja arrendestället försvåras kan detta komma att bedömas| | som ett brott mot arrendekontraktet som föranleder | | skadeståndsansvar för jordägaren på den grunden. Vidare kan | | erinras om den allmänna aktsamhetsregeln i 27 § jaktlagen | | (1987:259). Enligt denna skall jakten bedrivas så att viltet | | inte utsätts för onödigt lidande och så att människor och egendom| | inte utsätts för fara. Mot bakgrund av det beskrivna | | regelsystemet anser regeringen att det saknas anledning att i | | detta sammanhang överväga ytterligare lagstiftningsåtgärder på | | området. | -------------------------------------------------------------------- | | | | | 6 av syn | | Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser som uttalat sig i denna fråga har i huvudsak tillstyrkt förslaget eller förklarat sig inte ha någon erinran mot det. En remissinstans anser dock att införandet av en rätt till anslutningsvis skulle utgöra en onödig komplikation av processordningen. Ett par remissinstanser motsätter sig att tidsfristen för ordinärt kortas till en månad. Bakgrund: När arrendestället avträds skall det enligt 9 kap. 23 § jordabalken göras en avräkning mellan jordägaren och arrendatorn. Om inte annat avtalats, skall avräkningen grundas på syn som normalt sker vid avräkningsperiodens början och slut. Syn skall förrättas av minst två synemän. Dessa utses bland personer som förklarat behöriga att hålla syn och de skall vara förtrogna med ortens jordbruksförhållanden (9 kap. 24 § jordabalken). Vid synen skall undersökas allt som hör till arrendestället, om inte annat överenskommits (9 kap. 26 § jordabalken). Om en part inte godtar synen, kan den klandras. Bestämmelser om av syn finns i 9 kap. 28 § jordabalken. av syn sker genom att parten väcker talan mot den andra parten från det att synehandlingen delgavs honom. Talan skall enligt 8 kap. 32 § väckas vid fastighetsdomstol. Om synen inte klandras, gäller den som fullt bevis för arrendeställets skick den dag till vilken synen hänför sig. Motbevisning är då inte tillåten. Det förhållandet att klanderfristen börjar löpa när en part delges synehandlingen innebär att parternas möjligheter att angripa synen kan komma att upphöra . saknas möjlighet att klandra en syn anslutningsvis. En part har alltså inte möjlighet att för egen del klandra synen efter den vanliga klanderfristens utgång i en situation då motparten har klandrat synen. Detta betyder att en parts enda möjlighet att få till stånd en förändring av synens utfall är att väcka talan inom den föreskrivna tvåmånadersfristen. Det torde dock finnas möjlighet att kvittningsvis yrka ändring beträffande poster som inte klandrats. Skälen för regeringens förslag: En syn omfattar normalt ett ganska stort antal skiftande förhållanden på arrendestället. Det lär vara ganska vanligt att synemännens ställningstaganden i olika frågor kan uppfattas så att de går ömsom i ena och ömsom i andra partens favör. För en enskild part torde det vara av avgörande betydelse för hans benägenhet att klandra synen om synehandlingen totalt sett ger en enligt hans mening rimlig, eller i vart fall försvarlig, bild av förhållandena på arrendestället. Som kommittén funnit kan det nuvarande systemet skapa osäkerhet och verka polariserande i förhållandet mellan parterna. Det kan också motverka den återhållande effekt som ligger i att parterna värderar synehandlingen efter en sammanvägning av det huvudsakliga utfallet av synemännens avgöranden i olika delfrågor. De nuvarande reglerna leder till att en part som delgetts synehandlingen än sin motpart kan avvakta med att väcka klandertalan till dess att motpartens frist löpt ut och därigenom åstadkomma ett läge där synehandlingen kan rättas i ena partens favör, utan att motsvarande justeringar - annat än kvittningsvis - kan göras till förmån för den andre. Motpartens möjlighet att förhindra detta är att väcka talan för säkerhets skull, vilket kan ge upphov till onödiga klanderprocesser. De nu angivna problemen kan elimineras genom att man inför en möjlighet att anföra anslutningsklander. Det innebär att en part skall ges rätt att för egen del anföra mot synen efter klanderfristens utgång i en situation där motparten redan har klandrat synen. Som kommittén föreslagit bör fristen för att klandra synen anslutningsvis lämpligen börja löpa då motparten delges stämningen med anledning av motpartens klandertalan. Detta kan få till följd att det löper en frist för anförande av ordinärt jämsides med en frist för förande av anslutningklander. Så länge talan väcks innan tiden för förande av ordinärt har gått ut bör denna talan givetvis inte betraktas som anslutningsklander utan som ordinärt klander.Som kommittén har föreslagit bör tidsfristen för förande av anslutningsklander bestämmas till en månad. En klanderfrist från delgivning vid ordinärt av syn samt den föreslagna tidsfristen för anslutningsklander om en månad kan innebära att det tar innan tvistefrågorna avgörs av domstol. Förhållandet kan åtgärdas genom att den nuvarande fristen för ordinärt förkortas. Fristen bör enligt regeringens mening kunna förkortas till en månad. 7 Deposition av arrendeavgift -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En arrendator som anser sig ha en | | motfordran som han vill dra av på arrendeavgiften ges rätt att | | hos deponera det belopp som motfordringen uppgår | | till. Han kan därigenom förhindra att arrenderätten förverkas på| | grund av att beloppet inte betalats till jordägaren.