prop · GJ03220 · 1996-01-01 00:00:00 — Endast om den som erlagt avgiften inte kan anses ha varit rättsligt eller faktiskt tvingad är det fråga om frivillig efterfrågan. Det krävs att inkomsterna helt eller delvis skall täcka statens kostnader för verksamheten. Med kostnader avses såväl kostnader som direkt orsakas av produktionen av varan eller tjänsten som alla andra kostnader som rimligen kan hänföras till verksamheten. Vidare skall det vara fråga om avgifter som utgör rimligt vederlag för prestationen. Avgiftsinkomsterna får således inte syfta till att ge intäkter som klart överstiger statens kostnader. Detta utesluter inte att en avgift kan få innebära ett visst överuttag. Då krävs dock att andra avgifter inom samma verksamhetsområde innebär motsvarande underuttag. Av- giftssättningen inom ett verksamhetsområde skall således betraktas som en helhet. På grund av variationer i efterfrågan och då kostnadsbilden kan variera över tiden, måste tillfälliga över- och underskott accepteras förutsatt att det ekonomiska resultatet jämnas ut av . Bestämmelsen är inte tvingande. Att regeringen får disponera avgiftsinkomster innebär i detta sammanhang att de specialdestineras för den verksamhet där de uppstår. Regeringen kan dock alltid besluta att avgiftsinkomster skall tillföras en inkomsttitel. Däremot får regeringen inte besluta att avgiftsinkomster skall användas på ett annat verksamhetsområde eller för ett annat ändamål. Bakgrunden och syftet med regleringen behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 8.4). 20 § Inom låneramar som fastställer får regeringen besluta att anläggningstillgångar som används i statens verksamhet skall finansieras med lån i . Regeringen får besluta om villkoren för sådana lån. I paragrafen ges regler för finansiering av anläggningstillgångar som anskaffas för att användas i statens verksamhet. Bakgrunden till och syftet med bestämmel- sen behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 9.1). Med en anläggningstillgång förstås en tillgång som är avsedd för stadigvarande bruk eller innehav. Innebörden i uttrycket stadigvarande preciseras av god redovisningssed och varierar för olika slag av tillgångar. Som närmare behandlas i den allmänna motiveringen brukar en indelning ske i finansiella, materiella och immateriella anläggningstillgångar. Förevarande paragraf gäller samtliga dessa sorters tillgångar. Paragrafens tillämplighet begränsas av att anläggningstillgångarna skall användas i statens verksamhet. Att en anläggningstillgång används i verksamheten innebär att den skall utgöra en produktionsfaktor, en s.k. insatsresurs i verksamheten. Inte bara materiella anläggningstillgångar utan även finansiella och immateriella anläggningstillgångar, exempelvis aktier respektive dataprogram, kan utgöra sådana insatsresurser. En stor del av statens investeringsverksamhet utgörs av infrastrukturella investeringar, t.ex. vägar och järnvägar. Sådana investeringar är målet för och resultatet av myndighetens verksamhet. Anläggningstillgångarna syftar inte till att främst användas i statens verksamhet utan används ofta direkt av medborgarna. Sådana investeringar omfattas därför inte av paragrafens reglering. Finansiering av bl.a. infrastrukturella investeringar regleras i stället i 22 §. I kommentaren till 22 § behandlas även krigsmateriel och viss annan egendom som inte redovisas som tillgångar i staten. Enligt förevarande paragraf skall fastställa låneramar inom vilka lånefinansiering av olika slag av anläggningstillgångar som används i statens verksamhet får ske. En låneram avser det maximala belopp som den utestående skulden för ett eller flera lån får uppgå till. Skulden ökar då nya lån tas i anspråk och minskar då lån amorteras. kan lämpligen fastställa olika låneramar för olika ändamål, exempelvis studielån, fastigheter och förvaltningsändamål. bemyndigande till regeringen bör vara årligt. Eftersom det avser den totala utestående skulden och inte enbart nya lån är dock i viss mån bunden av tidigare lämnade bemyndiganden. Bestämmelsen är inte är tvingande. Den ger regeringen en möjlighet att finansiera anläggningstillgångar med lån. Regeringen kan således välja att i stället finansiera anläggningstillgångar med medel som regeringen disponerar, t.ex. avgiftsinkomster (19 §) eller inkomster från försäljning av egendom (31-34 §§). Regeringen kan även göra undantag från lånefinansiering genom att använda anslagsmedel vid enstaka anskaffningar av objekt av mindre värde. Regeringen kan också tänkas finansiera större investeringar på annat sätt än genom lånefinansiering. En förutsättning är dock att investeringarna inte inkräktar på anslagsbeslut eller påverkar statens lånebehov. Sådan finansiering kan även komma i fråga då en myndighet erhåller en gåva eller ett bidrag från en givare utanför staten och ändamålet är att medlen helt skall finansiera an- skaffningen av vissa anläggningstillgångar. Det kan förekomma att staten som gåva tar emot en belånad fastighet. Hinder finns inte mot att staten i en sådan situation tar över ansvaret för lånet som återstår och först därefter omvandlar det till ett lån i Riksgäldskontoret.Att regeringen får besluta om villkoren för lån i innebär att regeringen bl.a. får bestämma lånens löptider samt ränte- och amorteringsvillkoren. Sådana villkor har konsekvenser för anslagsavräkningen och avgiftssättningen i staten. Amorteringstiden för lånen avses motsvara tillgångarnas ekonomiska livslängd. 21 § Inom en kreditram som fastställer får regeringen besluta att rörelsekapital i statens verksamhet skall finansieras med krediter i . Regeringen får besluta om villkoren för dessa krediter och om likvida medel som myndigheterna disponerar. I paragrafen regleras finansieringen av rörelsekapital i statens verksamhet. Bakgrunden till och syftet med regleringen behandlas i avsnitt 9.2 i den allmänna motiveringen Rörelsekapital kan beräknas som omsättningstillgångar minskade med kortfristiga skulder. Omsättningstillgångar definieras som andra tillgångar än anläggningstillgångar. Omsättningstillgångar är således sådana tillgångar som inte är avsedda för stadigvarande bruk eller innehav (jfr kommentaren till 20 §). Kortfristiga skulder är sådana skulder som förfaller till betalning senast under det följande räkenskapsåret. Med krediter avses - till skillnad från lån - att ett högsta tillåtna belopp har fastställts men att det faktiska utnyttjandet av krediten bestäms av tillfälliga över- eller underskott. Rörelsekapital får finansieras inom en kreditram som fastställer. En förutsättning är att , efter förslag från regeringen, beslutar om en total ram för denna typ av krediter. Det ankommer sedan på regeringen att besluta hur stor kredit en enskild myndighet skall få utnyttja, av vilket slag den skall vara och om de villkor som skall gälla för den. Som närmare behandlas i den allmänna motiveringen finns knappast skäl för att besluta om skilda kreditramar för olika slag av rörelsekapital. Bestämmelsen är inte tvingande. Regeringen har möjlighet att i stället besluta att rörelsekapital skall finansieras med medel från t.ex. avgiftsbelagd verksamhet, försäljning av egendom eller anslag. En förutsättning för en anslagsfinansiering är dock att detta ryms inom ett av beslutat ändamål med anslaget. När en kredit utnyttjas av en myndighet påförs myndigheten en räntekostnad. En sådan kostnad får täckas med anvisade anslag eller specialdestinerade inkomster om inte regeringen beslutar annat. Regeringen får enligt förevarande paragraf även besluta om det överskott av likvida medel som en myndighet kan ha i form av exempelvis ett tillgodohavande på ett räntekonto. Befogenheten omfattar bl.a. beslut om vilka medel som skall ränteberäknas, räntevillkoren och bindningstiden. Ränteintäkter som myndigheter påförs till följd av detta får disponeras i verksamheten om regeringen inte beslutar annat. Regeringen kan exempelvis besluta att ett visst räntebelopp inte får disponeras i verksamheten utan att det skall redovisas mot en inkomsttitel. Regeringens befogenhet att besluta i dessa avseenden följer av den i paragrafen angivna befogenheten att besluta om likvida medel som myndigheterna disponerar. 22 § Andra tillgångar än de som anges i 20 och 21 §§ skall finansieras med anslag eller med inkomster som anges i 31 § första stycket. Anskaffningen av de tillgångar som faller under förevarande paragrafs tillämpningsområde skall finansieras med anslag eller med vissa försälj- ningsinkomster. De tillgångar som avses definieras negativt, dvs. som andra tillgångar än de som anges i 20 och 21 §§. I 20 och 21 §§ regleras finansiering av anläggningstillgångar och omsättningstillgångar som används i statens verksamhet. De tillgångar som inte används i statens verksamhet, och som faller under förevarande paragrafs tillämpningsområde, är främst infrastrukturella investeringar i t.ex. vägar och järnvägar. Detta behandlas närmare i den allmänna motiveringen (avsnitt 9.3). Det sätt på vilket dessa anläggningstillgångar skiljer sig från de anläggningstillgångar vilkas finansiering regleras i 20 § behandlas närmare i kommentaren till den paragrafen. Krigsmateriel och viss annan egendom, t.ex. befästningar och fastigheter med främst kulturhistoriskt värde samt museiföremål, redovisas inte som tillgångar i staten. Anskaffningen av sådan egendom, som således inte utgör en investering i den mening som begreppet har i förevarande avsnitt, skall även den finansieras med anslagsmedel eller försäljningsinkomster. Något hinder finns inte för att utbetalningar under själva anskaffningsperioden för sådan egendom finansieras med kredit. Det är då närmast fråga om behov av rörelsekapital för en anskaffande myndighet, t.ex. . I 31 § första stycket ges bestämmelser som i första hand reglerar dispositionen av vissa försäljningsinkomster. Har försåld egendom ingått i en verksamhet för vilken har godkänt en investeringsplan, får regeringen besluta att inkomsten skall användas för att finansiera investeringar som ingår i planen. Bestämmelsen, som primärt reglerar hur vissa försäljningsinkomster får disponeras, leder till att det i ett visst sammanhang skapas en möjlighet till finansiering av tillgångar på annat sätt än med anslag. Under vilka förutsättningar det kan bli aktuellt behandlas närmare i kommentaren till 31 §. 23 § För en viss myndighet eller för viss anskaffning kan besluta att finansiering skall ske på annat sätt än som anges i 20-22 §§. Bakgrunden till paragrafen behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 9.4). Paragrafen syftar framför allt till att möjliggöra annan finansiering av affärsverkens och vissa andra myndigheters investeringar än med anslag eller lån i , exempelvis med avgiftsmedel eller med lån på den allmänna kreditmarknaden. Genom denna reglering blir det även möjligt att i enskilda fall t.ex. låta infrastrukturella investeringar finansieras med lån eller att större anläggningstillgångar som används i statens verksamhet kan finansieras med anslag. Överlåtelse av statens egendom 24 § I anslutning till 9 kap. 9 § regeringsformen anges i 25-34 §§ grunder för förfogandet över statens egendom. Föreskrifterna gäller egendom som enligt 9 kap. 8 § regeringsformen står till regeringens disposition. Detta gäller dock inte varor som avses i 19 §. Med försäljning avses i 25-29 §§ även byte. Enligt RF 9:9 har en skyldighet att i den omfattning som behövs fastställa grunder för bl.a. förfogandet över statens egendom. I förevarande avsnitt (24-34 §§) meddelas grundläggande bestämmelser i detta avseende. Tillämpningsområdet begränsas i andra stycket av att det skall vara fråga om egendom som enligt RF 9:8 står till regeringens disposition. Vilka tillgångar som inte omfattas av regeringens dispositionsrätt framgår av kommentaren till 44 §. Av skäl som närmare behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 10.1) gäller bestämmelserna inte heller vid sådan försäljning av varor som utgör ett led i en avgiftsfinansierad verksamhet. Vad för slags varor som avses framgår av den allmänna motiveringen samt kommentaren till 19 §. I paragrafens tredje stycke slås fast att vad som sagts om försäljning av statens egendom även gäller vid byte av sådan egendom. I de följande paragraferna regleras främst kompetensfördelningen mellan och regeringen. Reglerna riktar sig enbart till statens företrädare och avses inte ha civilrättslig verkan. Frågan om en överlåtelse blir bindande för staten även om den innebär ett kompetensöverskridande regleras inte här (jfr Lagrådets yttrande till 12-14 §§, bilaga 4). I avsnittet ges grundläggande bestämmelser för när regeringen får överlåta fast egendom (25 §), aktier och andelar (26 §), tomträtt och byggnad som är lös egendom (27 §) och annan lös egendom (28§). Därefter regleras frågor om affärsmässighet (29 §). Avsnittet avslutas med bestämmelser om dispositionen av inkomster från försäljningar (30-34 §§). 25 § När värdet av fast egendom inte överstiger , får regeringen besluta att sälja egendomen, om den inte alls eller endast i ringa utsträckning behövs i statens verksamhet och om det inte finns särskilda skäl för att egendomen fortfarande skall ägas av staten. Trots bestämmelserna i första stycket får regeringen besluta om försäljning till en kommun för samhällsbyggnadsändamål. I paragrafen anges förutsättningarna för att regeringen skall få besluta om försäljning av fast egendom som tillhör staten. Övervägandena bakom bestämmelsen behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 10.2. I första stycket regleras försäljning i allmänhet och i andra stycket försäljning för samhällsbyggnadsändamål. Vad som utgör fast egendom regleras i lag (se 1 och 2 kap. jordabalken). För att regeringen skall få besluta om försäljning enligt första stycket krävs att egendomens värde inte överstiger . Efter påpekande från Lagrådet finns här anledning att lämna följande förtydligande. Med "egendomen" avses i detta sammanhang inte nödvändigtvis en enda registerfastighet utan närmast vad som omfattas av en överlåtelse mellan samma köpare och säljare vid ett och samma tillfälle. kan en affär omfatta flera registerfastigheter eller delar av registerfastigheter och då bör det sammanlagda värdet vara av- görande. Som närmare behandlas i den allmänna motiveringen är det inte längre egen- domens taxeringsvärde som skall läggas till grund för bedömningen utan det marknadsvärde som framkommer vid en särskild inför försäljningen gjord värdering. I regel bör underlag inhämtas från en oberoende värderingsman. Försäljningsärendena kommer emellertid att handläggas av vissa större fastighetsförvaltande myndigheter. Vid dessa myndigheter finns ofta personal som är väl skickad att utföra värderingar. Något absolut krav på att värderingen alltid skall utföras av en oberoende värderingsman bör därför inte gälla. En ytterligare förutsättning för att regeringen skall få besluta om försäljning är att egendomen inte längre behövs för statens verksamhet eller endast behövs i ringa utsträckning. Med ringa utsträckning avses att utnyttjandegraden inte står i rimlig proportion till statens kostnader för skötsel, underhåll m.m. Utnyttjandegraden kan avse såväl det tidsmässiga som det utrymmesmässiga utnyttjandet. När utnyttjandegraden är så låg att det inte är ekonomiskt försvarbart att egendomen är i statens ägo, bör försäljning således få ske. Detta förutsätter naturligtvis att statens behov av - som det oftast är - lokaler kan lösas på annat sätt, t.ex. genom förhyrning i den aktuella fastigheten. I den allmänna motiveringen (avsnitt 10.2) behandlas frågan om vad som kan utgöra särskilda skäl för att en egendom fortfarande skall ägas av staten. Exempel nämns på områden där fattat beslut som innebär begränsningar i möjligheten att sälja egendom och där särskilda skäl således oftast får anses föreligga. Så är förhållandet på vissa områden där marköverlåtelse är - eller framför allt har varit - ett led i att staten stimulerat viss verksamhet. I detta sammanhang kan jordfonden nämnas. Denna används för en aktiv inköps- och försäljningsverksamhet i syfte att skapa yttre rationaliseringar på främst jord- och skogsbrukets område och för att uppfylla vissa regionalpolitiska mål. Dessa mål styr frågan om när försäljning av fastigheter upptagna på jordfonden får ske. Vad gäller försäljning av statens mark ovanför odlingsgränsen i och och på renbetesfjällen i samt av fjällägen- heter inom samma områden har anbefallt särskild återhållsamhet av hänsynen bl.a. till rennäringens intressen och det allmänna intresset av en så långt möjligt orörd natur i fjällområdena (prop. 1980/81:100, bil. 13, JoU 1980/81:18, rskr. 1980/81:207 och prop. 1994/95:100, bil. 10, bet. 1994/95:BoU16, rskr. 1994/95:272). Statens kronoholmar får säljas endast om naturvårdens, kulturminnesvårdens, friluftslivet, fiskenäringens eller något annat allmänt intresse i övrigt inte är nämnvärt berört (prop. 1985/86:110, FiU 1986/86:32, rskr. 1985/86:263). Ett annat särskilt skäl kan vara att egendomen är testamenterad eller donerad till staten med villkor att staten inte får avhända sig egendomen. Särskilda skäl kan även i övrigt föreligga till följd av avtal. Även historiska eller kulturella skäl kan tala mot försäljning liksom hänsynen till naturvården och totalförsvaret. I andra stycket anges att trots bestämmelsen i första stycket får regeringen sälja fast egendom till kommun för samhällsbyggnadsändamål. Som närmare behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 10.2) avses med samhällsbyggnad- sändamål i princip samma sak som i den generella ändamålsbestämningen i 2 kap. 1 § expropriationslagen (1972:719). Där ges en kommun möjlighet att förfoga över mark som med hänsyn till den framtida utvecklingen krävs för tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning. 26 § Regeringen får besluta om försäljning av aktier eller andelar i ett företag där staten har mindre än hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar, om inte bestämt annat för företaget. Regeringen får inte utan bemyndigande genom försäljning eller på annat sätt minska statens ägarandel i företag där staten har hälften eller mer än hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar. I paragrafen regleras förutsättningarna för att regeringen skall få besluta om försäljning av statens aktier eller andelar i ett aktiebolag och andra företag. I första stycket regleras försäljning av aktier eller andelar i företag där staten äger en minoritetspost och i andra stycket ges regler för försäljning i företag där staten har minst hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar. Paragrafen avses få tillämpning även på ekonomiska föreningar. På Lagrådets inrådan har därför uttrycket företag använts. I paragrafens första stycke anges att regeringen får besluta om försäljning av statens aktier eller andelar i ett företag där staten har en minoritetspost om inte för företaget ifråga bestämt annat. Bakgrunden till och innebörden av denna regel behandlas närmare i den allmänna motiveringen (avsnitt 10.3). Ett sådant tillkännagivande från sida som krävs för att hindra regeringen från att sälja aktier eller andelar kan exempelvis göras i samband med beslut om förvärv eller försäljning av aktier i företaget. Det ankommer på att ta intiativ till ett sådant tillkännagivande. I andra stycket anges att regeringen inte utan bemyndigande genom försäljning eller på annat sätt får minska statens ägarandel i företag där staten har minst hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar. Bestämmelsen behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 10.3). Där påpekas att det är av vikt att förbehålls rätten att besluta om alla åtgärder som påverkar statens röstmajoritet i ett bolag. Som exempel på annan åtgärd än försäljning som kan påverka statens röstmajoritet nämns utgivning av konvertibla skuldebrev och riktade nyemissioner. Lagrådet har påpekat att det förekommer emissioner av aktier eller konvertibla skuldebrev vid vilka aktieägarnas företrädesrätt till teckning bibehålls. I sådana fall påverkas inte statens majoritet i annat fall än om staten underlåter att teckna eller avstår från att utnyttja konverteringsrätten. I fråga om sådana emissioner påkallar inte bestämmelsen beslut under förutsättning att statens företrädare ser till att statens ägarandel bevaras. kan ge regeringen ett särskilt bemyndigande som ger regeringen utökade befogenheter i fråga om ett visst sådant innehav. Det ankommer på regeringen att ta intiativ till ett sådant särskilt bemyndigande. Vid vissa internationella affärer kan s.k. depåbevis ersätta aktier. Vad som i paragrafen sägs om aktier bör kunna tillämpas analogt även på denna typ av bevis. Samma sak bör gälla för andra typer av värdepapper som kan träda i stället för aktier. 27 § För upplåtelse av tomträtt samt försäljning av tomträtt och sådan byggnad som är lös egendom gäller föreskrifterna om försäljning av fast egendom. De regler som gäller för fast egendom skall även gälla för den lösa egendom som anges i förevarande paragraf. Med byggnad som är lös egendom avses byggnad på annans mark. Närmare bestämmelser om tomträtt finns i 13 kap. jordabalken. 28 § Regeringen får besluta att överlåta annan lös egendom än sådan som anges i 26 och 27 §§, om egendomen inte längre behövs för statens verksamhet eller blivit obrukbar, eller om den inte anskaffats med statens medel. De överväganden som ligger bakom bestämmelsen behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 10.4. Paragrafen reglerar inte bara försäljning utan även annan form av överlåtelse, exempelvis gåva. Bestämmelsen omfattar annan lös egendom än som anges i 26 och 27 §§, dvs. annan lös egendom än aktier och andelar i företag, tomträtt eller byggnad som är lös egendom. Paragrafen kommer framför allt att få tillämpning vid försäljning av lösöre. Regeringen får besluta om överlåtelse av sådan lös egendom som omfattas av paragrafen om någon av de alternativa förutsättningar som anges föreligger. De först angivna förutsättningarna är att egendomen inte längre behövs för statens verksamhet eller blivit obrukbar. Detta gäller oavsett hur anskaffningen har finansierats. Detta innebär att sådan egendom t.ex. även får skänkas bort. Har egendomen anskaffats på annat sätt än med statens medel får regeringen överlåta egendomen även om den inte kan sägas vara obrukbar eller obehövlig. Egendom som kan komma i fråga är t.ex. sådan som staten mottagit i gåva eller som utgör krigsbyte. Med stöd av bestämmelsen får regeringen t.ex. skänka museiföremål till främmande stater om egendomen utgör krigsbyte eller om den på annat sätt har anskaffats utan användning av statens medel. Om egendomen delvis finansierats med statens medel och delvis på annat sätt, t.ex. genom gåva, får överlåtelse av egendomen inte beslutas av regeringen. 29 § Försäljning skall genomföras affärsmässigt, om inte särskilda skäl talar mot det. I paragrafen anges inledningsvis den huvudregeln att försäljning av statens egendom skall genomföras affärsmässigt. Som närmare behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 10.2) avses med detta att man vid försäljning skall se till att priset blir så fördelaktigt som möjligt för staten, att försäljning till underpris inte kommer till stånd och att ovidkommande hänsyn inte tas. Undantag får dock göras om det finns särskilda skäl. I avsnitt 10.2 behandlas frågan om vad som kan utgöra särskilda skäl såvitt avser fast egendom. Exempel nämns på områden där vid olika tillfällen beslutat om avsteg från affärsmässighet och där särskilda skäl således oftast får anses föreligga. När fast egendom som är upptagen på den tidigare nämnda jordfonden säljs skall hänsyn främst tas till de jordbrukspolitiska och regionalpolitiska målen med fonden. har vidare beslutat att vid friköp av fjällägenhet eller del därav får köpeskillingen bestämmas till ett belopp som understiger marknadsvär- det. Avsteg från principen om full affärsmässighet har även tillåtits vid försäljning av krononybyggen i samband med avveckling av åborättsinstitutet (prop. 1970:108, SU 1970:112, rskr.