prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Detta medför att ett förhör med vittnet måste hållas under ed i de fall där trovärdigheten av vittnets uppgifter kan sättas i fråga. Bevisvärdet av vittnesutsagan blir dock med hänsyn till den i svensk rätt gällande principen om fri bevisvärdering endast i undantagsfall högre av edsavläggelsen eller straffansvaret (jfr Fitger i till Per , s 127). I och för sig kan man tycka att det inte bereder några större problem att låta alla vittnesförhör ske under ed. Risken med detta är emellertid att parterna överskattar värdet av sådana förhör och underlåter att ta till vara möjligheterna att åstadkomma tillräcklig bevisning genom skriftliga vittnesberättelser. Därmed finns också en risk att det kommer att behöva hållas onödiga sammanträden i ärendena. Under har den i promemorian föreslagna ordningen tillämpats i förvaltningsdomstolarna utan att det synes ha riktats någon kritik mot systemet. I de allmänna domstolarna har utsökningsärendena handlagts utan att det praktiskt sett har funnits möjligheter att höra vittnen muntligen över huvud taget. Även om det genom promemorieförslaget uppstår en skillnad mellan bevisningsreglerna för tvistemål och motsvarande regler för ärenden bör mot den nu angivna bakgrunden promemorieförslaget godtas på den nu berörda punkten. När det gäller partsförhör under sanningsförsäkran skedde en reform av regler i syfte att så mycket som möjligt begränsa omfattningen av förhör under sanningsförsäkran (se prop. 1986/87:89 s. 131). En part som lämnar sina uppgifter till domstolen i skriftlig form torde endast undantagsvis ha ett straffansvar för oriktiga uppgifter och för domstolsärendenas del torde det lika lite som i förvaltningsprocessen finnas något behov av generella regler om ett straffansvar för oriktiga uppgifter som lämnats vid ett förhör. Det skulle med stor säkerhet komma att bli mycket ovanligt att i ett domstolsärende bevisvärdet av partens uppgifter påverkades av att förhöret med en part hölls under sanningsförsäkran. Redan en reglering av partsförhöret i den nya ärendelagen är förenad med risken att parter helt i onödan kommer att begära sammanträden för att bli hörda enligt regleringen. Exempel på ärenden som nog särskilt ofta skulle komma att få sammanträden utan någon motsvarande nytta för parterna är framför allt de utsökningsrättsliga ärendena. Därför bör promemorieförslaget godtas även på den nu berörda punkten. Självklart kan det emellertid för viss typ av ärenden finnas anledning att kriminalisera en parts oriktiga uppgifter och sådana regler förekommer , t.ex. beträffande arvsskatteärenden. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Domstolen skall se till att ärendet blir så| | utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras | | in i ärendet. Genom frågor och påpekanden skall domstolen försöka| | avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas | | framställningar. Domstolen skall kunna avvisa bevisning i samma | | omfattning som i ett tvistemål. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag utom i det att promemorieförslaget inte innehåller någon regel om att domstolen skall se till att inget onödigt dras in i ärendet. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Hovrätten för menar dock att bestämmelserna om materiell processledning bör omarbetas efter förebild av 42 kap. 8 § andra stycket RB. anser att man om möjligt bör i lagtext ange att de principer som kommer till uttryck i det lagrummet bör tillämpas i dispositiva ärenden. ifrågasätter om det inte behövs olika regler för ärenden där två enskilda står mot varandra och övriga ärenden. Verket saknar i förslaget en bestämmelse om att domstolen får avvisa överflödig utredning. Skälen för regeringens förslag: Enligt 42 kap. 8 § andra stycket RB skall tingsrätten under förberedelsen i ett tvistemål verka för att tvistefrågorna blir klarlagda och att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Enligt 43 kap. 4 § andra stycket RB skall tingsrätten vid en huvudförhandling i tvistemål se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i målet. I båda lagrummen finns dessutom en bestämmelse om att tingsrätten genom frågor och påpekanden skall söka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. På grund av ärendelagens allmänna hänvisning till gäller det som sägs i de angivna bestämmelserna även ärendena i den mån det är tillämpligt. Som jämförelse kan nämnas att tingsrätten enligt 46 kap. 4 § andra stycket RB vid huvudförhandling i brottmål skall se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i målet. Finner domstolen att en omständighet som parten vill bevisa är utan betydelse i målet eller att ett erbjudet bevis inte behövs eller uppenbart skulle bli utan verkan får domstolen enligt 35 kap. 7 § RB avvisa bevisningen. Detsamma gäller när domstolen finner att bevisningen med avsevärt ringare besvär eller kostnad kan föras på annat sätt. Enligt 8 § FPL skall domstolen se till att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och vid behov anvisa hur utredningen bör kompletteras. Enligt samma lagrum får överflödig utredning avvisas. En domstols uppgifter när det gäller att på nu angivet sätt söka berika eller begränsa processmaterialet betecknas inom doktrinen som domstolens materiella processledning. redogjorde utförligt - med tonvikt på förvaltningsmålen - för sin syn på frågor om materiell processledning (SOU 1991:106 Del A s. 512-540). På grundval av utredningsförslaget föreslås i promemorian såvitt gäller domstolsärendena att domstolen skall se till att ärendet blev så utrett som dess beskaffenhet kräver. Domstolen skall också genom frågor och påpekanden försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. I de nu angivna delarna är bestämmelserna utformade i nära anslutning till huvudförhandlingsbestämmelser. I promemorieförslaget upptas ingen motsvarighet till en regel i förslag om att domstolen vid behov skall anvisa hur utredningen bör kompletteras. Den regeln hade utredningen hämtat från 8 § FPL. I promemorian görs emellertid ett uttalande om att domstolen vid behov skall förklara för parterna hur utredningen skall kompletteras. De allra flesta remissinstanserna godtar promemorieförslag, men särskilt när det gäller de dispositiva ärendenas handläggning förekommer det en del kritiska uttalanden. En materiell processledning i syfte att berika processmaterialet kan öka möjligheterna när det gäller att nå materiellt riktiga resultat och medföra att handläggningen blir snabbare och billigare. Både inriktningen och omfattningen av den materiella processledningen växlar mellan olika domare och det är svårt att genom lagregler skapa ökad klarhet om vad som bör gälla. Hur man skall bedöma en fråga varierar nämligen avsevärt från ärendetyp till ärendetyp och från fall till fall. Man kan dock hävda att generellt sett de fåtaliga dispositiva ärendena i det nu berörda hänseendet skiljer sig från de indispositiva. En kanske viktigare skiljelinje går dock generellt sett mellan sådana ärenden i vilka två enskilda är motparter till varandra och övriga ären- den. Det är dock många faktorer som behöver vägas in. Speciella intressen gör sig exempelvis gällande i sådana domstolsärenden som står brottmålen nära, t.ex. ärenden om disciplinansvar inom totalförsvaret. En diskussion rörande frågor om materiell processledning försvåras av att man kan se frågorna antingen som frek- vensfrågor eller som principfrågor. Exempelvis kan man hävda att behovet av materiell processledning minskar i de fall där beslutsmyndigheten blir enskilds motpart i ett ärende. I det hänseendet förväxlar man emellertid lätt de gränser som bör gälla för domstolens aktivitet och hur vanligt det är att domstolen be- höver agera. Promemorians förslag när det gäller berikandet av processmaterialet skiljer sig onekligen från det som gäller för domstolsärendenas del enligt ärendelagens allmänna hänvisning till tvistemålsbe- stämmelser. Promemorieförslaget upptar ju ingen motsvarighet till balkens bestämmelser avseende förberedelseskedet. De bestämmelserna passar emellertid inte riktigt in annat än i ett system byggt på att handläggningen delas upp i ett förberedande och ett avgörande skede. För domstolsärendena bör man mera sikta in sig på reglerna för huvudförhandlingsskedet i tvistemål. Det innebär att i den nya ärendelagen bör föreskrivas att domstolen skall se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Genom frågor och påpekanden skall domstolen försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. De föreslagna bestämmelserna är naturligtvis inte helt upplysande. Som angetts förut är det svårt att genom lagregler skapa ökad klarhet om vad som bör gälla. Lagstiftaren kan på grund av frågans natur inte heller annat än i en mycket begränsad omfattning genom motivuttalanden ta ställning till konkreta exempel på när materiell processledning skall förekomma. Allmänt sett kan det emellertid för flerpartsärendena sägas att domstolen i varje särskilt fall bör överväga om det är förenligt med domstolens opartiskhet och intresset av att undvika onödigt vidlyftiga förfaranden att det utövas en processledning. Regeln om att domstolen genom frågor och påpekanden skall försöka avhjälpa otydligheter i parternas framställningar bör tillämpas oavsett om det är en företrädare för det allmänna eller en enskild part som uttryckt sig otydligt eller ofullständigt. Så skall nämligen motsvarande regler tillämpas. Såvitt gäller flera andra frågor återkommer problemet att man kan se frågorna antingen som frekvens- frågor eller som principfrågor. Sålunda är det t.ex. uppenbart att det mindre ofta behövs materiell processledning, om en enskild part har ett kvalificerat ombud. En enskild part i ett domstolsärende bör dock inte förlora på att han valt ett ombud. Själva principerna för vad domstolen får och skall göra i en viss situation bör därmed vara desamma i de båda fallen, även om domstolen givetvis kan ha större anledning att tro att ett kvalificerat ombud menar vad han säger om en juridisk fråga än att en enskild gör detta. När det i övrigt gäller frågor om i vilka fall det skall förekomma en materiell processledning synes de överväganden utredningen gjort angående förvaltningsmålen bilda ett gott underlag för den fortsatta rättsutvecklingen när det gäller den materiella processledningen i domstolsärendena. När det gäller frågan om domstolen vid behov också skall förklara för parterna hur utredningen bör kompletteras har man anledning konstatera att svaret måste få bero på ärendets art. Beträffande målen i förvaltningsdomstolarna gäller enligt 8 § andra stycket FPL att domstolen skall ge en förklaring. Någon motsvarande bestämmelse finns dock inte i eller i den nuvarande ärendelagen. Materiellt sett torde emellertid domstolarna redan nu vara betyd- ligt mer aktiva i de flesta typer av domstolsärenden än i tvistemålen. Även om osäkerhetsfaktorerna är många när det gäller att bedöma den frågan framstår det till och med som troligt att i domstolsärenden domstolarna vid behov som regel förklarar för parterna hur de skall komplettera utredningen. Det finns emellertid inte skäl att på den punkten behandla de fåtaliga dispositiva ärendena på något annat sätt än de dispositiva tvistemålen. För de många indispositiva ärendena behövs inte någon särskild föreskrift om att domstolen vid behov skall förklara hur utredningen bör kompletteras. En sådan skyldighet kan nämligen sägas följa redan av att domstolen skall försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. I sig bör inga principiella skäl utesluta att också en myndighet får anvisningar om behovet av kompletteringar (jfr 45 kap. 11 § RB och kommentaren till 12 § förslaget till ny ärendelag). I promemorieförslaget upptas inte som i utredningsförslaget någon regel om avvisande av onödig utredning. I stället föreslås i promemorian att det - för tydlighets skull - av den nya ärendelagen mera uttömmande skall framgå de omständigheter under vilka avvisning kan ske. För den skull hänvisas i 23 § promemorians förslag till ny ärendelag till bestämmelser i 35 kap. 7 § om avvisande av bevisning. Dessa bestämmelser gäller redan för ärendena på grund av den nuvarande ärendelagens allmänna hänvisning till rättegångs- balkens bestämmelser. Promemorieförslaget som i den nu berörda delen i sak har godtagits av remissinstanserna bör genomföras. För att ge domstolen ett stöd när det gäller att komma till rätta också med sådant som att parterna själva är onödigt vidlyftiga bör emellertid det förslaget med förebild i bestämmelser kompletteras med en regel om att domstolen skall se till att inget onödigt dras in i ärendet. Frågor om formerna för den materiella processledningen behandlas vidare i författningskommentaren till 11 § förslaget till ny ärendelag. 7.11 Interimistiska beslut och inhibition -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Om det är av synnerlig vikt skall domstolen| | för tiden intill dess ärendet avgjorts få besluta om en sådan åtgärd| | som säkerställer det som ärendet gäller. En domstol som skall pröva| | ett överklagande skall få besluta att det överklagade avgörandet| | tills vidare inte får verkställas och även i övrigt besluta tills| | vidare rörande saken. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat detta utan erinran. Hovrätten över och anser dock att kravet på synnerlig vikt inte bör upprätthållas och att man i stället bör ta vissa regler i 15 kap. 3 § som förebild. Såväl den hovrätten som och tingsrätter efterlyser precieringar av förutsättningarna för att en domstol skall få besluta om en interimistisk åtgärd. Skälen för regeringens förslag: Enligt kan en part i tvistemål i åtskilliga fall få en säkerhetsåtgärd till stånd i avvaktan på ett slutligt avgörande av en tvist (se 15 kap. RB). Många regler som ger möjlighet att besluta om en säkerhetsåtgärd eller att meddela ett interimistiskt beslut finns även i anslutning till materiell lagstiftning. Bestämmelserna i torde endast i undantagsfall vara tillämpliga i domstolsärenden. Enligt den nuvarande ärendelagen kan emellertid domstolen förordna om en säkerhetsåtgärd när domstolen finner att det är av synnerlig vikt att fram till ärendets avgörande egendom ställs under förvaltning av god man eller annan åtgärd vidtas för säkerställande av den rättsvård om vilken det i ärendet är fråga (4 § tredje stycket). I den nuvarande ärendelagen ges även pro- cessuella bestämmelser av enklaste slag för hanteringen av en fråga om säkerställande. Promemorieförslaget innebär för det första såvitt gäller tingsrätterna att den nuvarande ärendelagens bestämmelse behålls i sak. Endast en remissinstans har kritiserat detta och menat att i stället reglerna i 15 kap. RB bör tillämpas. Reglerna i 15 kap. 1-4 §§ RB ger större möjligheter att besluta interimistiskt än den som bestämmelsen i den nuvarande ärendelagen ger. De är också mer preciserade än förslagets regler men därmed också mer invecklade och kan inte införas för ärendena utan att man också tar med andra regler i balken, t.ex. angående ställande av säkerhet. förefaller det tveksamt om man materiellt sett har möjlighet att låta de berörda reglerna i balken vara tillämpliga för samtliga ärendekategorier. Hur den nuvarande ärendelagens regel om interimistiska beslut har verkat är svårt att ha någon närmare uppfattning om. Det synes emellertid inte ha riktats någon kritik mot den och den bör därför behållas som en grundregel från vilken man för särskilda ärendetyper kan ha anledning göra tillägg i anslutning till den materiella lagstiftningen. För särskilda ärendekategorier bör nuvarande regler fortfarande gälla (se t.ex. 18 kap. 12 § utsökningsbalken). Promemorieförslaget innehåller även en särskild regel om interimistiska beslut och inhibition (åtgärd genom vilken en verkställighet av ett avgörande hindras) hos en domstol som prövar ett överklagande i ett ärende. En hovrätt har enligt 52 kap. 7 § tredje stycket RB en vidsträckt rätt att vid överklagande av ett beslut bevilja säkerhetsåtgärder interimistiskt eller att besluta om inhibition. En tingsrätt prövar emellertid inte i tvistemål frågor om överklaganden. Det gör att det för tvistemål i tingsrätt endast finns speciella bestämmelser i ämnet, t.ex. 3 kap. 5 § utsökningsbalken och 62 § lagen (1990:746) om betalnings- föreläggande och handräckning. Till de bestämmelserna skall läggas de förut nämnda bestämmelserna om säkerhetsåtgärder i 15 kap. RB i den mån de är tillämpliga. En förvaltningsdomstol har enligt 28 § FPL en allmän rätt att vid överklagande besluta att det överklagade beslutet tills vidare inte skall gälla och även i övrigt besluta rörande saken. Se även 29 § FPL och 18 kap. 12 § ut- sökningsbalken. Mot den nu angivna bakgrunden bör i den nya lagen för sådana ärenden i vilka domstolen prövar ett överklagande införas en allmän bestämmelse om att domstolen får bestämma att det överklagade beslutet tills vidare inte får verkställas och att domstolen även i övrigt får besluta tills vidare rörande saken. I det sist angivna hänseendet är det främst åtgärder av den typ som anges i 15 kap. 3 § andra stycket RB som kan komma i fråga. Någon anledning att i den nya ärendelagen exemplifiera de åtgärder som kan komma i fråga är inte meningsfullt eftersom man genom detta knappast underlättar tillämpningen och inte heller skapar några ökade garantier för rättssäkerhet. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I ett ärende där två eller flera enskilda är| | motparter till varandra skall domstolen med tillämpning av | | 18 kap. RB kunna förplikta den ena parten eller dennes ställföre-| | trädare, ombud eller biträde att ersätta den andra parten för | | dennes kostnader i ärendet eller det som i ärendet betalats av | | allmänna medel. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar promemorieförslaget om kostnadsersättning i de fall där två enskilda står mot varandra utan någon erinran i sak. , , och samt förespråkar emellertid att det i den nya ärendelagen införs bestämmelser även om det allmännas ansvar för enskild motparts kostnader, åtminstone för det fallet att det allmänna överklagar och förlorar. Några remissinstanser efterlyser klargörande uttalanden på skilda punkter. Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande ärendelagen har inga egna bestämmelser om en parts ansvar för motpartens kostnader för förfarandet. I finns emellertid i 18 kap. relativt utförliga bestämmelser i ämnet. Grundprincipen enligt de bestämmelserna är att en förlorande part skall ersätta motparten dennes rättegångskostnader. Det finns anledning att i detta sammanhang påpeka att den principen gäller såväl dispositiva som indispositiva mål och att en i 18 kap. 2 § RB upptagen regel om kvittning av rättegångskostnader endast avser kostnadsansvaret i vissa av de indispositiva mål i vilka det rättsförhållande som målet gäller inte får bestämmas på något annat sätt än genom dom. I förvaltningsprocesslagen finns det över huvud taget ingen bestämmelse om en parts ansvar för rättegångskostnader. Det förekommer otvivelaktigt ärenden i vilka med nu gällande regler bestämmel- serna i 18 kap. RB faktiskt tillämpas. Dessa ärenden torde emellertid vara mindre vanliga. Redan Processlagberedningen uttalade att bestämmelserna, vilka förutsätter att ett partsförhållande föreligger, endast i begränsad omfattning skulle komma till användning i domstolsärendena (se NJA II 1947 s. 92 och 113). Sålunda borde enligt beredningen beaktas olika ärendens beskaffenhet och syftet med de bestämmelser om vilka var fråga. I rättsfallet NJA 1949 s. 672 angående arvsskatt lämnades ett dödsbos begäran om ersättning av det allmänna för kostnader i högre rätt utan avseende trots att dödsboet vann processen där (jfr rättsfallet NJA 1980 s. 541). I rättsfallet NJA 1976 s. 556 angående boupp- teckningsed fick emellertid sökanden ersättning enligt 18 kap. 1 § RB av sin enskilda motpart. I rättsfallet NJA 1979 s. 164 tillämpades kostnadsregler i ärende angående entledigande av god man enligt aktiebolagslagen vid tvist mellan aktieägare och den gode mannen. uttalade i sina skäl bl.a. att det i ärendet förekommit en intressemotsättning mellan klaganden och den gode mannen och att detta föranlett en handläggning i tingsrätten enligt samma principer som gäller för tvistemål. Reglerna i 18 kap. RB ansågs i rättsfallet NJA 1977 s. 495 (enskild part mot enskild) tillämpliga också i ett tvistigt ärende enligt den numera upphävda namnlagen (1963:521), jfr dock även rättsfallet NJA 1988 s. 146. I rättsfallet NJA 1984 s. 623 ansågs regler om parts rätt till ersättning dock inte tillämpliga i ett ärende angående lagfartssammanträde. konstaterade i sina skäl bl.a. att det inte föreligger något egentligt partsförhållande i dessa ärenden. Det finns vidare flera refererade hovrättsfall i vilka kostnadser- sättning har dömts ut enligt reglerna i 18 kap. RB. Det skall nämnas att före- dragande departementschefen vid tillkomsten av lagen (1976:206) om felparkeringsavgift förutsatte att regler om rätte- gångskostnader skulle vara tillämpliga. I promemorian föreslås att domstolen i ett ärende där två enskilda är motparter till varandra med tillämpning av 18 kap. RB skall kunna förplikta den ena parten eller dennes ställföreträdare, ombud eller biträde att ersätta den andra parten dennes kostnader i ärendet eller det som i ärendet betalats av allmänna medel. Förslaget godtas av remissinstanserna och bör genomföras. Genom att regeln getts en fakultativ utformning kan äldre överväganden och avgöranden fortfarande ha en praktisk betydelse när det gäller frågor om utdömande av ett kostnadsansvar. I anslutning till materiell lagstiftning kan det förekomma särskilda regler om kostnadsansvaret. Exempel på detta ger 20 § lagen (1988:688) om besöksförbud. Frågan om kostnadsansvaret i sådana ärenden i vilka en enskild part står mot en allmän bör enligt promemorian lämnas utanför reformen. På den punkten är det flera remissinstanser som är kritiska. Frågan om en enskild part bör ha rätt att få ersättning för sina rättegångskostnader av det allmänna, när han har en myndighet som motpart och vinner framgång i processen, har en ojämförligt större betydelse för förvaltningsdomstolarnas mål än för domstolsärendena. Mycket talar för att svaret på frågan bör vara detsamma för de berörda målen och ärendena. Ett ställningstagande till frågan bör därför inte ske isolerat för domstols- ärendenas del utan får övervägas i annat sammanhang. Det som har sagts nu medför givetvis att det inte heller finns anledning att nu reglera frågan om en myndighets rätt till kostnadsersättning av en enskild part. I den nya ärendelagen bör därför tills vidare endast behandlas den situationen att två enskilda parter står mot varandra. Därmed kommer rättegångskostnader inte att kunna dömas ut i ett mål mellan en allmän part och en enskild annat än om det för en viss ärendetyp finns särskilda regler. Detta torde för de allra flesta fall faktiskt sett inte innebära någon skillnad i förhållande till det som bör anses gälla med nuvarande ordning. Om det på samma sida i ett förfarande finns både en allmän och en enskild part kan den enskilda parten ensam ha att svara för motpartens kostnader. Det bör påpekas att ett statligt organ som är part och i ärendet har samma ställning som en privat fysisk eller juridisk person, t.ex. därför att staten innehar en fastighet, vid tillämpningen av den nya ärendelagen bör ses som enskild part.