prop · GJ0350 · 1996-01-01 00:00:00 — Det angavs också i propositionen att ett tillstånd att vara kontoförande institut kan begränsas dels till att avse aktier eller penningutfästelser som utfärdats av en viss emittent eller vissa emittenter, dels till att avse egna placeringar. Sådant begränsat tillstånd har getts vissa försäkringsbolag och emittenter av bostadsobligationer samt AP-fonden. Enligt regeringens mening bör de krav som har uppställts i propositionen om kontobaserat aktiesystem nu lagfästas. På samma sätt som för clearingorganisationer bör den mer detaljerade utformningen av kraven ankomma på huvudmannen för organisationen, i detta fall VPC. bör vid den löpande tillsynen av VPC pröva dessa krav. Det är de operativa och adminstrativa riskerna som kommer i förgrunden vid själva kontoföringen. Operativa risker är exempelvis störningar i sådana system, t.ex. data- och kommunikationssystem, som är kritiska för att kontoföringen skall fungera. Sådana system måste vara mycket tillförlitliga och även innehålla adekvata säkerhetsrutiner mot fel och brottsliga förfaranden som bedrägerier, förfalskningar och olika typer av databrott, exempelvis icke auktoriserade överföringar av finansiella instrument. Vad som anförts beträffande lämplighetskravet för clearingmedlemskap och om riskhanteringsrutiner bör i tillämpliga delar även gälla för kontoförande institut. Prövningen av om en sökande uppfyller kraven på ett kontoförande institut skall givetvis ske på objektiva och sakliga grunder. Den får inte vara diskriminerande i något avseende. Som angetts i avsnitt 5.3 bör reglerna om fritt tillträde och neutralitet på samma sätt som för en clearingorganisation gälla VPC i egenskap av kontohållare. Möjligheten att vara kontoförande institut bör kunna begränsas på samma sätt som . Det innebär att ett medgivande att vara kontoförande institut kan av VPC inskränkas till att avse exempelvis aktier och aktierelaterade instrument. Tekniska hinder kan medföra begränsningar i tillträdet till kontoföringen, t.ex. om VP-systemet inte har kapacitet som är tillräcklig för att tillåta samtliga intresserade att delta. Skäl därvid att göra annan bedömning än beträffande tillträdet till börser föreligger inte. Det innebär att sådana hinder i princip bör vara temporära och att VPC vidtar åtgärder så att centralen volym- och resursmässigt anpassar sig till det intresse för deltagande i kontoföringen som finns. Om anslutningsmöjligheterna är begränsade skall reglerna som rör begränsningssituationen vara neutralt utformade och även tillämpas på detta sätt (jfr prop. 1991/92:113 s. 81). Principerna för hur ansvaret för frågor om organisationen av verksamheten och riskhanteringen hos ett kontoförande institut bör vara fördelat har behandlats i avsnitt 5.2. I anledning av att VPC tar över rätten att besluta om en uteslutning av ett institut, har regeringen övervägt att föra in en bestämmelse om möjligheten för ett sådant institut att vid en uteslutning vidta vissa åtgärder för skydda sina kunder (jfr nuvarande 8 kap. 7 § i lagen om börs- och clearingverksamhet). Att vara kontoförande institut innebär enligt aktiekontolagen att institutet direkt svarar för registreringsåtgärder på de konton institutet hanterar. Mot denna bakgrund framstår det som mindre lämpligt att ett institut även efter en uteslutning skall få vidta registreringsåtgärder. Det ligger i såväl VPC:s som det uteslutna institutets intresse att insti- tutets samtliga transaktioner, egna och kunders, inom det kontobaserade systemet avvecklas så att onödiga förluster på grund av uteslutningen motverkas. Detta kan ske på olika sätt, exempelvis genom att kontona överförs till ett annat institut eller att VPC genom centralens eget kontoförande institut, VKI, tar över registreringen av det uteslutna institutets transaktioner. Med hänsyn till att olika lösningar kan komma i fråga framstår det som mindre lämpligt med en lagreglering. I stället bör denna fråga regleras i anslutningsavtalet mellan VPC och ett kontoförande institut. **FOOTNOTES** 3Beträffande principerna för den nödvändiga organisationen av riskhanteringen i värdepappersinstitut kan också hänvisas till för banktillsyn utgivna och Trettio-gruppens studie Derivatives: Practise and Principles utgiven . 6 Ändringar i aktiekontolagen m.m. 6.1 Förvaltare och förvaltarregistrering Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I utredningens förslag ingår dock inte någon bestämmelse om förvaltarregistrering av skuldförbindelser som förvaltas utomlands. Utredningen har inte heller lämnat förslag om att kravet på bosättning utomlands vid utländsk förvaltarregistrering skall tas bort. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Finans- inspektionen och framför dock synpunkter beträffande förvaltarregistrering av i utlandet förvaltade skuldförbindelser. Finans- inspektionen anser att en ordning där det på ett vanligt VP-konto skulle kunna göras en anteckning om att instrumenten tillhör någon annan innebär att en ny form av förvaltarkonton införs, vilket inte skulle vara lämpligt. pekar på att den av utredningen föreslagna lösningen stöter på problem om det framgår att ett utländskt värdepappersföretag inte är ägare av en skuldförbindelse men trots detta legitimerar sig som sådan. betonar att det bör vara en förutsättning för att utländska förvaltare skall kunna få generellt tillstånd att registreras som förvaltare av svenska aktier att förvaltaren medger verket insyn i förvaltningen och förbinder sig att avge kontrolluppgifter för ägare bosatta i . Bakgrund: Enligt aktiekontolagen kan en utländsk förvaltare registreras som förvaltare för aktier men inte för skuldförbindelser. För registrering av en utländsk förvaltning av aktier fordras särskilt tillstånd enligt 3 kap. 10 § aktiebolagslagen (1975:1385), 3 kap. 10 § försäkringsrörelselagen (1982:713) eller 3 kap. 11 § bankaktiebolagslagen (1982:618). För förvaltarregistrering av aktier som är föremål för förvaltning utomlands fordras det som regleringen har uppfattats i praxis dubbla tillstånd. För det första skall aktiebolaget ha tillstånd att införa en utländsk förvaltare i aktieboken. För det andra skall ett tillstånd meddelas den utländske förvaltaren. I fråga om skuldförbindelser, såsom obligationer, statsskuldväxlar och certi- fikat, konstaterades i propositionen om det kontobaserade systemet endast att reglerna om tillstånd för utländsk förvaltare inte gäller skuldförbindelser (prop. 1988/89:152 s. 125). Frågan togs upp i prop. 1990/91:106 om kontobaserat penningmarknadssystem, där en utvidgad möjlighet till förvaltarregistrering föreslogs. Om skuldförbindelser var föremål för handel utomlands kunde, efter tillstånd av , i stället för borgenär som är bosatt utomlands den som i utlandet fått uppdrag att förvalta hans förbindelser registreras som förvaltare på penningmarknadskonto. Skälen för detta ställningstagande var att sådana lån som skulle komma i fråga inom penningmarknadssystemet ofta placeras utomlands och att det därför fanns ett påtagligt praktiskt behov av att tillåta registrering av utländsk förvaltning i fråga om skuldförbindelser. Det fanns enligt propositionen inte några principiella skäl som talade mot att tillåta detta (se 1990/91:106 s. 54 och 55). På grund härav föreskrevs i den numera upphävda lagen om penning- marknadskonton att utländsk förvaltare (s.k. nominee) efter särskilt tillstånd skulle kunna registreras som borgenär (ägare) för sina kunders räkning, förutsatt att dessa var bosatta utomlands. Skälen för regeringens förslag: Enligt regeringens mening bör reglerna för förvaltarregistrering av svenska aktier som förvaltas utomlands nu förenklas. Enligt gällande bestämmelser är det en förutsättning för tillstånd till förvaltarregistrering i dessa fall att aktien är föremål för handel vid utländsk fondbörs. Utvecklingen på värdepappersmarknaderna världen över kännetecknas bl.a. av att handeln har tagit nya vägar och nya former. En väsentlig del av handeln med finansiella instrument utomlands sker också utanför de etablerade börserna. Med hänsyn härtill och då kravet på handel vid utländsk fondbörs kan ge upphov till praktiska problem vid exempelvis emissioner bör detta krav slopas. Vidare delar regeringen utredningens bedömning att det är fullt tillräckligt att kräva ett tillstånd, och då lämpligen för den utländske förvaltaren. På samma sätt som en svensk förvaltare bör en utländsk förvaltare kunna söka och erhålla ett generellt tillstånd att vara förvaltare för svenska aktier. En fråga som inte behandlas av utredningen är att det enligt gällande regler är en förutsättning för utländsk förvaltarregistrering av aktier att aktieägaren är bosatt utomlands. En konsekvens av gällande bestämmelser blir att en aktieägare kan, oavsett om han är bosatt i eller utomlands, låta registrera en svensk förvaltare. För att en utländsk förvaltare skall kunna registreras fordras emellertid att ägaren är bosatt utomlands. Enligt vår uppfattning kan det sättas i fråga om inte regleringen kan uppfattas som en inskränkning av utländska förvaltares möjligheter att erbjuda sina tjänster i . Det bör anmärkas att förvaltningstjänster rent allmänt kan erbjudas över gränserna enligt lagen om värdepappersrörelse, förutsatt att förvaltaren i hemlandet har tillstånd att erbjuda sådana tjänster och att han står under tillsyn i hemlandet. Vad här är fråga om är endast under vilka förutsättningar en förvaltare kan registreras i denna egenskap i det svenska kontobaserade systemet. Vi har i avsnitt 5.3 föreslagit att vissa företag med säte inom EES, främst utländska banker och värdepappersföretag, skall få möjlighet att bli kontoförande institut. De aktuella företagens och institutens verksamhet kännetecknas av att de i stor omfattning uppträder som ombud och utför affärer för annans räkning på de finansiella marknaderna. Den föreslagna möjligheten för dessa att bli kontoförande institut riskerar att bli utan reell innebörd om inte dessa institut och företag kan få tillstånd som förvaltare i kontosystemet. Utan denna möjlighet finns det också en uppenbar risk att det rätta sakförhållandet, nämligen att det är ett innehav av aktier för annans räkning, inte kommer att framgå av VPC:s kontosystem. Därtill kommer att den gällande regleringen kan framstå som tveksam med hänsyn till om fri rörlighet för tjänster och principerna i investeringstjänstedirektivet. En annan aspekt är att en ökad konkurrens på detta område kan förväntas medföra positiva effekter för aktieägarna genom att olika typer av förvaltningstjänster kan komma att erbjudas till lägre priser. Kravet på att en aktieägare skall vara bosatt utomlands för att en utländsk förvaltare skall få registreras i denna egenskap bör därför slopas. Reglerna om förvaltarregistrering kommer på detta sätt också att avsevärt förenklas. Vilka krav bör ställas för tillstånd att registreras i egenskap av förvaltare? Det dominerande vid handeln på värdepappersmarknaden i och utomlands är att bankinstitut och värdepappersföretag uppträder som förvaltare. Utöver dessa kan det finnas behov för clearingorganisationer och centrala värdepappersförvarare att kunna uppträda som förvaltare för att på detta sätt skapa en länk mellan två marknader. Enligt regeringens mening bör reglerna ge utrymme för nya former av länkar som uppfyller kraven på säkerhet. Även andra institut bör därför kunna komma i fråga som förvaltare under förutsättning att de har rätt att bedriva sådan verksamhet i hemlandet och står under erforderlig tillsyn. En förvaltare skall ha en betryggande bokföring över ägarnas aktieinnehav, eftersom denna är avgörande för aktieägarens och andra rättighetsinnehavares, såsom panthavares, rätt. I fråga om tillståndsprövningen för en utländsk förvaltare måste också beaktas att svenska regler om skattskyldighet och skattekontroll samt bestämmelserna i insiderlagen inte urholkas. För att en utländsk förvaltare skall kunna få tillstånd att registreras i denna egenskap bör därför ställas upp villkor om att förvaltaren åtar sig att fullgöra samma skyldigheter som åligger svenska förvaltare i dessa avseenden. Förvaltaren skall alltså förbinda sig att inför taxeringen lämna kontrolluppgift om innehav, utbetald ränta och utdelning samt avyttringar. Däremot är det av praktiska skäl inte aktuellt att även kräva att den utländske förvaltaren skall göra avdrag för preliminär skatt. Vad gäller insiderfrågor är svensk bank eller värdepappersinstitut enligt 18 § insiderlagen skyldig att i vissa fall på begäran lämna uppgifter. En förutsättning är att det finns anledning att anta att det skett en överträdelse av handelsförbudet i lagens 4 §. Det bör krävas att även en utländsk förvaltare lämnar uppgifter vid misstanke om insiderbrott. Ett sådant åtagande skall därför vara en förutsättning för tillstånd. Det bör också kunna komma i fråga att som villkor för tillstånd ställer krav på att t.ex. få statistikuppgifter och andra uppgifter som är av allmänt eller enskilt intresse. Det kan dock inte anses lämpligt att även ställa som villkor att förvaltaren utan inskräkningar medger insyn i förvaltningen. Skälet härtill är att ett sådant med- givande endast bör kunna avkrävas en skattskyldig, inte en utländsk förvaltare. I 3 kap. 27 a § lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter finns bestämmelser om att en skattskyldig som innehar utländska fondpapper m.m. är skyldig att bl.a. lämna en sådan rätt till insyn. För skattskyldiga som lämnar uppdrag åt någon i utlandet att förvalta finansiella instrument som registreras enligt aktiekontolagen samt väljer att ha instrumenten förvaltarregistrerade på den utländska förvaltaren, finns samma behov för verket av rätt till insyn. Sådana skattskyldiga bör därför åläggas att till verket lämna skriftligt medgivande till insyn i depå eller konto som han har hos den utländske förvaltaren. Vidare bör den uppgiftsskyldighet som åvilar auktoriserade förvaltare enligt 8 kap. 8 § aktiekontolagen omfatta även utländska förvaltare. Detta innebär att även beträffande aktier som är förvaltarregistrerade på en utländsk förvaltare bör möjlighet finnas för ägare att tillfälligt föras in i aktieboken enligt 8 kap 4 §. VPC:s skyldighet att föra en sammanställning över aktieägare med mer än femhundra förvaltarregistrerade aktier enligt 8 kap. 10 § föreslås omfatta även aktieägare som har sina aktier registrerade på en utländsk förvaltare. När det gäller förvaltarregistrering av skuldförbindelser har utredningen föreslagit att också utländska banker och värdepappersföretag skall kunna få skuldförbindelser registrerade i eget namn även om förbindelserna tillhör annan. Utredningen har dock i denna del föreslagit att något regelverk för förvaltarregistrering av skuldförbindelser som förvaltas utomlands inte skall tillskapas. I stället förordar utredningen att lagen i dess nuvarande lydelse tillämpas så att ett utländskt värdepappersföretag, som exempelvis legitimerar sig som borgenär i fråga om skuldförbindelser, i registreringshänseende anses vara borgenär utan att någon särskild prövning görs av huruvida instrumenten tillhör någon kund. Något hinder föreligger inte enligt utredningen mot att en anteckning görs om att instrumenten tillhör annan. Utredningen pekar på att en sådan anteckning kan ha betydelse för att säkerställa en separationsrätt och möjligen i vissa länder kan krävas av utländsk tillsynsmyndighet. De skuldförbindelser som var tänkta att registreras i det kontobaserade penningmarknadssystemet är i stor utsträckning registrerade hos VPC enligt aktiekontolagen. Eftersom dessa skuldförbindelser ofta placeras utomlands finns det ett påtagligt praktiskt behov av att nu tillåta att utländska förvaltare av dessa skuldförbindelser registreras i stället för ägaren (jfr prop. 1990/91:106 s. 54 och 55). Enligt regeringens bedömning bör detta dock ske på ett förvaltarkonto. Aktiekontolagen bör därför kompletteras med en bestämmelse enligt vilken förvaltarregistrering kan ske även beträffande i utlandet förvaltade skuldförbindelser. I likhet med vad som föreslagits beträffande förvaltarregistrering av aktier bör något krav på bosättning utomlands för utländsk förvaltarregistrering inte uppställas. En utländsk förvaltare bör även beträffande skuldförbindelser kunna söka och erhålla ett generellt tillstånd att vara förvaltare för skuldförbindelser och andra finansiella instrument än aktier. Vad gäller de krav som bör uppställas för tillstånd hänvisas till vad som ovan anförts i anslutning till förvaltarregistrering av aktier. Lagrådet har påpekat att ingen av bestämmelserna i det till Lagrådet remitterade förslaget anger i vilka fall tillstånd till registrering krävs. Lagrådet har förordat att det bör finnas uttryckliga bestämmelser om att det i vissa fall skall krävas tillstånd till registrering. Bestämmelserna har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 6.2 Ersättning för skador Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att de kontoförande institutens ansvar skall vara begränsat till fall av vållande samt att VPC även skall äga rätt att träffa avtal om ersättningsskyldighetens omfattning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser, bl.a. , , , och avstyrker i huvudsak utredningens förslag. Andra, däribland OM, ställer sig huvudsakligen positiva till utred- ningens förslag men anser att några förändringar i ansvarsbestämmelserna inte bör göras så länge VPC:s monopolställning på kontohållningen består och staten har kvar ett ägarintresse i bolaget. påpekar i anledning av utredningens förslag om ett begränsat ansvar för skador till följd av godtrosförvärv att om en över- låtelsehandling förfalskats har aktieägandet blivit mer riskabelt genom över- gången till ett kontobaserat system. ifrågasätter vidare om det föreligger något reformbehov avseende VPC:s ansvar för skador som vållats av ett kontoförande institut. Bakgrund: När det kontobaserade registreringssystemet infördes konstaterades att den enskildes situation vid aktie- och obligationshanteringen skulle förändras väsentligt. Registreringsåtgärderna kom genom reformen att bli helt avgörande för en rättighetshavares rättsställning. En avgörande förutsättning för att ett sådant system skulle godtas var enligt förarbetena att den enskilde fick fullgoda garantier för att hållas skadeslös vid förluster som uppkommer på grund av systemet (prop. 1988/89:152 s. 80). I detta sammanhang uppmärksammades bl.a. riskerna för att skador kan uppstå på grund av tekniska fel. Risken för skador ansågs i propositionen i och för sig föreligga i än högre grad inom ramen för den pappersbaserade ordning som dittills gällt. Skador som uppkommer i ett sådant system beror emellertid vanligen på oaktsamhet hos någon av aktörerna, och i den mån någon drabbas av en skada kan denne kräva ersättning enligt allmänna regler. I ett kontobaserat system kan emellertid tekniska och andra fel tänkas uppstå utan att vållande till detta kan styrkas på något håll. En skada till följd av ett sådant fel kan därför inte föras tillbaka till någon av aktörerna. Möjligheterna till ersättning enligt allmänna regler är därmed begränsade. Synpunkter av detta slag låg till grund för särskilda överväganden om ersättningsansvaret för skador som är att hänföra till kontohållningen (se prop. 1988/89:152 s. 79 f. och 114 f.). Bestämmelserna i 7 kap. aktiekontolagen om rätt till ersättning omfattar även andra instrument än aktier. Av 9 kap. 2 § framgår nämligen att 7 kap. skall tillämpas även på de instrument som registrerats med stöd av bestämmelserna i 9 kap. Av 7 kap. 1 § aktiekontolagen framgår att om ett förvärv av aktier till följd av bestämmelserna om god tro (6 kap. 3-5 §§ aktiekontolagen) gäller mot den som ägde aktierna, har denne rätt till ersättning av VPC för sin skada. Detsamma gäller om ett förvärv blir gällande mot någon till vars förmån en rådighetsinskränkning gäller, t.ex. en panthavare eller någon som enligt lag eller villkor i en rättshandling skulle ha haft rätt att motsätta sig förvärvet. De fall av rättsverkan av registrering som avses är tvesalufall (6 kap. 3 § aktiekontolagen) och fall där förvärv gjorts från någon som inte ägde den överlåtna aktien (6 kap. 4 § aktiekontolagen). Enligt 7 kap. 1 § andra stycket gäller motsvarande även vid pantsättning. Grunden för denna rätt till ersättning är alltså inte felaktighet vid registrering utan det förhållandet att det inte är möjligt att göra någon materiell prövning av ett förvärv när registrering söks (prop. 1988/89:152 s. 114). För det fall någon tillfogas en skada till följd av oriktig eller missvisande uppgift i ett avstämningsregister eller i annat fall genom fel i samband med uppläggning eller förande av ett sådant register regleras rätten till ersättning i 7 kap. 2 § aktiekontolagen. Enligt denna bestämmelse har den drabbade rätt till ersättning av VPC, om inte VPC visar att felaktigheten beror på en om- ständighet utanför dess kontroll och vars följder VPC inte skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Beror felaktigheten på ett kontoförande institut, är VPC fri från skadeståndsskyldighet endast om också det kontoförande institutet skulle vara fritt från ersättningsskyldighet enligt nämnda grunder. Motsvarande gäller om felaktigheten beror på någon som har anlitats av VPC eller ett kontoförande institut. Paragrafen föreskriver ett s.k. kontrollansvar för VPC, där kontrollsfären omfattar omständigheter som direkt eller indirekt kan påverkas genom planering, organisation, styrning och övervakning av den egna verksamheten. Även om det är fråga om en omständighet som ligger utanför VPC:s kontroll blir VPC likväl ersättningsskyldig om VPC skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit följderna av omständigheten. Vidare finns regler om ersättning på grund av skada som vållats genom beslut om omprövning (7 kap. 3 §) samt om jämkning vid medvållande på den skadelidandes sida (7 kap. 4 §). Slutligen finns en bestämmelse om regressrätt för VPC, som ger bolaget rätt att från kontoförande institut eller annat företag, som genom vållande har medverkat till en skada, rikta återkrav för utbetalad ersättning i den mån det är skäligt med hänsyn till skadans orsak och omständigheterna i övrigt (7 kap. 5 §). Skälen för regeringens förslag: Förutsättningar för omprövning av ersättningsansvaret Utredningen har som förutsättning för att den tagit upp ersättningsfrågan anfört dels att den föreslagit att utländska företag skall kunna bli kontoförande institut, dels att staten lämnar ägarrollen i VPC och att konkurrensen på registerföringsområdet släpps fri. Några remissinstanser, däribland OM, menar att någon förändring av ersättningsbestämmelserna inte bör göras så länge VPC:s monopol på kontohållning består. däremot anser att det finns skäl att se över ersättningsreglerna oavsett om bl.a. ägarfrågan i VPC avgjorts. Ett tungt vägande skäl för att nu se över ersättningsreglerna är, enligt regeringens bedömning, att den ökade internationaliseringen på värdepappers- marknaden inneburit att de förutsättningar som låg till grund för utformningen av ersättningsreglerna har ändrats. Ansvarsfördelningen inom det kontobaserade systemet kan därför inte längre ses som en rent svensk fråga. Därtill kommer att VPC:s engagemang på penning- och obligationsmarknaden i kombination med att om- sättningen på värdepappersmarknaden har ökat markant , har medfört att de ersättningsbelopp som kan bli aktuella är avsevärt större än vad som förutsattes vid aktiekontolagens tillkomst. Enligt regeringens mening innebär dessa ändrade förutsättningar att den ansvarsfördelning som aktiekontolagens bestämmelser bygger på bör omprövas. En omprövning av ersätt- ningsreglerna bör ha som utgångspunkt att mot bakgrund av dagens förutsättningar skapa en adekvat ansvarsfördelning mellan å enda sidan VPC och å andra sidan de kontoförande instituten och emittenterna.