prop · GJ0360 · 1996-01-01 00:00:00 — I så fall behöver nämnden inte ta i anspråk möjligheten att ansöka om förlängning av utbetalningsfristen (se avsnitt 13.2). Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag utom beträffande tidpunkten för preskription av en insättares rätt till ersättning från garantisystemet i händelse av ett ersättningsfall. Regeringens förslag ansluter till vad som stadgas i konkurslagen angående preskription av en borgenärs rätt till utdelning i en konkurs. Remissinstanserna lämnar förslaget i stort sett utan erinran. Kammarrätten i framhåller att det från rättssäkerhetssynpunkt är angeläget att beträffande möjligheten att förlänga den tidsfrist inom vilken ersättning skall betalas ut begreppet synnerliga skäl utvecklas ytterligare. Skälen för regeringens förslag: Direktivet föreskriver att utbetalning av er- sättning skall kunna göras . Direktivet medger emellertid undan- tag från huvudregeln. Artikel 10.2 i direktivet anger inte närmare vilka situationer som avses eller som kan anses vara tillräckligt speciella för att utgöra grund för en förlängning av tidsfristen. I artikeln anges endast att en ansökan om förlängning av fristen kan göras under extraordinära omständigheter och i särskilda fall. Av ordalydelsen att döma skall denna möjlighet användas restriktivt. Detta bör också vara utgångspunkten vid utformningen av det svenska garantisystemet med hänsyn till dess funktion av konsumentskydd. Det är väsentligt att tidsfristen enligt huvudregeln bör kunna förlängas bara om synnerliga skäl föreligger. Även om det vore önskvärt att, som Kammarrätten i anfört, begreppet synnerliga skäl preciserades, är det svårt att förutsäga när en sådan situation har uppkommit som motiverar en förlängning av tidsfristen. Ett exempel, låt vara orealistiskt, skulle kunna vara att det i den aktuella bankens räkenskaper visar sig råda en sådan oreda att kretsen av insättare, eller deras insättningars storlek, inte låter sig bestämmas utan tidskrävande arbete. Ett annat exempel som bör kunna föranleda en viss förlängning av fristen är att någon som nämnden inte bedömt vara ersättningsberättigad framställer ett krav på ersättning från garantisystemet så sent att nämnden inte har några praktiska möjligheter att ta ställning till detta krav och verkställa en utbetalning inom tidsfristen. Det sagda innebär att en förlängning av fristen bör kunna komma i fråga även i ett enskilt fall. Fristen bör aldrig förlängas mer än vad som är nödvändigt. En ansökan från nämnden om förlängning av fristen bör prövas av allmän förvaltningsdomstol, dvs. i första hand av länsrätten. Det bör observeras att en tidsfrist inte i något fall får åberopas mot en in- sättare i de fall denne inte har kunnat göra sina anspråk på utbetalning av ersättning från garantisystemet gällande , dvs. inom den för ersätt- ningsfallet aktuella betalningsfristen. Detta följer av artikel 10.3 i direk- tivet och tar sikte inte bara på den tidsfrist som följer av huvudregeln utan även på en betalningsfrist som förlängts. Denna bestämmelse inskärper nämndens ansvar för att utbetalning sker till samtliga insättare som har ett berättigat anspråk på ersättning från garantisystemet i händelse av ett ersättningsfall och för även över till frågan om när en insättares rätt till ersättning från garantisystemet bör preskriberas. På grund av artikel 10.3 kan en bestämmelse inte införas som innebär att rätten till ersättning går förlorad om ersättningsfallet inte reglerats inom den aktuella betalningsfristen och detta beror på att insättaren inte gått att få tag på. Preskription kan med andra ord inte ske redan på detta stadium. Enligt 11 kap. 18 § konkurslagen (1987:627) anses en konkurs avslutad när tingsrätten har fastställt utdelningen i konkursen. Detta gäller även om en tvist angående en fordran som har gjorts gällande i konkursen inte är slutligt avgjord. Enligt 11 kap. 12 § samma lag förlorar en borgenär sin rätt till utdelning, om han inte gör anspråk på medlen räknat då beslutet att fastställa utdelningen vann laga kraft, eller den senare dag då borgenären blev berättigad att lyfta medlen utan att ställa säkerhet. En förutsättning för att nämnden skall kunna framställa ett regresskrav mot bankens konkursbo torde vara att nämnden, i förhållande till konkursboet, trätt i en insättares ställe, se vidare avsnitt 13.5. Med denna utgångspunkt infinner sig frågan om garantiförfarandet skall pågå parallellt med konkursförfarandet eller anses avslutat i och med utgången av betalningsfristen. Efter denna tidpunkt kan visserligen hävdas att konsumentintresset inte väger lika tungt och att insättaren lika gärna kan vända sig till konkursboet med sina anspråk. Detta skulle kunna vara fallet om insättaren garanterades utdelning i bankens konkurs i samma utsträckning som ersättning genom insättningsgarantin. Den utdelning ur konkursen som en insättare eventuellt får kan emellertid antas bli sämre. Detta förhållande och bestämmelsen i artikel 10.3 i direktivet talar för att garanti- förfarandet bör upphöra tidigast som konkursförfarandet, dvs. fram till denna tidpunkt skall en insättare ha rätt till ersättning från garanti- systemet framför eventuell utdelning i bankens konkurs. Mot detta skulle kunna tala att nämnden med denna ordning kan få problem med att hinna utöva sin regressrätt mot konkursboet om nämnden betalar ut ersättning till en insättare först sent under de parallella förfarandena. Med hänsyn till bestämmelsen i 11 kap. 18 § konkurslagen bör detta emellertid inte vara något problem. Som angivits ovan är det tillräckligt att nämnden hinner göra fordringen gällande i konkursen. Om denna ordning inte gällde skulle nämnden i en sådan situation berövas möjligheten att utöva sin regressrätt mot konkursboet. Garantiförfa- randet bör således avslutas tidigast som konkursen avslutas. Det kan mot bakgrund av det anförda inte bli aktuellt att införa en bestämmelse i lagen om insättningsgaranti som innebär att preskription sker före det att preskription sker enligt den ovan redovisade regeln i konkurslagen. På grund av regressintresset bör således slutdatum för preskription enligt konkurslagen och preskription enligt lagen om insättningsgaranti sammanfalla. För insättarna är det knappast till någon nackdel att preskription enligt konkurslagen sker före eller senast med preskription enligt lagen om insättningsgaranti. I artikel 10.5 stadgas om ett specialfall när undantag från huvudregeln om utbetalningsfrist kan göras. Om en kontoinnehavare eller annan person, som gör anspråk på det belopp som finns innestående på ett konto, anklagas för ett brott som har direkt eller indirekt samband med tvättning av pengar enligt defini- tionen i artikel 1 i direktivet (93/308/EEG) om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar, kan garantisystemet avvakta med alla utbetalningar i väntan på domstolens dom, oaktat den tidsfrist som fastställts i artikel 10.1-2 i direktivet om system för garanti för insättningar. Svensk rätt innehåller redan bestämmelser som ger möjlighet att tillgripa straffprocessuella tvångsmedel. Enligt 26 kap. kan t.ex. kvarstad komma i fråga om någon är skäligen misstänkt för brott och det kan skäligen befaras, att han genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller annorledes undandrager sig att t.ex. betala värdet av förverkad egendom eller skadestånd, som kan antagas komma att på grund av brottet ådömas honom. Någon särskild bestämmelse med det innehåll som anges i direktivet behöver således inte införas. 13.4 Återbetalning av ersättning Promemorians förslag: I princip samma som regeringens. I promemorians förslag anges dock inte att nämnden skall ha rätt att fatta beslut om att återbetalning skall ske av felaktigt utbetald ersättning. Inte heller anges att nämndens beslut om återbetalning får verkställas eller att betalningsskyldighet enligt nämndens beslut får efterges helt eller delvis.Remissinstanserna lämnar förslaget i stort sett utan erinran. påpekar att den föreslagna lagtexten inte ger garantimyndigheten någon möjlighet att besluta om återbetalning i de angivna fallen eftersom den föreslagna utformningen av lagen om insättningsgaranti endast torde medge att myndigheten driver ett krav på återbetalning vid allmän domstol. anser att hänvisningen till god tro-situationen inte är korrekt eftersom god tro inte kan anses föreligga i de fall när någon mottagit ersättning trots att rätt till utbetalning inte funnits och denne skäligen bort ha insett detta. Om god tro däremot kan konstateras, skall återbetalning inte ske enligt . Hovrätten för Nedre sätter i fråga om det inte behöver införas en regel om preskription av garantimyndighetens rätt att begära återbetalning av felaktigt utbetald ersättning. Skälen för regeringens förslag: Genom garantiförfarandet underrättas en insättare om den ersättning som kommer att betalas ut till följd av ersätt- ningsfallet. De uppgifter angående kontoinnehavarna hos den aktuella banken som nämnden skall få tillgång till efter det att banken försatts i konkurs bör i allmänhet kunna läggas till grund för bestämmandet av ersättningens storlek. Det måste emellertid förutsättas att nämnden i enstaka fall kan konstatera i efter- hand att lämnade uppgifter resulterat i att ersättning betalats ut trots att rätt till ersättning inte funnits eller med för högt belopp. Även om nämnden inte i samtliga av dessa fall har anledning misstänka att försök till missbruk av garantisystemet föreligger, bör nämnden ges möjlighet att särskilt besluta att en felaktig utbetalning skall återgå. Den som har tagit emot ersättning och som genom att lämna oriktiga uppgifter eller på annat sätt orsakat att ersättning betalats ut trots att rätt till utbetalning inte funnits eller med för högt belopp bör därför betala tillbaka vad som har betalats ut för mycket jämte ränta beräknad enligt 6 § räntelagen (1975:635). Sådan återbetalning bör också ske om någon i annat fall har tagit emot ersättning trots att rätt till utbetalning inte funnits eller med för högt belopp och den som har tagit emot betalningen skäligen borde ha insett detta. I sistnämnda fall skall ränta utgå beräknad enligt 5 § räntelagen. Behov av att, som Hovrätten för Nedre föreslagit, införa en bestämmelse om specialpreskription av nämndens återbetalningskrav föreligger inte. Reglerna om allmän preskription i preskriptionslagen (1981:130) bör kunna tillämpas i förekommande fall. I det första fallet krävs inte att vederbörande varit medveten om felaktig- heten. I det andra fallet är han skyddad av god tro, dvs. det krävs för återbetalningsskyldighet att han varit medveten om eller i vart fall borde ha insett felaktigheten. I båda fallen är påföljden återbetalning av vad som har betalats ut för mycket jämte ränta beräknad enligt räntelagen. Ränteberäk- ningarna skiljer sig dock åt beroende på om det är det första eller det andra fallet som är aktuellt, dvs. om mottagaren orsakat den felaktiga utbetalningen eller inte. Nämndens beslut om återbetalning bör få verkställas enligt utsökningsbalken. Beslutet kommer således att utgöra exekutionstitel. Det är däremot inte lämpligt att föreskriva att återbetalning skall ske trots att återbetalningsbeslutet inte vunnit laga kraft. I vissa fall kan det vara rimligt att återbetalningsskyldigheten inte är absolut. En möjlighet för nämnden att efterge en sådan skyldighet helt eller delvis bör därför finnas. En förutsättning för eftergift bör dock vara att det finns särskilda skäl för det. Nämnden har att i varje enskilt fall pröva om förutsättning för eftergift föreligger. 13.5 Övertagande av fordran Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. påpekar att de i promemorian föreslagna bestämmelser som reglerar förhållandet mellan en insättare och garantimyndigheten i samband med utbetalning av ersättning, bör korrigeras för att tillämpningen av paragraferna inte skall medföra olika utfall för parterna beroende på om ersättningen från garantin skall betalas ut före eller efter det att utdelning betalas ut i konkursen. Skälen för regeringens förslag: I artikel 11 i direktivet finns en bestämmelse om subrogation. Där anges att det garantisystem, som inom ramen för en garanti- betalar ut ersättning i anledning av ett ersättningfall, skall, utan att det påverkar eventuella andra rättigheter enligt nationell lagstiftning, vara berättigad att vid konkursförfaranden träda i insättarnas ställe för ett belopp som motsvarar det som garantisystemet har betalat ut till insättaren. Innebörden av detta blir för svenska förhållanden att staten, genom nämnden, skall försöka få tillbaka så mycket som möjligt av den ersättning som betalats ut från garantisystemet till följd av ett ersättningsfall, dvs. i största möjliga ut- sträckning söka minimera kostnaderna för systemet. Med hänsyn härtill bör en bestämmelse om subrogation föras in i lagen om insättningsgaranti. Innebörden av bestämmelsen är att nämnden träder i insättarens ställe i konkursförfarandet och övertar, i den omfattning som nämnden ersätter insättaren, kravet mot konkurs- boet. Insättaren förlorar således sin rätt mot banken upp till den för garanti- systemet tillämpliga beloppsgränsen om . som insättaren i stället får ett motsvarande krav på ersättning från garantin, får nämnden, efter mönster i 28 § lönegarantilagen (1992:497), samma rätt mot konkursboet genom att nämnden träder i insättarens ställe. Den på detta sätt förvärvade fordran mot konkursboet kan nämnden bevaka i konkursen enligt vanliga konkursrättsliga regler. Nämnden kan utöva sin regressrätt i samma utsträckning som utbetalning av ersättning sedan sker. Nämndens ansvar gentemot insättaren begränsas således av beloppsgränsen. På grund av denna gräns hänvisas de insättare som har tillgodohavanden i banken som överstiger till konkursboet beträffande överskjutande belopp. Det sagda medför att nämnden, utöver att vara berättigad till vederbörlig an- del av konkursboets tillgångsmassa, har att utöva de befogenheter som kan tillkomma en borgenär enligt reglerna om konkurs. Detta innebär att nämnden bl.a. kan påkalla återvinning, framställa anmärkning mot bevakning, invända mot konkursförvaltarens utdelningsförslag och väcka skadeståndstalan mot konkursförvaltaren. I detta sammanhang kan nämnas att en borgenär som har en fordran hos en bank på grund av en insättning på räkning inte behöver bevaka denna fordran om en uppgift om insättningsborgenärer bifogats den bouppteckning eller borgenärsförteckning som lämntas in till domstolen och fordringsbeloppet och den upplupna räntan framgår av denna uppgift. Detta undantag för bankkunders fordringar innebär att nämnden inte heller behöver bevaka de fordringar som nämnden, enligt ovan, övertar i och med konkursbeslutet. Eftersom det svenska garantisystemet även kan omfatta insättningar som har gjorts på konto hos värdepappersföretag, se avsnitt 19, bör det nu aktuella undantaget utsträckas till att även avse dessa värdepappersföretag. På så vis kommer samma regler i bevakningssammanhang att gälla för insättningar hos de institut som kan omfattas av garantisystemet. Den synpunkt som framförts av har beaktats i regeringens lagförslag, se avsnitt 13.1. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian föreslås inte att sekretess skall gälla i insättnings- garantisammanhang om en insättare kan antas lida men om en uppgift röjs. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Datainspektionen saknar närmare överväganden kring sekretessens omfattning eller bestämmelsens utformning. Inspektionen ifrågasätter om det skydd som enskilda personer åtnjuter hos sin bank skall försämras om uppgifter förs över till garantimyndigheten. Vidare anser inspektionen att det finns anledning att överväga om också rekvisitet men bör omfattas av regleringen. Skälen för regeringens förslag: Innebörden av att garantisystemet tas i anspråk till följd av ett ersättningsfall är som nämnts att nämnden skall bestämma och betala ut ersättning till berörda insättare hos banken. För att klara av denna uppgift inom föreskriven tid behöver nämnden få tillgång till de uppgifter som finns angående kontoinnehavarna hos den ak- tuella banken för beslutet att försätta banken i konkurs. Nämn- dens behov av uppgifter för att kunna bestämma ersättningens storlek och verkställa utbetalningen av ersättningen, bör i princip kunna begränsas till att avse aktuella kontouppgifter och andra uppgifter av ekonomisk karaktär. Nämnden kan emellertid komma att få tillgång även till uppgifter om personliga förhållanden, t.ex. i samband med en tvist om ett tillgodohavande hos en bank. Enligt 1 kap. 10 § bankrörelselagen gäller att enskildas förhållanden till en bank inte får obehörigen röjas. Banksekretessen omfattar såväl muntliga uppgifter som uppgifter i handlingar. Alla uppgifter som rör en bankkunds mellanhavanden med banken, oavsett om de är dokumenterade eller inte, är alltså underkastade banksekretessen. Denna inskränks i viss utsträckning genom ut- tryckliga lagbestämmelser, som innebär en skyldighet för en bank att på begäran lämna myndigheter vissa uppgifter, t.ex. 4 kap. 15 § utsökningsbalken och 3 kap. 17 § taxeringslagen (1990:324). I det allmännas verksamhet tillämpas inte banksekretessbestämmelserna utan reglerna i sekretesslagen (1980:100). I verksamhet gäller sekretess enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen för uppgifter som rör stödmottagarnas verksamhet. Detta framgår av 2 § sekretessförordningen (1980:657) jämte punkt 83 i bilagan till denna förordning. Om en bank försätts i konkurs skall ett garantiförfarande inledas parallellt med konkursförfarandet. Genom konkursförfarandet får konkursförvaltaren tillgång till och kan infordra uppgifter angående bankens förhållanden som är av betydelse för konkursboets rätt. Som har framgått (avsnitt 13.1) föreslås att nämnden skall få tillgång till de uppgifter som den behöver för att kunna fullgöra sin uppgift att snabbt betala ut ersättningar till insättarna genom att konkursförvaltaren, och i viss utsträckning banken, lämnar nödvändiga uppgifter till nämnden. Därigenom får nämnden del av sekretessbelagda uppgifter om bankkundernas personliga eller ekonomiska förhållanden. Den sekretess som gäller för verksamhet avser endast uppgifter som får del av i sin stödverksamhet. även skall ges i uppgift att ansvara för garantisystemet bör därför en bestämmelse införas i sekretesslagen till skydd för insättare. En förutsättning för sekretess är här att det kan antas att den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs. Ett rakt skaderekvisit bör således gälla. Presumtionen är alltså för offentlighet. Efter en avvägning mellan den enskildes intresse av sekretesskydd och allmänhetens intresse av insyn föreligger inte någon anledning att föreskriva strängare sekretess i insättningsgarantisammanhang. I fråga om uppgift i allmän handling bör sekretessen gälla i högst . Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: förutsätter att avsikten är att felaktigt utbetalat belopp som återbetalas, skall vara avdragsgillt såsom räntebetalning för den återbetalningsskyldige, och föreslår att detta regleras i lagen om insättningsgaranti. Skyldighet för mottagaren att i dessa fall lämna kontrolluppgift bör framgå av 3 kap. 25 a § lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, LSK. Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Ett ersättningsbelopp som betalas ut från garantisystemet kan avse dels ersättning för insatta medel (kapitalbelopp), som blivit indisponibla på grund av ersättningsfallet, dels ersättning för upplupen ränta. Till den del utbetald ersättning avser upplupen ränta bör allmänna regler om skatteplikt gälla. Om en tillämpning av den för garantisystemet gällande beloppsgränsen innebär att en insättare inte ersätts fullt ut, skall det utbetalda ersättningsbeloppet i första hand anses utgöra ersättning för kapitalbeloppet. Till den del ersättningen avser upplupen ränta, skall den vid inkomstbeskattningen behandlas som inkomstränta. Om ett utbetalt ersättnings- belopp skall återbetalas bör särskilt regleras att den del av beloppet som inte avser ersättning för kapitalbeloppet skall jämställas med ränteutgift. Detta bör ske i den föreslagna lagen om skatteregler för ersättning från insättningsgarantin. Enligt 3 kap. 22 § LSK skall under där angivna förutsättningar den som betalar ut skattepliktig ränta lämna kontrolluppgift om räntan. Enligt 39 § 3 mom. uppbördslagen (1953:272) jämfört med 3 § 2 mom. samma lag föreligger i sådant fall även skyldighet att göra skatteavdrag för betalning av preliminär A-skatt som mottagaren skall betala. I promemorian har föreslagits att skyldigheten att lämna kontrolluppgift och att göra skatteavdrag avseende utbetalt ersättningsbelopp skall övergå på nämnden till den del ersättningen skall behandlas som ränta. Som promemorians lagförslag är utformat skulle dock upp- giftsskyldighet beträffande svenska instituts filialer utomlands uppkomma endast i undantagsfall. Nämnden bör vara skyldig att lämna kontrolluppgift för samtliga fall av ränteutbetalningar. En sådan skyldighet bör, för att vara heltäckande och för att problem inte skall uppstå med den åtföljande avdragsskyldigheten för preliminär skatt, lämpligen införas i 3 kap. 22 § LSK. Motsvarande kontrollupp- giftsskyldighet beträffande återbetalning som skall jämställas med utgiftsränta bör införas i 3 kap. 25 a § LSK. 14 Garantisystemets finansiella uppbyggnad 14.1 Grundläggande principer för garantisystemets finansiering Promemorians förslag avviker från regeringens förslag på så sätt att av- gifterna föreslås tillföras en fond som förvaltas av nämnden och som skall placera i tillgångar utan kreditrisk och med hög likviditet. Promemorians förslag innehåller även en möjlighet för regeringen att meddela närmare föreskrifter om placeringen av fondens tillgångar. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget. anser att det finns starka skäl att komplettera de fonderade medlen med ett utvidgat ansvar för bankerna i stället för att statens ansvar tar vid när fondmedlen utnyttjats till fullo. Kontoret menar att denna princip bör leda till att bankerna får starkare incitament för att ta omsorg om avgiftssystemet. Kontoret ser vidare vissa fördelar med en privat modell, inom offentligt givna ramar, för garantisystemet. påpekar att garantifondens skatterättsliga status inte berörs i förslaget. Det förutsätts att fonden ej är ett skattesubjekt och att all avkastning kan fonderas, så att fondtaket kan nås snabbare än om avskattning sker och att avgiftsuttaget med tiden kan begränsas till vad som erfordras i tillskott utöver avkastningen. presenterar ett alternativt finansieringssystem för insättningsgarantin. Detta system redovisas i avsnitt 14.2. Enligt bör det vara möjligt för instituten själva att med hänsynstagande till rimliga skyddsaspekter kunna påverka förvaltningen av medlen. Aktiefrämjandet har synpunkter på lämpligheten i att garantifonden skall placera endast i svenska statsskuldspapper. Aktiefrämjandet menar att dessa instrument inte är helt riskfria och likvida. Det är inte otänkbart att det kan finnas ett ömsesidigt samband mellan ett nationellt bank- fallissemang och tilltron till den svenska statens reala betalningsförmåga. Enligt Aktiefrämjandet bör därför placeringsrätten vidgas till både reala och nominella likvida placeringar med god riskspridning, t.ex. statsskuldspapper i högrankade länder och kanske rent av s.k. blue chipsaktier. Skälen för regeringens förslag: Regler om finansiering av insättningsgarantin skall säkerställa att utbetalning av ersättningar till garanterade insättare kan ske i händelse av bankfallissemang.