prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — Konferensen misslyckades dock med att lösa frågan om territorialhavets bredd, som alltså inte regleras i konventionen om territorialhavet och tilläggszonen. Denna besvärliga fråga gick inte heller att lösa vid FN:s andra havsrättskonferens, som hölls i . Då diskuterades bl.a. en lösning innebärande ett territorialhav om och därutöver en exklusiv fiskezon om ytterligare . Man lyckades dock inte få erforderlig majoritet för dessa zoner. Förhållandet är en god illustration av hur snabbt utvecklingen har gått. Av de fyra 1958 var konventionen om konti- nentalsockeln den mest nyskapande. De övriga var i huvudsak en kodi- fiering av gällande sedvanerätt. I konventionen om kontinentalsockeln förklarades att kuststaten hade ensamrätt till naturtillgångarna på och under havsbottnen närmast kusten ut till ett djup av eller så långt därutöver som utvinning var möjlig. Detta senare kriterium, det s.k. utvinningskriteriet, har med den tekniska utvecklingen möjliggjort en jurisdiktionsutvidgning för kuststaten mot allt större havsdjup. Resultaten från om havsrätten kom inte att stå sig . Flera stater proklamerade bredare suveränitetszoner såsom exklusiva fiskezoner men också bredare territorialhav. talades om behovet av en ny havsrättskonferens. FN-ambassadör hävdade i ett tal att havsbottnen och dess tillgångar utanför natio-nell jurisdiktion var mänsklighetens gemensamma arv och borde läggas under en internationell regim. antog en uppmärksammad resolution (2749/XXV), vilken förklarade att havsbottnen och dess underlag utanför nationell jurisdiktion samt naturtillgångarna där var mänsklighetens gemensamma arv the common heritage of mankind . Denna ofta åbe-ropade resolution kan sägas ha blivit något av en ideologisk grundval för strävandena att förnya havsrätten. Utvecklingen medförde att ytterligare en havsrättskonferens i FN:s regi, den tredje i ordningen, inkallades. Dess första arbetssession ägde rum i . sammanträdde den tredje havs- rättskonferensen vid elva sessioner, i regel . Många varandra korsande motsättningar fanns inbyggda i konferensarbetet, både motsättningar av nord-syd- karaktär och andra mer speciella såsom mellan kuststater och kustlösa stater eller i geografiskt hänseende missgynnade stater, till vilken grupp hörde. Många förutsättningar kom att förändras under konferensens förlopp. Utvecklingen fortsatte mot allt bredare nationella suveränitetszoner, medan området för det gemen-samma arvet ständigt minskade. Konferensen beslutade redan i början av sin verksamhet att arbeta med den s.k. konsensus-principen, dvs. att alla beslut måste fattas enhälligt. Metoden ansågs nödvändig för att få fram en text som var godtagbar för alla stater. Principen gick dock inte att upprätthålla ända till slutet. Motsättningarna blev för stora när det gällde regimen för det internatio- nella havsbottenområdet. Vid den avslutande omröstningen röstade fyra stater (, , och ) emot godkännande av texten. Sjutton stater, i huvudsak större västliga industri-länder (inklusive ) men även , avstod. Ett av konventionens syften är att skapa balans mellan rättigheter och skyldigheter. Konventionen är en paketlösning. Reservationer till de enskilda artiklarna är inte tillåtna. Tanken är att en konventionspart antingen godtar hela konventionen eller inget. Detta är följden av att en stat i vissa hänseenden får utökade rättigheter, medan den i andra hänseenden får ökade skyldigheter. Principen om havets frihet ställs mot ökade nationella befogenheter, fördelningen av havets tillgångar mot nationella intressen och miljöhänsyn mot ekonomiska intressen. En viktig fråga under konventionsarbetet, och alltjämt av vital betydelse, är huruvida konventionen är att anses som en kodifiering av sedvane-rättsliga regler. Många huvudpunkter i konventionen, såsom rätten till territorialhav om och en exklusiv ekonomisk zon om , har vunnit sådan utbredning och stadga i statspraxis att de anses som en del av den allmänna folkrätten. Genom konventionen har statssamfundet försökt motverka den tendens till krypande jurisdiktion som finns inom havsrätten. Utvecklingen un-der har kännetecknats av att kuststatsjurisdiktio-nen utvidgats alltmer, först genom inrättande av allt bredare fiskezoner samt bredare territorialhav, senare också exklusiva ekonomiska zoner och alltmer långtgående anspråk på kontinentalsocklar. Frågan är om konventionen för överskådlig tid kommer att hålla eller om tendensen till ökad kuststatsjurisdiktion alltjämt kommer att göra sig gällande. Vissa tecken kan tyda på att den krypande jurisdiktionen kommer att fortsätta, bl.a. genom att en del territorialhavsrättigheter kan komma att expandera ut i den exklusiva ekonomiska zonen samt att stater kan tänkas tänja på de fastslagna yttre jurisdiktionsgränserna. 4.2 Avtalets bakgrund och innehåll Det stod redan vid konventionens tillkomst klart att vissa större industriländer inte ansåg sig i stånd att underteckna konventionen. hade under Carter- administrationen varit positivt men intog efter president tillträde en motsatt hållning. Bland EU-länderna intog Stor- och samma linje som . Det största problemet för dessa länder var hanteringen av den i konventionens del XI instiftade nya folkrättsliga principen om mänsk-lighetens gemensamma arv , havsbottnen i områden utanför kuststaternas suveränitet och jurisdiktion. Genom bestämmelserna i del XI blev det fria utnyttjandet av havsbottnens mineralförekomster i detta område under-kastat internationell kontroll i syfte att säkra en rimlig fördelning av dessa tillgångar mellan alla världens stater. Kontrollen anförtroddes Internatio-nella havsbottenmyndigheten. Dessa industriländer menade att del XI, som enligt dem stod för en föga ändamålsenlig lösning präglad av planekonomi och byråkrati, inte var acceptabel. Andra industriländer, som inte hyste betänk- ligheter att acceptera konventionen i dess helhet, häribland de nordiska länderna och EG:s medlemsstater, höll dock tillbaka sina ratifikationer så länge ett universellt deltagande i Konventionen inte var säkrat. Av industriländerna var det endast som, av geopolitiska skäl, på ett tidigt stadium ratificerade konventionen. I samband med konventionens antagande godkände FN:s tredje havs- rättskonferens även en resolution om upprättande av en förbere- dande kommission (vanligtvis benämnd Prep. ), vars uppgift var att förbereda de institutioner, som skulle inleda sin verksamhet efter konventionens ikraftträdande, och för att möjliggöra universell anslutning till konventionen. Dessa försök lyckades emellertid inte fullt ut, som även utvecklingsländerna blev alltmer tveksamma till att ratificera konventionen, inte minst inför utsikten att de ensamma skulle bära kostnaderna för framtida institutioner utan bidrag från industriländerna. Mot bakgrund av den allvarliga situation som därmed uppstått för konventionens framtid tog FN:s generalsekreterare initiativet att kalla till informella konsultationer om konventionens havsbottenregim, först begränsade till de mest intresserade staterna bland såväl utvecklings-länder som industriländer. , som i motsats till och inte deltog som observatör i den förberedande kommissionen mötte nu upp i generalsekreterarens konsultationer, som öppnades för alla intresserade stater. , i egenskap av talesman för intressegruppen (Friends of the Convention, FOC) har deltagit i 15 av generalsekreterarens konsultations-rundor. Konsultationsproceduren intensifierades då det blev klart att konventionen var nära att uppnå erforderligt antal (60) ratifikationer för ikraftträdande. De nya ratifikationerna kom samtliga från utvecklingsländer. Industriländerna intog fortfarande en avvaktande håll-ning. Det sextionde ratifikationsinstrumentet deponerades hos FN:s general- sekreterare av . Det stod därmed klart att konventionen enligt artikel 308.1 skulle träda i kraft , dvs. Det framstod därför som allt angelägnare att uppnå den kompromiss som skulle göra det möjligt för industriländerna att delta och som tog hänsyn till de stater som redan hade ratificerat konventionen. Den nya amerikanska administrationen under president kom att stå för ett mera aktivt och konstruktivt delta-gande från sida, något som väsentligt bidrog till framgångar i förhandlingarna. Vid ett avslutande möte i färdigställdes en text, innehållande såväl ett utkast till resolution i som ett avtal om tillämpningen av konventionens del XI. beslutades att resolutionen skulle behandlas under FN:s återupptagna 48:e generalförsamling , och att avtalet i samband härmed skulle öppnas för undertecknande. Efter en generaldebatt med inlägg av bl.a. blev resolutionsförslaget föremål för omröstning. 121 länder röstade för, däribland , EU-länderna och FOC-gruppen, vilka även var medförslagställande. Ingen stat röstade emot resolutionen, men sju länder avstod, häribland , som redan i generaldebatten hade uttryckt sitt beklagande över att inte kunna stödja förslaget på grund av ofullkomligheter i avtalstexten. skrev under avtalet med förbehåll för ratifikation, då det öppnades för undertecknande . undertecknade 41 stater, därav 22 industriländer, inklusive och samtliga EU-medlemmar samt kommissionens representant på gemenskapens vägnar. Texten i avtalet, vilken som utgångspunkt proklamerar principen om mänsklighetens gemensamma arv , utgör en acceptabel kompromiss för båda sidor, dvs. å ena sidan de utvecklingsländer som i princip fasthåller konventionens bestämmelser efter bokstaven och å andra sidan de industriländer som önskar en mera pragmatisk, marknadsekonomiskt orienterad linje vid genomförandet av konventionens bestämmelser om utvinning av tillgångar på havsbottnen utanför gränserna för nationell jurisdiktion. Ett avgörande argument vid förhandlingen om avtalet var att konventionens bestämmelser inte längre passar in i nutidens världsbild med en pågående orientering i marknadsekonomisk riktning. I motsats till den uppfattning som gällde år l982 anses utvinning av tillgångar på havsbottnen utanför gränserna för nationell jurisdiktion inte ekonomiskt genomförbar förrän om åtskilliga årtionden, och förmodas inte heller ge det ekonomiska utbyte som ursprungligen förväntats. Den uppnådda kompromissen är tänkt att främja de industrialiserade ländernas ratifikation respektive anslutning till konventionen, i synnerhet de länder som 1982 inte undertecknade (, och Tysk-land). För svensk del har det varit av avgörande betydelse för en ratifikation att det föreligger förutsättningar att uppnå en universell anslutning till konventionen. 4.2.2 Konventionen och avtalet I avtalet föreskrivs att betydande avsnitt i konventionens del XI och därtill relaterade bilagor inte skall tillämpas och att nya bestämmelser skall gälla i dess ställe. Avtalet träder i kraft efter den dag då det ratificerats av 40 stater, förutsatt att dessa stater innefattar minst sju av de stater som avses i punkt 1 a i resolution II från tredje havsrättskonferens (har fyra av dessa stater ratificerat) samt att minst fem av dessa stater är utvecklade länder (tre stater). De i resolution II utpekade staterna är de fyra pionjärinvesterarna (, , och ), jämte , , För- bundsrepubliken , , , , , samt utvecklingsländer som före investerat i djuphavsutvinning. I resolutionen understryks den avgörande betydelsen av universell anslut-ning till konventionen. Den bekräftar vidare att konventionen och avtalet utgör en helhet, varav följer att framtida ratifikationer av konventionen automatiskt också är rättsligt bindande i förhållande till avtalet, samt att en anslutning till endast avtalet är utesluten. Avtalet utgörs av två delar, dels ett proceduravsnitt med allmänna bestämmelser om anslutning, dels en bilaga innehållande reglerna för genomförandet av konventionens del XI. Avtalet innehåller även en bestämmelse om provisorisk tillämpning av konventionens del XI och de i avtalets bilaga förekommande tillämp- ningsbestämmelserna. En stat blir förpliktad till provisorisk tillämpning av avtalet genom att rösta för resolutionen i eller genom att underteckna avtalet, om staten i fråga inte meddelar FN:s generalsekreterare att den inte avser tillämpa avtalet provisoriskt. Bestämmelsen om provisorisk tillämpning infördes som en följd av att avtalet utgör en integrerad del av konventionen. Vidare fanns det en utbredd önskan om att ge i synnerhet industriländer, som anslutit sig efter konventionens ikraftträdande, möjlighet att på provisorisk bas inträda i med därav följande rättigheter och förpliktelser, intill dess att ratifikationsproceduren genomförts. Provisorisk tillämpning kan maximalt utsträckas till efter konventionens ikraftträdande, dvs. Det bör noteras att stater, som väljer att utesluta möjligheten till provisorisk tillämpning, därmed avskär sig från provisoriskt medlemskap i myndig- heten. Detta är fallet för bl.a. . Regeringen har föredragit att erhåller medlemskap i myndigheten i samband med ratifikationen av konventionen och avtalet och fram till dess har ställning som obser-vatör. Enligt sin rubrik avser det avtal som godkändes av generalförsamlingen tillämpningen av konventionens del XI om djuphavsutvinning. Avtalet föreskriver att vissa bestämmelser i del XI och därtill relaterade bilagor inte skall tillämpas och att nya bestämmelser skall gälla i dess ställe. Texterna i fråga skall tillämpas tillsammans som ett enda instrument. I händelse av skiljaktighet har avtalet tolkningsföreträde och tar med andra ord i sak över bestämmelserna i del XI. Per har 125 stater beslutat att tillämpa avtalet provisoriskt. Avtalets sakinnehåll kan sammanfattas i följande nio punkter (svarande mot avsnitten 1-9 i dess bilaga). Avsnitt 1 handlar om institutionella frågor och syftar till att kraftigt minska kostnaderna för konventionsstaterna. Detta mål skall uppnås genom att de skilda institutionerna byggs upp successivt och på affärs-mässig basis. Huvudtanken är att minimera den administrativa utbygg-naden i avvaktan på att djuphavsutvinning blir aktuell först i en avlägsen framtid. Avsnitt 2 föreskriver att Produktionsföretaget skall inrättas successivt på affärsmässig basis och skall grunda sin verksamhet på samriskprojekt (joint ). Erforderliga affärsöverenskommelser skall framförhandlas på en sund ekonomisk grundval och först sedan rådet har utfärdat tillstånd för Produktionsföretaget att fungera oberoende. Det skall inte såsom ursprungligen förutsatts finansieras av konventionsparterna utan verksam-heten skall vara självfinansierande och underkastad samma villkor som den privata sektorn. Avsnitt 3 ändrar reglerna för beslutsfattande genom att införa ett system för röstning via kamrar. Om konsensus inte kan uppnås skall, när det gäller sakfrågor, beslutet tas med två tredjedels majoritet av de 36 medlemmarna i rådet under förutsättning att ett sådant beslut inte röner opposition i en majoritet av någon av de fem kamrarna. Två av kamrarna kommer att vara sammansatta av världens största konsumenter av aktuella mineralförekomster respektive av ledande investerare i djuphavs-utvinning - kamrar där de industrialiserade länderna kommer att vara starkt representerade. Därmed anses de industrialiserade ländernas intressen vara tillgodosedda i beslutsprocessen. Avsnitt 4 sätter artikel 155 angående inkallandet av en generell över- synskonferens ur spel. En sådan anses redan ha ägt rum i och med antagandet av tillämpningsavtalet. Ändringar i avtalet samt i del XI kan dock alltjämt ske enligt konventionens artiklar 314, 315 och 316. Enligt avsnitt 5 skall överföring av teknologi ske på affärsmässig grund, och inte som tidigare på obligatorisk basis. Teknologi kan inhandlas genom samrisk- projekt (joint ) eller fritt köpas på den öppna marknaden. I avsnitt 6 föreskrivs att produktionspolitik skall vägledas av de fria marknadskrafterna. , , inklusive de nya avtal som är resultatet av Uruguayrundan, är tillämpliga. Djuphavsutvinning får inte subventioneras annat än om detta är tillåtet enligt WTO. Likaledes är diskriminering mellan havsbaserad och landbaserad förbjuden. Enligt avsnitt 7 ersätts den kompensationsfond, som var avsedd för med landbaserad mineralproduktion och som lidit ekonomiska förluster på grund av djuphavsutvinning, med ett system för ekonomisk ersättning finansierat av vinster från djuphavsutvinningen. Avsnitt 8 förbättrar de finansiella villkoren för entreprenörer och före- skriver bl.a. att betalningarna till myndigheten skall vara i nivå med dem som debiteras landbaserade gruvoperatörer för utvinning av de aktuella metallerna. Med avsnitt 9 upprättas en finanskommitté med uppgift att formulera rekommendationer till församlingen och rådet i budgetära och finansiella frågor. I och med det nya avtalet har industrin för utveckling av djuphavsutvinning erbjudits en stabil och marknadsorienterad rättslig regim. 4.3 Rättsliga följder av konventionens och avtalets ikraftträdande Havsrättskonventionen, kompletterad av tillämpningsavtalet, reglerar i stort sett alla aspekter på havens och dess havsbottens fredliga använd-ning. Syftet med såväl konventionen som avtalet var att erbjuda ett instrument med förutsätt- ningar att få universell anslutning. Texterna fram-förhandlades under loppet av och med möjlighet för alla berörda parter att ge uttryck för sin uppfattning. Konventionen och avtalet utmärks av konvergens, balans mellan skilda intressen och länder samt vad som för tiden för konventionens antagande kunde betraktas som god framförhållning, inte minst på miljöområdet. I konventionen beaktas såväl historiska fakta som havsrättens sedvanerätts-liga utveckling . bör påpekas att en sådan omfattande text, som i princip reglerar statsverksamhet på världshaven, knappast kan ha ett precist och klart juridiskt språk. På grund av varierande intressen, som olika grupper av stater haft i havsrättsliga frågor, kännetecknas texten emellanåt av sve-pande formuleringar som tillåter olika tolkningar. Konventionen har av statssamfundet betecknats som en av FN:s största framgångar på det rättsliga området. har stora delar av konventionen tillämpats systematiskt av staterna. Många av dess bestäm- melser har införlivats med nationell rätt (exempelvis inrättandet av ekono- miska zoner och utvidgning av territorialhavet ) eller legat till grund för utarbetandet av nya . Antalet konventionsparter uppgick till 83, vilket kan jämföras med FN:s medlemsantal om 185 stater. Enligt artikel 17 av om traktaträtt skulle havsrätts-konven- tionen normalt ha trätt i kraft med dess samtliga delar och bilagor. Emellertid har två beslut tagits, vilka ändrar dessa förutsättningar. För det första godkände, som redovisats ovan, ett tillämpningsavtal avseende konventionens del XI. Per har detta avtal skrivits under av 79 stater samt av Europeiska gemenskapen, varav 43 stater ratificerat. Som ett resultat härav saknar del XI, såsom den godkändes , numera relevans sedan avtalet i tillämpliga delar tagit över del XI och åtnjuter tolkningsföreträde. En andra betydelsefull ändring av konventionen vidtogs , då ett formellt möte med konventionsparterna hölls vid högkvarter i . Då beslöts att det första valet av domare till skulle skjutas upp till . Beslutet togs efter informella konsultationer med icke-parter till konventionen. Ett stort antal av dessa är industriländer i färd med att framlägga konventionen och avtalet för sina respektive parlament i syfte att erhålla bemyndigande för ratifikation. Det är ett allmänt omfattat önskemål att dessa länder skall beredas en möjlighet att få delta i det första valet av domare genom att anmäla kandidater och utöva rösträtt, något som endast tillkommer konventionsstater. I artikel 2.2 i bilaga VI föreskrivs att samtliga viktigare rättssystem skall vara företrädda i Havsrättsdomstolen som en helhet. Vidare skall en rimlig geografisk representation av länder vara tillförsäkrad. Brist på balans vid beslutstillfället mellan industriländer och utvecklingsländer skulle även medföra problem för domstolens finansiering. I syfte att tillåta ett tillräckligt antal industristater, huvudsakligen från väst- och liksom att bli konventionsstater med möjlighet att delta i domstolens verksamhet redan från början, liksom i valen till domare, beslutades det att bevilja en frist , utöver den period räknad , som förutsågs när konventionen skrevs. Detta kan ses som ett procedurbeslut i syfte att ge full verkan åt föreskriften i artikel 2 i bilaga VI. I övriga avseenden följs bilaga VI fullt ut. Eftersom domstolens verksamhet skall finansieras av konventionsparterna innebär vidare ett deltagande av fler stater att kostna- derna fördelas jämnare. Sammanfattningsvis kan om konventionens status konstateras att den har trätt i kraft och tillämpas av konventionsparterna, liksom av skilda internationella organisationer såsom FN och dess underorgan. Konven-tionen är inte i kraft i traktaträttslig bemärkelse för stater som inte ratificerat den; flertalet av dessa tillämpar den dock i praktiken, både direkt och som medlemmar av skilda internationella organisationer. En avstämning av ratifikationsläget för enskilda länder ger vid handen att per EU-länderna , , , och redan anslutit sig och att övriga EU-länder samt väntas ha gjort så före utgången av . och har ratificerat medan , m.fl. är på god väg. har framlagt en proposition till parlamentet. För del talar alla sakliga såväl som politiska skäl för att man kommer att ratificera konventionen men först presidentval. 4.3.3 EU:s förhållande till konventionen och avtalet EG (kommissionen) är i egenskap av internationell organisation med-signatär av konventionen och har avgivit en förklaring om sin kompetens i relation till medlemsstaterna. EG har ännu inte tillträtt konventionen. Vid tillträde till konventionen skall gemenskapen avge en ny förklaring som anger vilka sakområden i konventionen som skall falla under gemen-skapens exklusiva kompetens och vilka som skall ges blandad kompetens. EU:s medlemsländer skall avge förklaringar om överlåtande av behörighet i enlighet med konventionens bilaga IX artikel 5.2 (se vidare avsnitt 6.1.2). Vad avser avtalet kommer EG till följd av avtalets artiklar 3 och 8 kunna ansluta sig till detta inom ramen för sin kompetens. Samtliga EU-länder undertecknade avtalet . 4.3.4 Rättsliga följder av ikraftträdandet Konventionens ikraftträdande följer det normala mönstret enligt för traktaträtt. För parterna emellan gäller således den grundläggande regeln att avtal skall hållas, pacta sunt servanda . Därmed skall staternas ömsesidiga relationer i havsrättsliga frågor grundas på havsrättskonventionen, liksom utvecklingen av statspraxis i vidare bemär-kelse. Lagstiftning grundad Genèvekonventioner skall återkal-las och ersättas med nya lagar och förordningar. Enligt artikel 31 i om traktaträtt är konventionsparternas framtida praxis av särskild betydelse för tolkningen av havsrätts-konventionen, i den mån att denna praxis leder till parternas samtycke vad gäller dess uttolkning. I havsrättskonventionens inledning fastslås att utvecklingen understryker behovet av en ny och allmänt accepterad konvention. Ingen av fyra Genèvekonventioner har vunnit samma anslutning som konvention nu är på väg att få; bl.a. avstod de latinameri-kanska staterna från att ansluta sig till . Misslyckandet med att nå enighet om territorialhavets avgränsning och fiskejurisdiktionen i en era av snabb politisk och teknologisk utveckling samt det faktum att definitionen av kontinentalsockeln kom att bli obsolet på grund av ny teknologi, underminerade Genèvekonventioner. Som ett resultat av denna utveckling föreskrivs därför (artikel 311) att havsrättsonventionen skall ha företräde framför Genèvekonventioner. Detta stadgande kommer att få ökat genomslag allteftersom ett större antal stater ratificerar havsrättskonventionen. Härtill kommer att konventionens ikraftträdande i efterhand kommit att bekräfta en utbredd sedvanerättslig utveckling. Icke anslutna stater är i strikt traktatmässig bemärkelse inte bundna av havsrättskonventionen (jfr artikel 34).