prop · GJ03216 · 1996-01-01 00:00:00 — Efter den ändring av sistnämnda lag som föreslås i promemorian innebär dock hänvisningen i 2 § valutaväxlingslagen att företag som driver valutaväxlingsverksamhet undantas från skyldighet att anmäla sin verksamhet till . Hovrätten föreslår att förslaget till valutaväxlingslag preciseras på så sätt att anmälan till inte behöver göras av företag som avses i 2 § första stycket 1-4 lagen om åtgärder mot penningtvätt. Såsom kammarrätten påpekat ovan och i remissbehandlingen av betänkandet SOU 1994:66 Finansiella tjänster i förändring, föreligger allmänna tolkningssvårigheter beträffande uttrycket väsentlig omfattning . För såväl den som driver valutaväxlingsverksamhet som och de rättstillämpande myndigheterna är det av vikt att gränserna för anmälningsplikten tydliggörs. Kammarrätten förordar en precisering på så sätt att det i första hand i lagtexten beloppsmässigt, i relation till omsättningen i valutaväxlingsverksamheten, anges vad som utgör verksamhet som bedrivs i väsentlig omfattning eller att det i allt fall genom uttalanden i förarbeten eller på annat sätt ges största möjliga vägledning för den praktiska tillämpningen av bestämmelsen. Företag som redan tidigare är omnämnda i lagen om penningtvätt bör - såsom framgår av promemorian - med tanke på att de redan står under tillsyn genom bestämmelser i annan lagstiftning undantas från anmälningsplikt. En redaktionell ändring måste dock göras i 2 § lagförslaget för att undvika att samtliga företag som kan tänkas driva valutaväxlingsrörelse i väsentlig omfattning och därigenom samtliga anmälningspliktiga företag skall omfattas av undantaget. Kammarrätten föreslår därför följande lydelse på 2 § första stycket. Den som bedriver valutaväxlingsrörelse i väsentlig omfattning, skall anmäla verksamheten till . Anmälan behöver inte göras av företag som avses i 2 § första stycket punkterna 1 till 4 lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. I 2 § i lagförslaget bör ett tillägg göras för att undvika oklarhet beträffande lagens tillämpningsområdet. Paragrafen bör lyda ...Anmälan behöver inte göras av företag som avses i 2 § 1-4 lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt . I 3 § bör lydelsen i väsentlig omfattning läggas till efter ordet valu- taväxlingsrörelse för att tydliggöra att lagen om penningtvätt endast gäller om dessa förutsättningar föreligger. Avvägningen mellan ett krav på tillstånd och enbart anmälningsplikt har redan beaktats. I avvaktan på att erfarenheter vunnits, avstår lagstiftaren därför från att införa tillståndsplikt för de företag som bedriver valuta- växlingsrörelse samt den därmed sammanhängande tillsynen. I stället ska dessa företag endast behöva anmäla sin verksamhet till , enligt 2 § i valutaväxlingslagen. Denna skyldighet föreligger dock först då rörelsen är av väsentlig omfattning. Vad som är väsentlig omfattning går inte att ange utan ska bedömas med hänsyn till omfattningen av hela den verksamhet som företaget bedrivit . Det är således upp till det enskilda företaget att själv avgöra om valutaväxlingsrörelsen är av en sådan omfattning att en anmälningsskyldighet föreligger. Inte minst av rättssäkerhetsskäl bör lagstiftningen utformas så, att det klart framgår i vilka fall en anmälan ska göras. Om så inte sker kan företaget drabbas av att behöva upphöra med verksamheten, en form av näringsförbud. Om förslaget med anmälningsskyldighet genomförs, är det angeläget att följa utvecklingen i dessa företag. Det måste t.ex. bevakas att inte ett företag fortsätter att driva valutaväxlingsrörelse trots ett föreläggande från inspektionen att upphöra. Att motverka penningtvätt hos företag som driver valutaväxling är ett av huvudskälen för att införa lagen. Eftersom valutaväxlingskontor även används för förmedling av pengar till utlandet, finns påtaglig fara för penningtvätt. Dessa företag kommer inte att likställas med de företag som omfattas av penningtvättslagen och som står under tillsyn av eller dess motsvarighet i utlandet. Den pågående behandling av betänkandet Betaltjänster (SOU 1995:69) i bör därför avvaktas. Den nya lagen ska gälla företag som driver valutaväxlingsrörelse med viss omfattning. används i lagtexten i stället för ordet företag den som... , om någon... , honom... . Det är värdefullt om ett enda begrepp används. Föreningens uppfattning att alla valutaväxlingsföretag skall behandlas på samma sätt får yttrligare tyngd genom de svårigheter som uppenbarligen finns att ange hur gränsen skall dras mellan företag med väsentlig omfattning och övriga företag. Lagrådsremissens resonemang i denna del avslutas med konstaterandet att Vad som är väsentlig omfattning går inte att ange i absoluta tal utan får avgöras från fall till fall. I praktiken innebär detta att det överlåts åt valutaväxlingsföretagen själva att avgöra om anmälningskyldighet föreligger eller inte. En sådan ordning måste anses vara otillfredsställande. I författningskommentaren till 2 § förslaget till valutaväxlingslag hänvisas på s. 65 till andra stycket i paragrafen. Här måste rätteligen avses andra meningen, eftersom det är den som innehåller bestämmelse om undantag från anmälningsskyldigheten för vissa företag. Det bör i kommentaren till den aktuella paragrafen anmärkas att en ändring också görs i speciallagstiftningen för dessa företag just när det gäller valutahandel. Det finns en uppenbar risk att penningtvättsaktiviteter kommer att förskjutas från företag som omfattas av anmälningsplikten till företag som växlar valuta som någon form av bisyssla och som enligt förslaget, som huvudregel, inte ska omfattas av anmälningsplikten. För att förhindra detta föreslår att det, för dessa företag, bör införas ett maximibelopp för enskilda växlingstillfällen för att försvåra penningtvätt genom denna växlingsverksamhet. Ska syftet med lagstiftningen uppnås bör lagen i så stor utsträckning som möjligt förhindra att penningtvätt förskjuts till verksamheter som inte är helt reglerade av lagstiftningen. Eftersom företag som inte har valutaväxling som huvuduppgift också får växla valutor anser TCO att det för dessa bolag bör införas ett maximibelopp för enskilda växlingstillfällen för att försvåra penningtvätt genom dessa företags växlingsverksamhet. Enligt förslaget till ny lag skall företag som driver valutaväxlingsrörelse i väsentlig omfattning anmäla sin verksamhet till för registrering. Det innebär att enskilda butiker, hotell m.fl. som växlar valutor i begränsad omfattning inte behöver registrera sin verksamhet. Förbundet finner det rimligt att de som bedriver valutaväxling i större skala också skall omfattas av reglerna om penningtvätt. Den som över huvudtaget driver valutaväxlingsrörelse, skall anmäla verksamheten till . Skälen till detta är att det bedrivs en relativt stor valutaväxlingsverksamhet hos företag som ej har valutaväxling som sin huvudsyssla. Exempel på dylika företag är vissa guldaffärer, klädaffärer, resebyråer m.m. Valuta Specialisten menar att lagen om valutaväxling ej kommer att uppfylla sitt syfte att förhindra penningtvätt om inte samtliga som bedriver valutaväxlingsverksamhet kommer att omfattas av lagen. c) Föreläggande att inkomma med anmälan m.m. Hovrätten över och : Enligt promemorian skall kunna förelägga den som driver anmälningspliktig verksamhet att inkomma med anmälan. Om anmälan inte görs skall inspektionen kunna förelägga företaget att upphöra med verksamheten. Detta återspeglas inte i förslaget till lagtext. bör enligt promemorian vidare ha möjlighet att förena föreläggandena med vite. För att utfärda förelägganden som är förenade med vite måste ha stöd i lag. Förelägganden att upphöra med anmälningspliktig verksamhet förenat med vite har stöd av promemorians förslag till lagtext. Däremot saknas sådant stöd för föreläggande att vid vite inkomma med anmälan om verksamhet till . Det bör dock undvikas att handläggningen hos Fi- nansinspektionen blir föremål för en utdragen process av överklaganden av vitesförelägganden. bör i stället komma fram till ett överklagbart beslut i själva saken . bör därför i första hand, utan vitesföreläggande, anmoda den som driver verksamheten att inkomma med anmälan samt i andra hand, när anmodan inte följs, förelägga honom att vid vite upphöra med verksamheten. Hovrätten föreslår att 7 § första stycket får följande lydelse: Om någon driver verksamhet som är anmälningspliktig enligt 2 § utan att ha gjort anmälan om det och följer han inte en anmodan från att ge in en anmälan, skall förelägga honom att upphöra med verksamheten. Kammarrätten förordar att dessa paragrafer ändras på så sätt att Finans- inspektionen ges möjlighet att i första hand förelägga att företag att fullgöra sin anmälnings- eller upplysningsskyldighet innan inspektionen meddelar ett föreläggande för företaget upphöra med verksamheten. I 6 § föreskrivs att företag har en upplysningsplikt för att ska kunna kontrollera att penningtvättslagen följs. Först i 8 § regleras vad som händer om företaget inte lämnar begärda upplysningar. Denna paragraf bör, av systematiska skäl, i stället placeras direkt efter 6 §. I 7 § första stycket samt av författningskommentaren framgår, att i de fall någon driver verksamhet som ska anmälas men inte gör det, ska direkt kunna förelägga företaget att upphöra med verksamheten. Enligt promemorian på sid. 51 framgår emellertid att, företaget bör av först föreläggas att komma in med en anmälan. Om så inte sker ska därefter förelägga företaget att upphöra med verksamheten. Enligt bedömning är föreläggandet från sida att upphöra med verksamheten även om detta skulle förenas med vite inte tillräckligt kraftfullt för att avhålla någon från att utnyttja valutaväxlingskontoren för penningtvätt. Övervakningen av verksam-heten kommer i praktiken inte vara tillräckligt omfattande för att ge möjligheter att använda föreläggandeinstrumentet. Den radikala lösningen skulle vara att införa förbud för valutaväxling hos annan än den som är auktoriserad. Kontanter som växlats trots förbudet skulle behandlas på samma sätt som varor som utsatts för varu-smuggling och kunna förverkas såvitt det inte är uppenbart ogiltigt. Kunden skulle i det läget avhålla sig från att växla hos icke auktoriserade. Den som trots detta väljer att svartväxla torde ha skäl för att taga risken. Annan sanktion skulle inte behövas. Man kan också förmoda att marknaden själv skulle hjälpa till med övervakningen och av konkurrensskäl peka ut dem som utan tillstånd ägnar sig åt valutaväxling av väsentlig omfattning. d) Efterlevnaden av penningtvättslagen För att lagen ska få önskad effekt krävs också att de anställda i företag som handlar med valutor får utbildning som gör det möjligt att uppmärksamma och identifiera penningtvätt. Detta nämns i förslaget och där pekas, helt riktigt, respektive institut och företag ut som ansvariga för att detta kommer tillstånd. För att stärka denna viktiga dimension föreslår att det i övervakningsuppdrag även ingår att kontrollera att personal som arbetar med valutaväxling fått adekvat utbildning kring penningtvättsproblematik och den lagstiftning som reglerar verksamheten. En konskvens som nämns i förslaget men där uppgiften ligger på respektive institut eller företag som handlar med valuta är behov av utbildning för de anställda, inte minst när det gäller uppmärksamhet beträffande penningtvätt. TCO föreslår att det i övervakningsuppdrag ingår att kontrollera att personalen som arbetar med valutaväxling också fått utbildning beträffande den lagstiftning som reglerar verksamheten. 4 Konsumentskyddsregel vid valutaväxling a) Behovet av en konsumentskyddsregel Behov av regler som bidrar till konsumentskydd vid valutaväxling införs. Bl.a. ska det av avräkningsnotan framgå köp- och säljkurs samt de avgifter som tas ut av valutaväxlingsföretaget. Det borde även av avräkningsnotan ställas krav på utställarens namn och adress eller annan uppgift genom vilken denna kan identifieras. Av kontrollskäl borde även uppgifter om köparen framgå. har inget emot att reglerna avseende konsumentskydd för valutaväxling förstärks. Detta sker enklast genom att komplettera redan befintliga lagar inom det marknadsrättsliga området. tillstyrker förslaget att införa särskilda regler om information till skydd för konsumenter vid valutaväxling. I övrigt har inget att erinra mot de förslag som lämnas i promemorian. vill härutöver framföra följande. I 4 § förslaget till valutaväxlingslag föreskrivs att informationen skall vara tydlig. Syftet med bestämmelsen är enligt promemorians författningskommentar (sid. 65 f) att kunden klart och tydligt skall få information om bl.a. priset för transaktion för att kunna göra jämförelser mellan olika växlingsföretag. Någon närmare redogörelse för tydlighetskravet lämnas inte. För att förenkla tolkningen av valutaväxlingslagen bör det i motiven närmare redogöras för tydlighetskravet. Detta kan ske genom en hänvisning till prisinformationslagen (1991:601) och med angivande av några exempel när tydlighetskravet kan anses uppfyllt. I promemorian (sid. 57 och 66) skall rätteligen anges att och har rätt att meddela informationsåläggande. TCO är positiv till förslaget om införandet av en särskild konsumentskyddsregel vid valutaväxling. Det är rimligt att för företag som bedriver valutaväxling precisera konsumentens behov av tydlighet i prissättningen genom krav på angivande av gällande växelkurser och avgifter samt tillahandahållande av avräkningsnota för transaktionen. Valuta Specialisten menar att konsumentskyddet bör stärkas ytterligare genom införande av totalpriser. Skälet till detta är att det är väldigt komplicerat för en konsument att jämföra olika valutaväxlingsföretags priser inför en valutaväxlingstransaktion. Detta då det förekommer att vissa företag ej alltid uppger totalpriser för en växlingstransaktion. I stället för totalpris upplyser en del företag kunden om en viss valutakurs men informerar inte alls om den rörliga avgift som tillkommer när trans-aktionen genomförs. Detta förfaringssätt är direkt vilseledande för konsumenten som ej uppmärksammats på den tillkommande rörliga avgiften. Valuta Specialisten är av den bestämda uppfattningen att ett totalpris (växlingskurs + procentuell avgift) alltid skall anges samt om en eventuell fast avgift tas ut av kunden. b) Överträdelse av konsumentskyddsregeln I paragrafens andra mening bör ordet länsrätten bytas ut mot allmän förvaltningsdomstol i enlighet med den normalt använda terminologin. Sammanställt med 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar framgår att man härigenom avser länsrätt. Om föreslagen ändring genomförs bör även i paragrafens sista mening orden av länsrättens avgörande utgå. 5 Största tillåtna valutapositioner Slutligen välkomnar fullmäktige att förslaget till ändring av bankrörelselagen (1987:617) innebär att vikten av tillsynen över valutakursrisker poängteras eftersom dessa har betydelse för stabiliteten i det finansiella systemet. Det är emellertid viktigt att undvika att limiterna sätts på ett sätt som riskerar att negativt påverka valutamarknadens funktionssätt. tillstyrker att bestämmelser om valutahandel förs in i bankrörelselagen (1987:617) och lagen (1992:1610) om kreditmark-nadsbolag. Inspektionen utövar redan tillsyn över hur instituten hanterar olika typer av risker samt ansvarar för den tillsyn som följer av kapitaltäckningsreglerna, där bl.a. kapitalkrav för valutakursrisker ingår. Genom nämnda förändring koncentreras i princip all tillsyn avseende enskilda instituts valutakursrisker och uppföljning av dessa till en myndighet. Detta är enligt inspektionen en nödvändig förändring. I utkastet till lagrådsremiss diskuteras huruvida valutalimiter behövs sedan kapitalkrav för valutakursrisker införts. Enligt remissen kan kapitalkravet vara otillräckligt för ett institut med, i förhållande till sin kapitalbas, stora valutaexponeringar. Det finns därför skäl att införa bestämmelser beträffande institutens valutapositioner. Syftet med en reglering av institutens valutarisker är att dessa bör begränsas på ett sådant sätt att de står i rimlig proportion till institutens egna kapital. Inspektionen delar uppfattningen att kapitaltäckningsreglerna kan vara otillräckliga. I vissa situationer skulle det därför kunna vara önskvärt att även tillämpa valutalimiter. Inspektionen anser att en utvärdering bör göras av effekterna av gällande kapitaltäckningsregler för att pröva om motiv finns även för en fortsatt tillämpning av valualimiter. En sådan utvärdering bör också analysera i vilken grad inspektionen bör fastställa valutalimiter eller om ansvaret för dessa, liksom för andra risklimiter, bör åvila instituten. anser att den bör ha möjlighet att utforma reglerna om instituts största tillåtna valutaposition såväl i enskild valuta som på aggregerad nivå. Däremot anser att det vore olämpligt att i lag reglera att skall meddela föreskrifter om största tillåtna valutapositioner. Det skulle vara mer ändamålsenligt om bestämmelsen utformas så att inspektionen får föreskriva om ett instituts största tillåtna valutapositioner. I lagrådsremissen föreslås vidare att det skall införas ett bemyndigande för regeringen eller att utfärda föreskrifter om största tillåtna valutapositioner för banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersföretag. Sådana föreskrifter avses ersätta de valutalimiter som anger i samband med utfärdande av valutahandelstillstånd. Denna ordning föreslås nu bli upphävd. Det konstateras i remissen att det, mot bakgrund av att det införts kapitalkrav för valutarisker, kan ifrågasättas om det finns skäl att ha kvar regler om hur stora valutapositioner ett institut får ikläda sig. Reglerna om kapitalkrav torde för de institut som tar begränsade valutakursrisker utgöra ett tillräckligt skydd, sägs det i remissen. För andra institut som tar på sig en betydande valutaposition i förhållande till sin storlek kan risken vara så stor att reglerna om kapitalkrav är otillräckliga och för att förhindra sådana fall bör det finnas möjlighet att utfärda föreskrifter om största tillåtna valutaposition. Av vad som sägs i lagrådsremissen följer, enligt uppfattning, att föreskrifter om valutapositioner inte skall behöva gälla för alla institut, utan endast i de fall befintliga regler om kapitalkrav bedöms otillräckliga. För att kunna göra en lämplig avgränsning av föreskrifternas tillämpningsområde bör därför ges möjlighet att meddela undantag från sina föreskrifter för enskilda institut. föreslår att det i de aktuella paragraferna införs en dispensregel, som innebär att inspektionen om särskilda skäl föreligger skall kunna meddela undantag från föreskrifterna om valutapositioner. De uttalanden som görs i lagrådsremissen (s. 60) kan vara vägledande för inspektionens tillämpning av denna bestämmelse. I händelse av lagstiftning enligt förslaget erfordras enligt samfundets mening i fråga om tillåtna valutapositioner en närmare precisering för att ett rimligt krav på förutsebarhet ska vara tillgodosett. 6 Lagen om värdepappersrörelse Lagen om värdepappersrörelse förutsätter för tillstånd att värdepappersrörelsen skall utgöra den huvudsakliga verksamheten och att de verksamheter som uppräknas i 3 kap. 4 § samma lag endast får bedrivas efter särskilt tillstånd och endast om de ingår som ett led i rörelsen. Regleringen överensstämmer i stort med regleringen i ISD vilket innebär att ett värdepappersbolag som bedriver verksamhet enligt lagen om värdepappersrörelse i även - efter underrättelse - får bedriva denna verksamhet i annat land inom EES. Som ovan påtalats har ett värdepappersbolag enligt 3 kap. 4 § första stycket 6 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse möjlighet att söka tillstånd att som ett led i verksamheten utföra valutaväxlings-transaktioner. Denna verksamhet kan bolaget med stöd av ISD också bedriva i annat EES land. Handel med derivat med valuta som underliggande tillgång är till-ståndspliktig såsom värdepappersrörelse eftersom valutaderivat betraktas som ett finansiellt instrument enligt lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument och enligt ISD. Den nya reglering som föreslås införas i lagen om värdepappersrörelse, d.v.s. att ett värdepappersbolag efter tillstånd skall få bedriva valutahandel, torde därför endast avse sådan avistahandel med valuta som inte är att anse som valutaväxlingstransaktioner. Enligt mening är det högst tveksamt att införa en möjlighet för varje värdepappersbolag att bedriva avistahandel med valuta. Det står inte i överensstämmelse med intentionerna i lagen om värdepappersrörelse att en verksamhet skall få bedrivas utan samband med värdepappersrörelsen. Inte heller överensstämmer regleringen med ISD, vilket innebär att denna verksamhet inte kommer att kunna anmälas ut till andra EES- länder av . Det kommer att krävas en extra auktorisation i värdlandet under förutsättning av att det är möjligt enligt värdlandets lagstiftning att meddela ett sådant tillstånd. Det kan anmärkas att det inte synes vara möjligt för inspektionen att enligt lagen om värdepappersrörelse meddela en sådan extra auktorisation för värdepappersbolag från annat EES-land som anmält sig in i enligt ISD. Om emellertid ett svenskt värdepappersbolag som exempelvis bedriver handel med valutaderivat vill söka tillstånd att också bedriva avistahandel med valuta i finns den möjligheten genom nuvarande reglering i 3 kap. 4 § tredje stycket lagen om värdepappersröresle. Det är högst sannolikt att bolaget i dessa fall kan visa att särskilda skäl föreligger och att denna verksamhet kan komma att underlätta rörelsen. Mot bakgrund av ovanstående avstyrker att den föreslagna regleringen angående valutahandel införs i lagen om värdepappersrörelse. Prövning av om banker och kreditmarknadsbolag ska få driva valutahandel ska ingå i den grundläggande auktorisationen, enligt förslaget. För värdepappersbolag krävs däremot ett särskilt tillstånd. Detta framgår endast av kommentarerna till lagförslaget men inte av lagtexten. Enligt förslaget skall prövningen av om banker och kreditmarknadsbolag skall få bedriva valutahandel göras i samband med att den grundläggande auktorisationen beviljats. För värdepappersbolag däremot fordras särskilt tillstånd. vill peka på att denna föreslagna skillnad endast framgår av specialmotiveringen till lagförslaget. Förslaget medför utökade arbetsuppgifter för inspektionen såväl såvitt avser uppföljning av bestämmelserna i förslaget till Valutaväxlingslag som förslaget beträffande valutahandel. anförde i sin fördjupade anslagsframställning för , 1998 och 1999 att bl.a. förväntade nya arbetsuppgifter för inspektionen till följd av ny eller ändrad lagstiftning kräver att utökade resurser ställs till inspektionens förfogande. Inspektionen vill därför hänvisa till den tidigare resursbedömningen. Valuta Specialisten anser att registreringsavgiften skall utgöra en del av omsättningen avseende valutaväxling. Skälet till detta är att en fast avgift kan drabba mindre företag oskäligt hårt. Härmed skulle otillbörliga konkurrensfördelar kunna uppstå för större företag. Uttrycket valuahandlare förekommer i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter (LSK) - 3 kap. 22 p. 6, 27, 27 a samt 34 §§. Med ordet avses auktoriserad valutahandlare enligt 22 b § riksbankslagen, enligt förarbetena. Om paragrafen i riksbankslagen upphör, måste uttrycket valutahandlare ersättas med ett annat, förslagsvis den som bedriver handel med valuta. Enligt förslaget skall valutahandelstillståndet avskaffas vilket innebär att auktorisation av valutahandlare försvinner. Termen valutahandlare återfinns i 3 kap. 27, 27 a samt 34 §§ lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter (LSK). Med valutahandlare avses enligt förarbetena auktoriserad valutahandlare jämlikt 22 b § lagen (1988:1385) om riksbank. Eftersom auktorisationen föreslås avskaffad bör ändringar göras i LSK. Förslagsvis kan ordet valutahandlare ersättas med den som bedriver handel med valuta . I 3 kap. 50 § LSK stadgas att kontrolluppgift skall lämnas för betalningar till utlandet.