prop · GJ0326 · 1996-01-01 00:00:00 — Enligt 34 c § är s.k. återpantsättning - vilket innebär att panthavaren i sin tur belånar och pantsätter panten - inte möjlig när det gäller varumärken. Detta följer av att det endast är den som har rätten till varumärket eller varumärkesansökan eller dennes rättsinnehavare som är behöriga att pantsätta rätten (se närmare författningskommentaren till 34 c §). Däremot är det möjligt att utnyttja pantobjektet som säkerhet hos flera kreditgivare, s.k. andrahandspantsättning. En sådan pantsättning innebär att egendom som pantsätts hos en borgenär, i sin helhet blir föremål för ny pantsättning hos annan borgenär, givetvis med förbehåll för den förste borgenärens rätt. Om egendomen pantsätts hos fler än en borgenär, måste det finnas något sätt att bestämma den inbördes företrädesordningen mellan borgenärerna. Regler om detta har införts i tredje och fjärde styckena. 34 c § Ansökan om registrering enligt 34 b § görs av den som har rätten till varumärket eller varumärkesansökan eller av den till vilken panträtten har upp- låtits. Sökanden skall styrka upplåtarens rätt till varumärket eller varumärkes- ansökan. Den som i varumärkesregistret anges som innehavare av ett registrerat varumärke skall anses ha rätt till märket, om inte annat framgår i ärendet. Avser ansökan om registrering pantsättning av en varumärkesansökan, skall den som i registreringsmyndighetens diarium har registrerats som sökande anses ha rätt till varumärkesansökan, om inte något annat framgår i ärendet. Ansökan får inte bifallas om upplåtaren, när ansökan om registrering görs, inte är behörig att förfoga över den pantförskrivna egendomen på grund av utmätning, konkurs, omyndighet, betalningssäkring, kvarstad eller någon annan anledning. I denna paragraf - som har sin förebild i 96 § patentlagen - regleras de s.k. legitimationsfrågorna. De har behandlats i avsnitt 5.7. I första stycket anges vem som har rätt ansöka om registrering av ett pantavtal. Av stycket framgår att även den blivande panthavaren i denna sin egenskap har möjlighet att uppträda som sökande i registreringsärendet (jfr prop. 1987/88:4 s. 39 - 40). Principen är dock att endast den till rätten till varumärket eller varumärkesansökan berättigade är behörig att pantförskriva rättigheten. Bestämmelsen i andra stycket innebär till en början att den som i varumärkesregistret är antecknad som innehavare av varumärket skall presumeras ha rätten till varumärket. Vidare innefattar bestämmelsen en presumtion för att den som antecknats som sökande i ett ärende om ansökan om registrering av ett varumärke skall anses behörig att förfoga över den pantförskrivna egendomen. Genom den utformning som legitimationsbestämmelserna fått framgår att s.k. återpantsättning - dvs. fall där panthavaren i sin tur belånar och pantsätter pantobjektet - inte blir möjlig. Detta följer av att endast den som är innehavare av rätten till varumärket eller av varumärkesansökan kan pantsätta rätten till märket eller ansökan. Om upplåtaren på grund av utmätning, konkurs, omyndighet, kvarstad, betalningssäkring eller annan anledning är obehörig att förfoga över egendomen skall registreringen vägras enligt tredje stycket. Registrering får inte beviljas även om behörigheten har bortfallit först efter pantavtalets ingående. En förutsättning är dock att bristen föreligger då registreringsansökan kommer in till registreringsmyndigheten. Omständigheter som inträffar efter den dagen skall således inte beaktas. Någon skyldighet att särskilt undersöka upplåtarens behörighet har registreringsmyndigheten inte. I de fall då myndigheten får kännedom om att bristande behörighet föreligger genom att detta framgår av handlingarna eller på annat sätt, skall ansökan emellertid avslås. 34 d § Ett avtal om pantsättning kan registreras när varumärket har registrerats eller, om avtalet avser en varumärkesansökan, när ansökan har registrerats i registreringsmyndighetens diarium. Om en pantsatt varumärkesansökan leder till att varumärket registreras, gäller därefter rätten till det registrerade varumärket som pantobjekt. Paragrafen har sin förebild i 97 § patentlagen. I första stycket anges i klarläggande syfte från vilken tidpunkt rätten till varumärken och varumärkesansökningar kan användas som pantobjekt. Ett avtal om pantsättning av rätten till ett varumärke kan registreras när varumärket har registrerats enligt 20 § varumärkeslagen. Registrering av ett varumärke görs numera efter det att officialgranskningen av registre- ringshindren har skett och invändningsförfarandet är placerat efter registreringen. Det betyder att pantsättningen kan göras på ett relativt tidigt stadium. Det betyder också att om varumärkesregistreringen upphävs efter invändning så förfaller panträtten (se 34 f §). Avser avtalet en varumärkesansökan kan det registreras efter det att varumärkesansökan har antecknats i registreringsmyndighetens diarium.Av andra stycket följer att om en pantsatt varumärkesansökan senare leder till en registrering av varumärket skall rätten till det registrerade varumärket gälla som pantobjekt. Det betyder att pantobjektet senare kan få ett snävare skyddsom- fång än det som ursprungligen avsågs med ansökan. 34 e § Även om en panträtt har registrerats, gäller panträtt i den pantsatta egendomen endast om pantavtalet har ingåtts av någon som var rätt ägare till egendomen och behörig att förfoga över den och om avtalet inte heller av någon annan anledning är ogiltigt. Paragrafen - som har sin förebild i 98 § patentlagen - behandlar det fallet att pantavtalet av någon anledning är ogiltigt. Till en början ges uttryck för principen att en giltig panträtt förutsätter ett giltigt pantavtal. Det betyder att godtrosförvärv av panträtt i rätten till ett varumärke eller en varumärkesansökan inte är möjligt. Har avtalet om pantsättning ingåtts av någon som inte var ägare till egendomen leder detta till att borgenären drabbas av avtalets bristande rättsverkningar. Även bristande behörighet att förfoga över egendomen som avses i 34 c § tredje stycket men inte uppmärksammats redan i registreringsärendet är en omständighet som får åberopas trots att registrering skett. Ogiltigheten av ett pantavtal skall inte beaktas ex officio utan blir beroende av att talan om detta förs vid allmän domstol av någon som är behörig. Är parterna överens om att pantavtalet är ogiltigt av skäl som sägs i denna paragraf bör registreringen kunna föras av från varumärkesregistret (jfr §) utan att domstolen förklarat panträtten ogiltig. 34 f § Panträtten är förfallen, om rätten till varumärket eller varu-märkesansökan på grund av bestämmelserna i denna lag inte vidare skall gälla. I denna paragraf anges att panträtten skall anses förfallen i vissa situa- tioner där olika regler i varumärkeslagen medför rättsverkningar som berör pantobjektet. Bestämmelsen har sin förebild i 99 § patentlagen. Varumärkeslagens regler om registrering av ett varumärke innebär att en varumärkesansökan kan förlora sina ursprungliga rättsverkningar (se 19 och 21 §§ varumärkeslagen). I lagen finns också regler om upphörande av en varumärkesregistrering (25 - 27 §§). Följden av detta måste i dessa fall bli att panträtten förfaller. Att registreringen av panträtten till följd härav skall avföras från varumärkesregistret framgår av §. § Registreringen av en panträtt skall avföras, om panträtten genom en dom som har vunnit laga kraft har förklarats ogiltig eller om panträtten har förfallit eller annars har upphört att gälla. Registreringens syfte är att ge publicitet åt pantsättningen, vilket är en förutsättning för att denna skall kunna tillerkännas sakrättsliga verkningar. För att publiciteten skall vara rättvisande är det givetvis av vikt att anteckningar om pantsättning som inte längre ger ett riktigt uttryck för rättsläget kan avföras. Regler om detta tas upp i denna paragraf, som har sin förebild i 100 § patentlagen. Registreringen av en panträtt skall således avföras om panträtten är ogiltig t.ex. därför att själva pantavtalet är ogiltigt av sådana skäl som har nämnts i kommentaren till 34 e §. Ogiltigheten kan också bero på någon annan omständighet, t.ex. konkurs som har inträffat efter det att pantavtalet slöts men som inte var känd för registreringsmyndigheten vid registreringstillfället. Prövningen av ogiltighetsfrågorna ankommer på allmän domstol. Registreringen skall också avföras om panträtten är förfallen enligt 34 f §. Att panträtten är förfallen måste anses liktydigt med att den har upphört att gälla. Registreringen skall slutligen avföras om panträtten annars har upphört att gälla. Huvudfallet är att panträtten upphör på grund av att den fordran för vilken panträtten utgjort säkerhet har betalats av gäldenären. Ett annat fall är att pantborgenären utnyttjar sin möjlighet att realisera panten när gäldenären inte fullgör sin betalningsskyldighet. Panträtten kan också upphöra på grund av utmätning eller konkurs. Sedan utredning om detta har företetts för registreringsmyndigheten skall registreringen föras av. 34 h § Pantsättning gäller från tiden för ansökan om registrering enligt 34 b § mot den som senare förvärvar äganderätt eller annan rätt till egendomen. Ett licensavtal gäller mot panthavaren, om avtalet har slutits före ansökan om registrering av pantavtalet. I denna paragraf - som har sin förebild i 101 § patentlagen - ges föreskrifter om en viktig del av det sakrättsliga skydd som pantsättningsordningen medför. Bestämmelserna reglerar till en början skyddet i förhållande till gäldenärens s.k. singularsuccessorer. Att pantsättningen gäller mot senare förvärvare, andrahandspanthavare eller licenstagare innebär att pantborgenärens rättigheter - främst naturligtvis att realisera panten vid utebliven betalning - inte påverkas av att gäldenären säljer, på nytt pantsätter eller upplåter licens i den pantsatta egendomen. Det saknar därvid betydelse om gäldenären i avtalet har underlåtit att göra förbehåll om panträttens bestånd. Inte heller har det någon betydelse om förvärvaren, en ny pantborgenär eller licenstagaren känner till att panträtt har upplåtits. Det ankommer på dem att kontrollera om en panträtt har registrerats i varumärkesregistret eller antecknats i registreringsmyndighetens ansökningsdiarium. En pantsatt rätt till ett varumärke eller en varumärkesansökan kan självklart överlåtas. En ny förvärvare är emellertid bunden av pantsättningen på samma sätt som överlåtaren även om något förbehåll om pantsättningen inte har gjorts vid överlåtelsen. Pantborgenärens rätt är därmed skyddad. Vidare kan licens upplåtas på grundval av en pantsatt rätt till ett varumärke. Men panthavaren kan vid utebliven betalning från gäldenärens sida realisera rätten till varumärket, varvid licensrätten bortfaller. Detta är otvivelaktigt en omständighet av betydelse för den som överväger att sluta licensavtal med innehavaren av rätten till varumärket. En annan sak är att en licensupplåtelse i åtskilliga fall kan öka det ekonomiska värdet hos varumärket och att innehavaren då kan tänkas vara intresserad av att sälja rätten till varumärket med förbehåll för licensen. Enligt 34 j § skall bl.a. en licenstagare underrättas innan en sådan pantrealisation som verkställs genom pantborgenärens försorg äger rum. Licenstagaren ges därigenom tillfälle att bevaka sina intressen. När registrering har skett, får det sakrättsliga skyddet göras gällande från tidpunkten för ansökan om registrering av pantavtalet. Denna regel kan synas stå i motsättning till den i 34 b § uttalade principen att det sakrättsliga momentet vid pantsättning utgörs av själva registreringen. I själva verket föreligger ingen sådan motsättning. Som har framhållits där utgör registreringen det sakrättsliga momentet, medan dess rättsliga effekter räknas från ansökningsdagen. I paragrafens andra stycke har - på motsvarande sätt som gäller för patent - tagits in bestämmelser som ger licenstagaren sakrättsligt skydd i förhållande till en senare förvärvare av panträtt i rätten till varumärket. 34 i § Bestämmelser i annan lag om handpanträtt vid utmätning eller i konkurs gäller också för panträtt i rätten till ett varumärke eller en varumärkesansökan. När ansökan om registrering enligt 34 b § kommer in till registreringsmyndigheten medför det samma rättsverkningar som när en panthavare tar en lös sak i be- sittning. Säljs rätten till ett pantsatt varumärke eller en pantsatt varumärkesansökan vid utmätning eller i konkurs, består sådana licensavtal som avses i 34 h § andra stycket. Paragrafen har sin förebild i 102 § patentlagen. Bestämmelserna i första stycket behandlar panthavarens sakrättsliga skydd mot pantsättarens borgenärer. Reglerna anknyter till redan gällande bestämmelser om handpanträtt. Det sakrättsliga skydd som inträder vid tradition när det gäller lösa saker uppkommer i detta sammanhang då ansökan om registrering av ett pantsättningsavtal kommer in till registreringsmyndigheten. innebär regleringen att panträtt i rätten till ett varumärke eller en varumärkesansökan kommer att ha den förmånsrätt som följer med handpanträtt enligt bestämmelserna i förmånsrättslagen (1970:979). Beträffande reglernas inverkan vid utmätning och i konkurs kan hänvisas till SOU 1985:10 s. 177 - 179 angående motsvarande problematik vid pantsättning av patent. Bestämmelsen i andra stycket avser att ge skydd åt en licenstagare vid pantrealisation i samband med utmätning och konkurs under samma förutsättningar som angetts i författningskommentaren till 34 h § andra stycket, dvs. att licensavtalet har slutits före ansökan om registrering av pantsättningsavtalet. 34 j § Pantborgenären får sälja panten och ta ut sin fordran ur köpeskillingen endast om han har underrättat gäldenären och andra kända sakägare om försäljningen och dessa har fått skäligt rådrum att bevaka sin rätt. Vid en försäljning enligt denna paragraf består sådana licensavtal som avses i 34 h § andra stycket. I denna paragraf tas upp vissa bestämmelser som rör pantborgenärens rätt att vid utebliven betalning realisera panten. Paragrafen har sin förebild i 103 § patentlagen och innehåller inte någon ingående reglering av formerna för realisation av pantobjekten (jfr prop. 1987/88:4 s. 35). I ett avseende finns dock en särskild bestämmelse. Det gäller frågan hur andra sakägare, t.ex. licenstagare och andrahandspanthavare, skall kunna bevaka sina intressen, om underhandsförsäljning blir den normala försäljningsformen. En förutsättning för att pantborgenären skall få realisera panten är att gäldenären och andra kända sakägare har underrättats om en förestående försäljning. En regel om detta har tagits in i första stycket. Parterna ges härigenom en möjlighet att tillsammans lösa de ekonomiska eller andra problem som kan ha föranlett att försäljningen aktualiserats. Däri bör ligga ett från praktisk synpunkt viktigt skydd för de olika intressenterna. Det bör vidare framhållas att en panthavare till följd av sin plikt att vårda panten är skyldig att iaktta vederbörlig omsorg vid pantens realiserande. Om en försäljning under hand har ägt rum under förhållanden som varit uppenbart ogynnsamma, kan detta leda till att panthavaren blir skadeståndsskyldig (jfr prop. 1984/85:210 s. 45 f.). I paragrafens andra stycke har vidare tagits upp regler som syftar till att trygga licenstagarens rätt vid sådan pantrealisation som inte sker i samband med utmätning eller i konkurs (jfr vad som har anförts under 34 h och 34 i §§). 43 § Vill en licenstagare väcka talan om intrång i rätten till varukännetecknet, skall han underrätta kännetecknets innehavare om detta. Annars tas talan inte upp till prövning. Detsamma gäller, om en panthavare vill väcka talan med anledning av intrång i den pantsatta egendomen. Genom ett nytt andra stycke till paragrafen anges att en panthavare som vill väcka talan med anledning av intrång i rätten till ett varumärke skall underrätta varumärkeshavaren om sin avsikt. Bestämmelsen har sin förebild i 64 § första stycket sista meningen patentlagen (se prop. 1987/88:4 s. 23 och 25 - 26). Första stycket Ändringarna är enbart av redaktionell art. Andra stycket På motsvarande sätt som för patent tillkommer rätt att föra skadeståndstalan enligt allmänna processrättsliga principer varje skadelidande. Även en panthavare till egendom som avses i 34 a § har därför rätt att föra talan om skadestånd. Talan kan - på motsvarande sätt som gäller för patent - inte avse ersättning för utnyttjandet av varumärket, men avse ersättning för den ytterligare skada som intrånget kan ha medfört. I likhet med vad som gäller för patent står inte några ytterligare sank- tionsmöjligheter till buds för en panthavare till ett varumärke. 47 § Ett slutligt beslut av registreringsmyndigheten får överklagas av sökanden, om det har gått honom emot. Ett slutligt beslut med anledning av en invändning mot registrering får överklagas av varumärkeshavaren och invändaren, om det har gått den som vill klaga emot. Om invändaren återkallar sin talan får denna ändå prövas, om det finns särskilda skäl. Överklagande enligt första stycket görs hos Patentbesvärsrätten från beslutets dag. Ett slutligt beslut av Patentbesvärsrätten får överklagas till Regeringsrätten från beslutets dag. Vid ett överklagande till Regeringsrätten tillämpas bestämmelserna i 35 - 37 §§ förvaltningsprocesslagen (1971:291). Patentbesvärsrättens beslut skall innehålla uppgift om att det krävs särskilt tillstånd för prövning i Regeringsrätten och om de grunder på vilka ett sådant tillstånd meddelas. Bestämmelsen handlar om överklagande och har ändrats i första stycket. Bestämmelsen omfattar alla slutliga beslut, alltså bl.a. sådana som rör ansökan om registrering av ett avtal om pantsättning av rätten till ett varumärke eller en varumärkesansökan. 48 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om vad sökande i registreringsärenden skall iaktta, om kungörande som sägs i 20, 21 och 46 §§, om förfarandet i övrigt i dessa ärenden, om förfarandet vid överklagande enligt 47 § samt om varumärkesregistrets förande. Vid ansökan om registrering av varumärken, om förnyelse, om ändring i registrerat varumärke enligt 24 §, om registrering av pantsättning eller om anteckning i registret om överlåtelse eller licens skall betalas avgift med belopp som regeringen bestämmer. För förnyelse skall bestämmas högre avgift, om ansökan ges in efter registreringsperiodens utgång. Förutom redaktionella ändringar har i andra stycket lagts till att avgift skall betalas också för ansökan om registrering i varumärkesregistret av pantsättning. 65 § Den som ger in en ansökan om registrering av ett gemenskaps-varumärke till registreringsmyndigheten för vidare befordran enligt artikel 25.2 i rådets förordning om gemenskapsvarumärken skall betala en avgift med belopp som rege- ringen bestämmer. Detsamma gäller den som begär omvandling av ett gemenskapsvarumärke eller av en ansökan om ett gemenskapsvarumärke till en ansökan om registrering av ett varumärke samt den som begär ett intyg enligt artikel 89.3 i rådets förordning. Bestämmelsen innebär att den som enligt artikel 25.2 i EG-förordningen lämnar in ansökan om ett gemenskapsvarumärke hos för vidare befordran till Varumärkesbyrån skall betala en avgift för detta med belopp som regeringen bestämmer. Också den som begär att ett gemenskapsvarumärke eller en ansökan om detta enligt artiklarna 108 och 109 i EG-förordningen skall omvandlas till en svensk varumärkesansökan skall betala en avgift. Detsamma gäller för den som av begär ett intyg som skall möjliggöra för honom att vara ombud inför . Bestämmelsen har närmare berörts i avsnitt 5.2. 66 § Vid intrång i ett gemenskapsvarumärke tillämpas bestämmelserna i 37 § om ansvar för varumärkesintrång. I övrigt gäller 37 a - 41 §§, i den mån inte något annat följer av rådets förordning om gemenskapsvarumärken. Härvid skall vad som sägs om varumärkesintrång gälla intrång i gemenskapsvarumärke. I paragrafen regleras till en början frågan om straffansvar vid intrång i ett gemenskapsvarumärke. Vilken omfattning som ensamrätten till ett gemen- skapsvarumärke har framgår av artikel 9 i förordningen om gemenskapsvarumärken. Vidare anges uttryckligen att varumärkeslagens bestämmelser om vite vid förbud, skadestånd och säkerhetsåtgärder kan tillämpas också vid intrång i ett gemenskapsvarumärke, i den mån inte något annat följer av EG-förordningen. Paragrafen har avfattats i enlighet med Lagrådets förslag. 67 § är domstol i mål som avses i 66 § och i artikel 92 i rådets förordning om gemenskapsvarumärke n. Av bestämmelsen framgår att är exklusivt forum för mål om ansvar samt för mål som avses i artikel 92 i förordningen om gemenskapsvarumär- ken. Talan i i dessa mål får alltså väckas endast vid denna domstol. Som en följd av att mål som anges i artikel 92 i EG-förordningen prövas av i första instans kommer sådana mål som överklagas att i andra instans prövas av (jfr artikel 101.2). 9.2 Förslaget till lag om ändring i firmalagen (1974:156) 10 § En firma får inte registreras, 1. om firman eller dess användning strider mot goda seder eller allmän ordning, 2. om det i firman utan tillstånd tagits in en sådan statlig eller internatio- nell benämning eller förkortning som enligt lag eller annan författning inte får obehörigen användas som firma, eller något som lätt kan förväxlas därmed, 3. om firman i annat fall är ägnad att vilseleda allmänheten, 4. om firman innehåller något som är ägnat att uppfattas som någon annans släktnamn, konstnärsnamn eller likartat namn, såvida inte namnet uppenbarligen avser någon avliden person, eller är ägnat att uppfattas som benäm- ning på en stiftelse, ideell förening eller liknande sammanslutning, 5. om firman innehåller något som är ägnat att uppfattas som titel på någon annans skyddade litterära eller konstnärliga verk och titeln är egenartad, eller om firman innehåller något som kränker någon annans upphovsrätt till sådant verk, 6. om firman är förväxlingsbar med någon annan näringsidkares släktnamn eller skyddade närings- eller varukännetecken, 7. om firman i annat fall är förväxlingsbar med ett närings- eller varu- kännetecken, som vid tiden för ansökan användes av någon annan, samt ansökan gjorts med vetskap om detta och sökanden inte använt sin firma innan det andra kännetecknet togs i bruk, eller 8. om firman är förväxlingsbar med någon annans gemenskapsvarumärke som är skyddat enligt rådets förordning (EG) nr 40/94 av om gemen- skapsvarumärken. I fall som avses i första stycket 8 kan, även om kännetecknen inte avser verksamhet av samma eller liknande slag, förväxlingsbarhet åberopas till förmån för ett gemenskapsvarumärke som är väl ansett i gemenskapen, om användningen av en annan liknande firma skulle dra otillbörlig fördel av eller skulle vara till förfång för det väl ansedda gemenskapsvarumärkets särskiljningsförmåga eller anseende. Trots första stycket 4 - 8 och andra stycket får registrering ske, om den vars rätt är i fråga medger det och hinder inte finns enligt första stycket 1 - 3. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Första stycket Utöver redaktionella ändringar har till detta stycke lagts en ny punkt med bestämmelser om beaktande av gemenskapsvarumärken vid prövningen av om en firma får registreras. Innebörden av punkten har behandlats i avsnitt 6. Som en följd av att ett gemenskapsvarumärke kan utgöra registreringshinder kan det också vara grund för hävning av firman om det, trots registreringshindret, skulle ha registrerats (jfr 16 § firmalagen). Andra stycket Stycket, som är nytt, innehåller en bestämmelse som möjliggör att gemenskapsvarumärken utanför gränsen för s.k. branschlikhet i vissa situationer kan vara hinder för registrering av en senare firma. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6. Tredje stycket Detta stycke motsvarar gällande lags andra stycke. 9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1510) om ändring i varumär- keslagen (1960:644)