prop · GJ0323 · 1996-01-01 00:00:00 — För rättssäkerheten är det därför viktigt att detta klargörs, antingen att lagtexten förändras eller att vi får allmänna råd, som vägledning. läns landsting anser att det bör finnas en lagstadgad möjlighet för Smittskyddsläkaren att vid mycket speciella tillfällen kunna underlåta att fullgöra alla tvångsåtgärder fram t.o.m. polisingripande om smittsprid- ningsrisken bedömes som mycket ringa, trots att den ej kan uteslutas. När denna möjlighet kan komma i fråga kan strikt beskrivas av i allmänna råd. Smittskyddslagens § 1 får ej motverkas vilket dock kan bli fallet om polisingripande o dyl drivs till sin spets vid samtliga möjliga tillfällen. Övriga synpunkter på smittskyddslagen Riksåklagaren har i sitt yttrande aktualiserat frågan om ett införande av en straffsanktionerad bestämmelse i smittskyddslagen eller i för den som genom sexuella handlingar sprider eller riskerar att sprida HIV-smitta. Riksåklagaren anser att nu finns behov av att utreda förutsättningarna för att införa ett särskilt HIV-brott och det mest naturliga är att straffbudet införs i smittskyddslagen, där HIV-infektion upptas som en samhällsfarlig sjukdom. I avsaknad av ett särskilt HIV-brott tillämpas de allmänna straffbuden om brott mot liv och hälsa och allmänfarliga brott, på handlingar som innebär överföring eller risk för överföring av HIV-smitta. Tillämpningen är ofta förknippad med problem, främst angående vilket uppsåt gärningsmannen har haft vid gärningstillfället. Det finns ett antal domstolsavgöranden, där män som genom sexuella handlingar smittat eller riskerat att smitta kvinnor med HIV-infektion dömts för grov misshandel respektive försök till samma brott. Domstolarna har funnit att de har haft eventuellt uppsåt, vilket innebär att domstolen i det enskilda fallet har ansett att mannen insett att han kunnat smitta kvinnan med HIV-infektion och att han skulle ha handlat som han har gjort även om han varit säker på att han skulle smitta henne. Det säger sig självt att ett sådant hypotetiskt resonemang är förenat med stora svårigheter. har i Högsta domstolens dom , DB 241 pekat på svårigheterna i den här typen av mål. I debatten kring de här gärningarna framförs ofta synpunkten om att oaktsamhetsbrotten, vållande till sjukdom och framkallande av fara för annan, skulle ligga närmare till hands att tillämpa än de uppsåtliga brotten. Enligt riksåklagarens uppfattning är straffskalan för dessa oaktsamhetsbrott alltför låg, med hänsyn till det straffvärde som en gärning innebärande överförande eller risk för överförande av HIV-smitta har. Ytterligare ett problem finns vid utredning av brott rörande överförande av HIV-infektion, och det gäller den sekretess som enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) gäller inom hälso- och sjukvården. För att de skall brytas och åklagare och polis ska kunna få tillgång till en patientjournal rörande en person som misstänks för att ha överfört HIV-infektion, krävs att misstanken rör ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . De ansvarsbestämmelser som i regel blir tillämpliga, grov misshandel och försök till sådant brott, har för låg straffskala. Det innebär att åklagare och polis i ifrågavarande utredningar inte kan få tillgång till patientjournalen, om inte personen ifråga själv häver sekretessen. Annorlunda förhåller det sig om misstanken kan sägas röra det allmänfarliga brottet spridande av smitta, grovt brott, där minimistraffet är fängelse . En tillämpning av den bestämmelsen torde dock bli aktuell endast i vissa extrema och sällan förekommande situationer. har , i dom , DB 33, dömt en man för försök till spridande av smitta, grovt brott. Han har överfört HIV-infektionen till två kvinnor och utsatt ytterligare tre kvinnor för risk att bli smittade. Härigenom har han ansetts ha försökt framkalla allmän fara för människors liv eller hälsa. Sekretessfrågan kan naturligtvis lösas genom ändringar i sekretesslagen. Däremot är det troligen inte möjligt att lösa frågan genom ändrade straffskalor för aktuella brott i . Sammanfattningsvis anser Riksåklagaren att de närmare förutsättningarna för att införa en straffsanktionerad bestämmelse i eller i smittskyddslagen avseende spridande av HIV-smitta bör har angett att andelen intravenösa missbrukare som av olika anledningar är frihetsberövade inom kriminalvården är mycket stor. Antalet årliga intagningar i häkte uppgår till omkring 35 000 och i anstalt omkring 14 000. Av bestämmelserna i smittskyddslagen följer vissa skyldigheter när läkaren på häktet såsom behandlande läkare har undersökt den som är anhållen eller häktad och ombesörjt den provtagning som omnämns i 13 § smittskyddslagen. Visar provsvaret att den undersökte är smittad av en samhällsfarlig sjukdom skall den behandlande läkaren bl.a. försöka klarlägga smittkällan och om patienten kan ha smittat andra. Om den som är smittad av samhällsfarlig sjukdom inte följer meddelade förhållningsregler eller kan han antas inte komma att följa dessa skall den behandlande läkaren enligt 25 § smittskyddslagen skyndsamt underrätta smittskyddsläkaren. De tider som den frihetsberövade tillbringar i häkte varierar avsevärt och i många fall är frihetsberövandet av endast kortvarig natur. Det är därför inte ovanligt att patienten visar sig vara satt på fri fot då provsvaret anländer till häktet. Det är i sådana fall förenat med stora svårigheter för läkaren att fullgöra smittskyddslagens åligganden för den behandlande läkaren. Klienter inom kriminalvården känne- tecknas i många fall av stor rörlighet och kan även sakna fast bostadsadress. Det är i det närmaste omöjligt för läkaren inom kriminalvården att få kontakt med en sådan patient för att delge honom provsvaret och vidta de åtgärder i övrigt som provsvaret kan föranleda. Emellertid har häktesläkaren stora problem med att iaktta de åligganden som åvilar en behandlande läkare även i sådana fall när en kontakt kan etableras med den som har frigivits. Ur säkerhetssynpunkt är det mindre lämpligt att personer som är frigivna från häktet är hänvisade till läkaren vid häktet för delgivning av provsvaret m.m. Den som har försatts på fri fot från ett häkte kan inte heller antas vara särskilt positivt inställd till att uppsöka läkaren på det häkte där han har vistats som frihetsberövad. I det fall ett positivt provsvar ankommer till ett häkte eller person som har frigivits därifrån bör enligt styrelsens mening kriminalvårdsläkarens ansvar som behandlande läkare upphöra genom att han anmäler förhållandet till smittskyddsläkaren i länet. Denna bör därefter tillse att den smittade erhåller en behandlande läkare inom hälso- och sjukvården. föreslår därför att smittskyddslagen ändras på sådant sätt att läkare inom kriminalvården under de förutsättningar som redovisats ovan kan befrias från uppgiften att vara behandlande läkare. föreslår att undersökningar av samhällsfarliga sjukdomar från smittskyddssynpunkt, bör vara gratis för patient hos läkare med kompetens för uppgiften (10 § i smittskyddslagen). Kompetensen preciseras i allmänna råd. Oberoende av patientens förmåga eller villighet att betala måste smittskyddsaspekterna beaktas vid samhällsfarliga sjukdomar så att alla personer, som vistas i och insjuknar med samhällsfarlig sjukdom, kan undersökas. En spridning av smittsamma sjukdomar är för samhället mer kostnadsdrivande än ett begränsat antal ytterligare undersökningar. Dessutom bör vid uppenbar misstanke diagnos på samhällsfarlig sjukdom ställas för korrekt omhändertagande och förhållningsregler vid vistelse i . Antalet turister som insjuknat med samhällsfarlig sjukdom i är mycket litet, varför den merkostnad detta skulle innebära är obetydlig. I promemorian används genomgående begreppet sjukdom. Det är ej nödvändigt att alla infekterade personer är sjuka, dvs har klinisk symtom. Dessa individer är smittbärare och är viktiga länkar i en smittspridning. Sådana smittbärare har noterats i § 29 gällande samhällsfarliga sjukdomar. Motsvarande förtydligande synes ej ha gjorts beträffande § 12 i förslag om ändring i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Beträffande förordningen om ändring i smittskyddsförordningen har i § 5 a speciellt angetts bärare av smitta av infektion av HIV eller hepatit B. En genomgång av smittskyddslagen med hänsyn till begreppen sjukdom och infektion bör göras för att få konsekvens i regler rörande smittbärare. Förslagsvis skall termen sjukdom ersättas med det mer heltäckande begreppet infektion. Alla sjukdomar/infektioner som är upptagna som anmälningspliktiga bör anmälas. Oberoende av individens sjukdomssymtom för att smittspridning effektivt skall kunna förhindras. framhåller att en mer omfattande utredning av smitt- skyddslagen bör ske avseende reglerna och tillämpningen beträffande hiv- infektion och den behandlande läkarens anmälningsskyldighet vid misstanke om smittspridning och tvångsisolering av hivsmittade. Bland annat behöver konsekvenserna för det förebyggande arbetet närmare belysas. För smittskyddsläkare har det uppfattats som en obalans vad gäller biträde av polismyndighet. Om grundad anledning finns att misstänka samhällsfarlig sjukdom finns med stöd av 13, 36, 37, och 62 §§ möjlighet att begära biträde av polismyndighet. Om samhällsfarlig sjukdom däremot är konstaterad hos en person som sedan bryter mot givna förhållningsregler finns inte möjlighet att begära biträde av polismyndighet för så vitt det inte gäller beslut om tvångsisolering enligt 39 §. En möjlighet att med biträde av polismyndighet att återuppta kontakten med behandlande läkare för person som brutit mot förhållningsregel bedöms kunna vara en värdefull åtgärd att vidtaga före tvångsisolering som är alternativet. framhåller att om en patient har förhållningsregler att komma på återbesök, men trots upprepade kallelser inte infinner sig hos läkaren saknas, i nuvarande regelverk, möjlighet att med polishandräckning få patienten till undersökning. Enda möjligheten är att då begära tvångsisolering och enligt § 39 underställa beslutet länsrättens prövning. Det finns behov av att kunna göra tvångsundersökning, vid misstanke om samhällsfarlig sjukdom. Det kan röra sig om en patient som har en psykisk sjukdom eller av och till missbruk och där det är nödvändigt att avgöra varför patienten inte kommer på återbesök. Det är inte säkert att det faktum att patienten inte kommer på återbesök är liktydigt med att han/hon sprider smitta. En undersökning av behandlande läkare, eventuellt även av psykiatrer, kan behövas för att göra en rättvisande bedömning av det smittsamma beteendet. Med nuvarande regelverk finns det risk att handläggningen av dessa ärenden fördröjs. Om underlaget för att begära tvångsisolering är för litet kan gå utan att patienten har kontakt med sin läkare och då finns inte möjlighet att avgöra om patienten har smittfarligt I promemorian föreslås att hälso- och sjukvårdspersonal, verksam vid särskilda ungdomshem och hem för vård av vissa missbrukare ska ha anmälningsplikt om de får veta att någon som vårdas där har en samhällsfarlig sjukdom. LO vill betona att detta kräver att arbetsgivarna ger utbildning i smittskyddslagen och dess tillämpning till berörd personal. Det krävs också beredskap om det med anledning av anmälningsplikten uppstår konflikt mellan personal och den som vårdas. Posithiva gruppen anser att smittskyddslagen motverkar sitt eget syfte, nämligen att hindra smittspridning, att den medför en oacceptabel rättslöshet för den enskilde. Gruppen anser även att man inte får lägga ansvaret för hivprevention på smittskyddsläkaren. Gruppen efterlyser vidare en utvärdering av smittskyddslagen och dess lämplighet och funktion när det gäller hivprevention. anser att hivinfektion inte skall omfattas av smittskyddslagen. Förbundet anser vidare att hivprevention bäst sker med frivillighet och inte med tvång. Rättssäkerheten är med nuvarande smittskyddslagstiftning också i det närmaste obefintlig. Förbundet anser att en total revidering av smittskyddslagen måste ske och ställer sig positiv till att deltaga i ett sådant arbete. är kritiska till att promemorian inte omfattar en utvärdering huruvida smittskyddslagens tilllämplighet på hivinfektion kommit att främja eller faktiskt motverka preventionen. Förbundet har gjort bedömningen att förebyggandet av smittspridning av hiv bäst sker genom frivillighet och respekt och inte med kontroll och tvång. Sammantaget anser förbundet att smittskyddslagen motverkar sitt eget syfte - att hindra smittspridning - och att den medför en oacceptabel rättslöshet för den enskilde. Därför skall smittskyddslagen inte omfatta hivinfektion. Förbundet framhåller också att smittskyddslagens användning på hivinfektioner strider mot både () och rekommendationer om hiv och aids som bygger på frivillighet och respekt för den enskilde; har därför som enda medlemsland i inte heller undertecknat rådets rekommendation (nr 14/89) om hivsmittades rättigheter. Förbundet anser, i det fall hivinfektion skall vara kvar i smittskyddslagen, att 7 § 3:e stycket borde ändras så att ansvaret för hivprevention läggs på annan än smittskyddsläkaren. Erfarenheten visar nämligen att uppgiften att ansvara för tvångsåtgärder enligt smittskyddslagen inte står i samklang med intentionerna för en god och fungerande allmänprevention. anser att en utvärdering av smitt- skyddslagens tillämpning på hiv måste göras. Förbundet framhåller att när beslutet togs om att göra smittskyddslagen tillämplig på hivinfektion var situationen helt annorlunda . Då fanns det ingen svensk erfarenhet av hur man förebygger en sjukdom som hiv. skräckvisioner av kommande smittspridning förekom i debatten. Olika vandringshistorier om ansvarslösa smittospridare cirkulerade. Det var inte heller ovanligt med missförstånd om hur hiv smittade. föreslår att de hittillsvarande erfarenheterna av tvångsvård utvärderas. En utvärdering bör särskilt beakta rättssäkerhetsaspekter och inkludera huruvida tvångsvården verkligen bidragit till minskad smittspridning av epidemiologisk betydelse, dvs att utfallet verkligen är i enlighet med lagens intentioner och mål. anser att förslaget borde ha innehållit ett klart ställningstagande mot tvångsvård av smittsam person. läns landsting har tagit upp frågan om kostnadsfördelningen mellan stat, landsting, kommun och enskild person. Hur kostnaderna skall fördelas mellan stat, landsting och kommun finns delvis reglerat i nuvarande regelverk. Dock förekommer situationer där reglering saknas eller där nuvarande reglering ger lösningar som ej förefaller adekvata såsom t.ex. för en person som ej innefattas av landets allmänna sjukförsäkring och ej är asylsökande/motsvarande, den personen måste söka privatläkare för att få kostnadsfri undersökning avseende samhällsfarlig sjukdom. Det förefaller osannolikt att lagstiftaren önskar att dessa personer skall undvika den offentliga sjukvården. Ytterligare svårigheter finns beskrivna i en utredning som genomförts på initiativ. Här finns utrymme till förbättringar i regelverket som styr kostnadsfördelningen. Lag om ändring i smittskyddslagen (1988:1472) Härigenom föreskrivs i fråga om smittskyddslagen (1988:1472) dels att 3-9, 12, 20, 22-24, 29, 33-35, 38, 43, 50-53, 57, 62, 67 och 68 §§ samt bilagan skall ha följande lydelse, dels att rubriken närmast före 29 § skall sättas närmast före 30 §, dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 24 a, 43 a, 43 b och 53 a §§, av följande lydelse, dels att det i lagen skall införas en ny rubrik närmast före 29 § av följande Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 § Smittsamma sjukdomar indelas i samhällsfarliga sjukdomar och övriga smittsamma sjukdomar. De samhällsfarliga sjukdomarna och vissa av de övriga smittsamma sjukdomarna skall anmälas enligt föreskrifterna i denna lag. Sådana sjukdomar benämns anmälningspliktiga sjukdomar. ------------------------------------------------------- De samhällsfarliga De samhällsfarliga sjukdomarna och de övriga sjukdomarna anges i bilaga smittsamma sjukdomar som till denna lag. Regeringen skall anmälas anges i får meddela föreskrifter om bilaga till denna lag. vilka övriga smittsamma sjukdomar som skall 4 §1 Om beslut om ändring i bilagan inte kan avvaktas, får rege- ringen föreskriva att bestämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar skall tillämpas från den tidpunkt som regeringen bestämmer på en viss smittsam sjukdom som uppträder eller kan uppträda här i landet, om sjukdomen bedöms dels ha hög smittsamhet eller kunna få explosiv utbredning, dels medföra hög dödlighet eller bestående skador bland de smittade. En sådan föreskrift får meddelas endast om nämnda verkningar av sjukdomen inte var kända vid tillkomsten av bilagan. ------------------------------------------------------- Regeringen får föreskriva att en viss smittsam sjukdom som annars inte är anmälningspliktig skall anmälas enligt föreskrifter- na i denna lag. ------------------------------------------------------- Föreskrifter som meddelas Föreskrifter som meddelas med stöd av första eller med stöd av första stycket andra stycket skall skall underställas underställas riks- prövning. 1 Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs. 5 § ------------------------------------------------------- Varje landstingskommun Varje landsting svarar svarar för att behövliga för att behövliga smitt- smittskyddsåtgärder vidtas skyddsåtgärder vidtas inom inom landstingsområdet, i landstingsområdet, i den mån den mån annat inte följer av annat inte följer av 9-11 §§. ------------------------------------------------------- Vad som sägs i denna lag Vad som sägs i denna lag om landstingskommuner om landsting gäller också gäller också kommuner som kommuner som inte ingår i inte ingår i en ett landsting. 6 § ------------------------------------------------------- I varje landstingskommun I varje landsting skall skall det finnas en det finnas en smitt- smittskyddsläkare, som skyddsläkare, som utses av utses av hälso- och sjuk- en sådan nämnd som avses i vårdsnämnden. I frågor som 10 § hälso- och inte gäller sjukvårdslagen (1982:763). smittskyddsläkarens myn- I frågor som inte gäller dighetsutövning skall denne smittskyddsläkarens myndig- verka under hälso- och hetsutövning skall denne sjukvårdsnämnden. verka under nämnden. 7 § Smittskyddsläkaren skall utöver vad som är särskilt föreskrivet i denna lag, 1. planera, organisera och leda smittskyddet, 2. verka för samordning och likformighet av smittskyddet, 3. verka för att förebyggande åtgärder vidtas, ------------------------------------------------------- 4. fortlöpande följa 4. fortlöpande följa smittskyddsläget i lands- smittskyddsläget i lands- tingskommunen, tinget, 5. biträda miljö- och 5. hjälpa kommunala hälsoskyddsnämnderna, läkare nämnder som fullgör och andra som är verksamma uppgifter inom miljö- och inom smittskyddet i deras hälsoskyddsområdet, läkare smittskyddsarbete, och andra som är verksamma inom smittskyddet i deras smittskyddsarbete, 6. undervisa berörd hälso- och sjukvårdspersonal samt hälsoskyddspersonal i smittskyddsfrågor, 7. lämna allmänheten råd och upplysningar i smittskyddsfrågor, samt 8. även i övrigt verka för ett effektivt smittskydd. 8 § ------------------------------------------------------- Smittskyddsläkaren skall Smittskyddsläkaren skall få upplysningar från och få få upplysningar från och få del av uppgifter i del av uppgifter i handlingar hos miljö- och handlingar hos kommunala hälsoskyddsnämnder samt hos nämnder som fullgör läkare och andra som är uppgifter inom miljö- och verksamma inom hälso- och hälsoskyddsområdet samt hos sjukvården, om han i ett läkare och andra som är enskilt fall begär det och verksamma inom hälso- och behöver det för att kunna sjukvården, om han i ett fullgöra sina uppgifter enskilt fall begär det och enligt denna lag och behöver det för att kunna föreskrifter som meddelats fullgöra sina uppgifter med stöd av lagen. enligt denna lag och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. 9 § ------------------------------------------------------- Miljö- och Den nämnd som fullgör upp- hälsoskyddsnämnden i en gifter inom miljö- och kommun svarar för att hälsoskyddsområdet i en smittskyddsåtgärder vidtas kommun svarar för att mot sådana djur, livsmedel, smittskyddsåtgärder vidtas vattentäkter, avlopps- mot sådana djur, livsmedel, vatten, ventilationsanlägg- vattentäkter, ningar och andra objekt avloppsvatten, venti- som sprider eller misstänks lationsanläggningar och sprida smittsamma andra objekt som sprider sjukdomar. eller misstänks sprida smittsamma sjukdomar. 12 § ------------------------------------------------------- Smittskyddsläkaren och Smittskyddsläkaren och de miljö- och hälso- kommunala nämnder som skyddsnämnderna skall sam- fullgör uppgifter inom verka med varandra och med miljö- och hälsoskyddsområdet myndigheter, behandlande skall samverka med läkare och andra som varandra och med myndig- bedriver verksamhet av heter, behandlande läkare betydelse för smittskyddet. och andra som bedriver Särskilt skall miljö- och verksamhet av betydelse för hälsoskyddsnämnderna smittskyddet. Särskilt informera smitt-skydds- skall nämnderna informera läkaren om iakttagelser som smittskyddsläkaren om iakt- kan vara av betydelse för tagelser som kan vara av hans verksamhet och samråda betydelse för hans verksam- med honom om beslut och het och samråda med honom andra viktiga åtgärder som om beslut och andra vikti- berör smittskyddet. ga åtgärder som berör smitt- skyddet. Smittskyddsläkarna skall Smittskyddsläkarna skall samarbeta i smitt- samarbeta med varandra och skyddsfrågor och vid behov med behandlande läkare i utbyta uppgifter som är smittskyddsfrågor och får nödvändiga för verksamheten. utan hinder av sekretess lämna de uppgifter som är nödvändiga för verksamheten. Ett smittskyddsärende får, om det är lämpligt och smittskyddsläkarna är överens om det, överlämnas till en smittskyddsläkare i ett an- nat landsting. 20 §2 ------------------------------------------------------- En läkare som i sin En läkare som i sin verksamhet konstaterar att verksamhet konstaterar att någon har smittats av en någon har smittats av en samhällsfarlig sjukdom samhällsfarlig sjukdom skall anmäla detta till skall anmäla detta till smittskydds-läkaren och smittskyddsläkaren och Statens smittskyddsinsti- . Detsamma gäller en läkare som i samband med ob- duktion finner 2 Senaste lydelse 1992:1561. smitta av en samhällsfarlig sjukdom. Sådan anmälan skall också göras av läkare vid mikrobiologiskt laboratorium, som vid ana- lys finner smittämne av sådan samhällsfarlig sjukdom som avses i 1.1 och 1.2 bilagan till denna lag. ------------------------------------------------------- Vid fall av Vid fall av samhällsfarlig sjukdom som samhällsfarlig sjukdom som avses i 1.2 bilagan till avses i 1.2 bilagan till denna lag skall anmälan denna lag skall anmälan göras även till miljö- och göras även till den hälsoskyddsnämnden. Anmälan kommunala nämnd som fullgör till nämnden behöver dock uppgifter inom miljö- och inte göras om om- hälsoskyddsområdet. ständigheterna klart visar att smittkällan finns utanför landets gränser. 22 §3 ------------------------------------------------------- En läkare som i sin En läkare som i sin verksamhet konstaterar att verksamhet konstaterar att någon har smittats av en någon har smittats av en annan anmälningspliktig annan anmälningspliktig sjukdom än en samhällsfarlig sjukdom än en samhällsfarlig sjukdom skall anmäla detta sjukdom skall anmäla detta till smittskyddsläkaren och till smittskyddsläkaren och . Anmälan skall göras även Anmälan skall göras även beträffande annan sjukdom beträffande annan sjukdom som är eller som misstänks som är eller som misstänks vara smittsam, om sjukdo- vara smittsam, om sjukdo- men har fått en men har fått en anmärkningsvärd utbredning anmärkningsvärd utbredning inom ett område eller inom ett område eller uppträder i en elakartad uppträder i en elakartad form. Detsamma gäller en form.