prop · GJ035 · 1996-01-01 00:00:00 — Sådana fordringar har bästa allmänna förmånsrätt enligt 10 och 10 a §§ konkurslagen. De får därmed en ställning som liknar den som massafordringarna har. Förmånsrätten är enligt 10 § begränsad såtillvida att den bara omfattar belopp som med hänsyn till omständigheterna är skäligt . Förmånsrätten enligt 10 a §, avseende revisors- och bokföringskostnader före konkursen, är inte begränsad på det sättet. I bl.a. och finns bestämmelser som ger särskild prioritet i betalningsordningen åt fordringar som uppkommit under rekonstruktionsförsök efter betalningsinställelse. Syftet är att främja rekonstruktion av företag utan konkurs. De fordringar som sålunda ges hög prioritet är bl.a. fordringar avseende avtal som träffats efter betalningsinställelsen. Några motsvarande regler finns inte i svensk rätt. Föreskriften i 10 § förmånsrättslagen om allmän förmånsrätt beträffande kostnad för särskild åtgärd som vidtagits med godkännande av god man enligt ackordslagen är försedd med flera förbehåll som minskar dess omfattning. Uttrycket kostnad för särskild åtgärd har i motiven angetts avse sådana åtgärder som exempelvis värdering av gäldenärens rörelse eller granskning av hans bokföring (se prop. 1970:142 s. 105). Det är alltså inte fråga om fordringar avseende avtal e.d. efter betalningsinställelsen. När det nu föreslås en lag om företagsrekonstruktion finns det anledning att överväga om det även i bör införas regler om förmånsrätt för vissa fordringar som grundar sig på avtal som gäldenären träffat under företagsrekonstruktionen. I det sammanhanget skall beaktas regeringens förslag om nya regler beträffande inverkan av beslut om företagsrekonstruktion på gällande avtal (se avsnitt 6.4). Det föreslås att gäldenären, om rekonstruktören samtycker till det, skall kunna kräva att avtalet fullföljs även om motparten har rätt att häva det på grund av dröjsmål som inträffat före beslutet om företagsrekonstruktion. Om avtalet skall fullföljas trots hävningsrätt, får dock motparten säkerhet för sina fortsatta prestationer genom att gäldenären måste fullgöra sina motsvarande prestationer eller ställa godtagbar säkerhet för dem. De fordringar som ges förmånsrätt enligt 10 § förmånsrättslagen avser kostnader för nödvändiga eller nyttiga åtgärder i ett läge där gäldenärens ekonomiska svårigheter har manifesterats. Då kan det inte förväntas att någon medvetet tar den risk som det innebär att skaffa sig oprioriterade fordringar mot gäldenären, varför förmånsrätten är nödvändig för att åtgärderna över huvud taget skall komma till stånd. Motsvarande intresse av att åtgärder kommer till stånd finns beträffande fordringar som grundar sig på avtal gäldenären träffat under en företagsrekonstruktion. Redan av detta skäl är det naturligt att borgenärer med fordringar som uppkommer efter betalningsinställelsen intar en särställning i förmånsrättshänseende. Tiden efter en betalningsinställelse är för företaget ett kritiskt skede i flera hänseenden. Utsikterna att finansiera en fortsatt drift av verksamheten är ofta osäkra, inte minst därför att företaget i det uppkomna läget normalt har utnyttjat sina möjligheter att ställa säkerhet. För att en rekonstruktion skall bli lyckosam fordras arbetsro under företagsrekonstruktionen och förutsättningar för att nödvändiga förändringar skall kunna genomföras. Det räcker då ofta inte att företaget får möjlighet att kräva att tidigare ingångna avtal fullföljs. Förutsättningar måste också finnas för att nya avtal skall kunna träffas. Det kan bl.a. behövas nya krediter och vissa ingångna avtal kan behöva omförhandlas. För att detta skall vara möjligt måste det tillses att motparter i sådana nya avtal får god säkerhet för de fordringar som grundar sig på avtalen. Vanligtvis måste motparters säkerhetsanspråk efter en betalningsinställelse tillgodoses genom att de får kontant betalning eller genom att säkerhet ställs (jfr förslaget i avsnitt 6.4 angående gällande avtal som motparten måste fullfölja trots att han har hävningsrätt). Detta kommer att bli nödvändigt i stor utsträckning även under företagsrekonstruktion. Emellertid innebär det normalt stora likviditetspåfrestningar för ett företag under rekonstruktion att behöva betala kontant. Även att ställa säkerhet är ofta problematiskt. Det underlättar en rekonstruktion avsevärt om vissa krediter kan erhållas. Även mycket kortfristiga krediter kan därvid vara av stort värde. Motparter kan ha skäl att understödja en rekonstruktion genom att ge viss kredit. Möjligheterna att få sådant understöd ökar betydligt om nytillkomna fordringar är högt prioriterade för det fall konkurs inte kan undvikas. En ändring i förmånsrättsordningen som innebär att nytillkomna fordringar prioriteras framför t.ex. företagshypotek ökar alltså det krisdrabbade företagets möjligheter att finansiera verksamheten och därmed dess utsikter att rekonstruera den utan konkurs. Som påpekas av och () medför den också en viss urholkning av företagshypotekets värde. Denna effekt får enligt regeringens mening accepteras med hänsyn till de starka skäl som finns för en förmånsrätt för nytillkomna fordringar. En sådan regel har fått starkt stöd bland remissinstanserna. Flera av dem anför att regeln är nödvändig för att ett rekonstruktionsförfarande skall kunna fungera effektivt. Som utredningen har föreslagit bör det sålunda införas en regel i förmåns- rättslagen om att fordringar som grundar sig på avtal som gäldenären har träffat under en företagsrekonstruktion har bästa allmänna förmånsrätt, vilket innebär att sådana fordringar har bättre förmånsrätt än företagshypotek. Det får ankomma på rekonstruktören att se till att inte företagshypotekets värde minskar onödigt mycket på grund av denna förmånsrätt. Frågan är då: Bör en förmånsrätt för fordringar avseende rekonstruktionstiden bara gälla för fordringar som grundas på avtal som träffats under företagsrekonstruktionen? Ett alternativ skulle kunna vara att i nu diskuterade avtalsförhållanden föreskriva att förmånsrätten gäller för fordringen i den mån den på ett eller annat sätt avser rekonstruktionsperioden. I detta sammanhang finns det återigen skäl att påminna om förslaget angående tidigare ingångna avtal där hävningsrätt uppkommit för motparten (se avsnitt 6.4). Enligt förslaget skall gäldenären, om rekonstruktören samtycker till det, kunna kräva att avtalet fullföljs, varvid motparten tillförsäkras kontant betalning eller säkerhet för sina fortsatta prestationer. Den nu diskuterade frågan om förmånsrätt saknar betydelse i sådana fall. Den har bara relevans för sådana tidigare ingångna avtal där hävningsrätt inte uppkommit eller där gäldenären inte begärt fullföljande av avtalet enligt de särskilda reglerna härom. I utredningens förslag om förmånsrätt för nytillkomna fordringar diskuteras inte frågan om förmånsrätten borde begränsas till fordringar som uppkommit eller om även andra fordringar borde få förmånsrätt i den mån de avser den aktuella perioden. Det är något oklart vilken begränsning som utredningen tänkt sig. Saken berörs i endast två av remissvaren. Juridiska fakultetsstyrelsen vid föreslår att inte bara nytillkomna fordringar får förmånsrätt utan också vissa fordringar som i löpande avtalsförhållanden intjänas , nämligen i de fall då borgenären på begäran avstått från sin stoppningsrätt eller hävningsrätt. Det är knappast tänkbart att ge bästa allmänna förmånsrätt åt alla fordringar som i någon mening avser eller intjänas . Det skulle innebära förmånsrätt - utan särskild åtgärd från rekonstruktörens eller borgenärernas sida - för fordringar avseende exempelvis elektricitet, telefon, lokalhyra och ränta på befintliga krediter. Även skattefordringar hänförliga till rekonstruktionstiden skulle bli prioriterade enligt den särskilda regeln. En så vidsträckt förmånsrätt skulle ge de angivna fordringarna en omotiverat förmånlig ställning och hota värdet av andra förmånsrätter, t.ex. före- tagshypotek. En sådan förmånsrätt är inte heller, såvitt framkommer i utredningen eller i remissvaren, motiverad för att underlätta rekonstruktion. Det förslag som framställts av Juridiska fakultetsstyrelsen vid har regeringen anslutit sig till - något omändrat - i det refererade förslaget angående behandling av tidigare ingångna avtal där hävningsrätt uppkommit för motparten (avsnitt 6.4). Regeringen har därvid funnit att den särskilda regeln inte bör omfatta situationer där motparten har stoppningsrätt men inte hävningsrätt. Skälet är att gäldenären ändå torde kunna påfordra fullgörelse, om han ställer säkerhet för sin egen prestation (61 § köplagen analogt). Vid sidan av sin rätt att kräva säkerhet har motparten knappast något behov av förmånsrätt. Och har motparten funnit skäl att utnyttja sin stoppningsrätt, torde han i regel inte nöja sig med förmånsrätt i en eventuell kommande konkurs. Utnyttjar motparten sin stoppningsrätt, får sålunda gäldenären tillsammans med rekonstruktören avgöra om prestationen har sådan betydelse för den fortsatta driften att säkerhet bör ställas. Nöjer sig motparten med bästa allmänna förmånsrätt, kan i stället det gamla avtalet sägas upp och ett nytt avtal ingås. Då får motparten förmånsrätt för sin leveransfordran som för nytillkomna fordringar. Regeringens slutsats är att den ifrågavarande förmånsrätten i princip bör gälla för enbart fordringar som grundas på avtal som gäldenären träffat . I förslag och i det till Lagrådet remitterade förslaget angavs att förmånsrätten för nytillkomna fordringar avsåg fordringar som uppkommit under företagsrekonstruktionen. I det sammanhanget hävdades att fordringar grundade på avtal vanligen anses uppkomma när avtal träffas samt att detta gäller även fordringar grundade på sådana avtalsförhållanden - såsom anställningsavtal och hyresavtal - där fordringen tjänas in löpande. Lagrådet har i anledning därav uttalat: Påståendet i remissen att fordringar som grundas på avtal anses uppkomma när avtalet träffades synes i princip vara riktigt. Man torde dock inte utan vidare kunna utgå ifrån att bestämmelser av det slag som har berörts genomgående har samma innebörd. Det kan därför i vissa fall uppkomma fråga när en fordran har uppkommit. Ett exempel är måhända fordran på lön. Enligt regeringens mening har Lagrådets synpunkt i denna del visst fog för sig. Den visar i alla händelser att frågan om vilka fordringar som skall omfattas av förmånsrätten måste prövas med beaktande av relevanta omständigheter. Vad ett juridiskt begrepp ges för innebörd kan sålunda inte vara avgörande. Eftersom frågan om när en fordran uppkommer kan vara svår att besvara generellt är det enligt regeringens mening en fördel om en lagteknisk lösning kan väljas där man undviker att tala om fordrans uppkomst som det avgörande momentet. De fordringar som i praktiken åsyftas är, som tidigare framgått, de som grundas på ett avtal som gäldenären träffat under företagsrekonstruktionen. Detta bör anges uttryckligen i bestämmelsen. Det finns anledning att särskilt överväga frågan om förmånsrätt för löner som intjänas under en företagsrekonstruktion. Den frågan har inte särskilt diskuterats av utredningen. Endast en remissinstans har berört den under det ordinarie remissförfarandet. Därjämte har tagit upp den i ett senare skede (se nedan). Löner som tjänas in under en pågående företagsrekonstruktion får antas normalt bli betalda kontant allteftersom de förfaller till betalning. Eftersom en del arbete normalt är utfört men ännu inte betalt när ett konkursbeslut fattas, kommer det dock i så gott som alla konkurser som inträffar om rekonstruktionen misslyckas att finnas lönefordringar som avser den tid under vilken företagsrekonstruktion pågått. Sådana fordringar är förenade med allmän förmåns- rätt enligt 12 § förmånsrättslagen och ersätts enligt bestämmelserna i lönegarantilagen. Ett problem i sammanhanget är emellertid att löneförmånsrätten är begränsad. Genom en lagändring, som trätt i kraft (prop. 1993/94:208, bet. 1993/94:LU34, rskr. 1993/94:394, SFS 1994:639, jfr också prop. 1994/95:180), har förmånsrätten för löner begränsats så att den bara omfattar fordringar som har förfallit till betalning av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären och inte tidigare än före konkursansökningen. Därmed kan den anställde ibland drabbas av att lön som tjänas in under företagsrekonstruktion inte blir betald i konkursen. Det blir fallet bl.a. om den anställde är berättigad till sex månaders uppsägningstid och därför inte får någon förmånsrätt alls för en fordran som han kan ha på lön för tiden före konkurs. En anställd kan alltså riskera att hans lön under en del av den tid under vilken företagsrekonstruktionen pågått går förlorad. Det kan i enstaka fall medföra att den anställde väljer att söka sig bort från företaget eller vägrar arbeta efter beslutet om företagsrekonstruktion. Det kan i sin tur verka hämmande på möjligheterna att få till stånd en lyckad rekonstruktion. Om lönefordringar avseende den tid under vilken företagsrekonstruktionen pågått fick prioritet enligt 10 § förmånsrättslagen, dvs. före bl.a. företagshypotek, skulle de anställdas risker minska. Särskilt gäller detta naturligtvis om fordringen dessutom - som i övrigt gäller beträffande förmånsberättigade lönefordringar - betalas över lönegarantin om företaget går i konkurs. Då förbättras normalt förutsättningarna för att de anställda stannar i företaget och fortsätter att arbeta, vilket i sin tur ökar möjligheterna för en lyckosam rekonstruktion. Emellertid kan i princip samma resonemang föras beträffande övriga fordringar som hänför sig till ett gällande avtal och som tjänas in under en företagsrekonstruktion. Det gäller t.ex. hyresfordringar och fordringar avseende tjänster som utförs av andra än anställda. Att skilja ut lönerna framstår som principiellt tvivelaktigt även om det i sak kan motiveras med sociala skäl. Om rekonstruktionslöner får förmånsrätt enligt 10 §, kommer vidare sådana fordringar att ha förmånsrätt enligt två olika bestämmelser. Detta komplicerar regelsystemet och dess tillämpning. Härtill kommer att de fordringsbelopp som löntagarna riskerar inte är särskilt stora. torde det handla om mer än högst en månadslön. Enligt regeringens mening bör till följd av det anförda lönefordringar behandlas på samma sätt som andra fordringar som har sin grund i avtal som träffats före beslutet om företagsrekonstruktion. De bör alltså inte vara förenade med bättre förmånsrätt än de har enligt 12 § förmånsrättslagen. Under den fortsatta beredningen av ärendet, särskilt frågan om förmånsrätt för löner som förfallit före en ansökan företagsrekonstruktion (se avsnitt 8.7.2), har förespråkat att löner under en företagsrekonstruktion får förmånsrätt som för nytillkomna fordringar. har anfört att lönerna som företagsrekonstruktionen pågår bör ses som nytillkomna och därför behandlas som andra fordringar av det slaget, vidare att starka sociala skäl talar för en sådan förmånsrätt och att riskerna är stora att arbetstagarna annars går miste om de ifrågavarande lönerna. Som redan framgått har regeringen förståelse för LO-Rättsskydds synpunkter. Det är självfallet olyckligt om lönefordringar som uppkommer under en företagsrekonstruktion går förlorade i en senare konkurs som inträffar på grund av att rekonstruktionen misslyckas. Som sagts bör det dock inte kunna bli fråga om fordringar avseende mer än högst en månads lön; företagsrekonstruktion är avsedd för företag som i grunden är friska och det förutsätts att lönerna under företagsrekonstruktionen kan betalas kontant. Kan detta inte ske bör företagsrekonstruktionen upphöra. Till de skäl som ovan anförts mot en särbehandling av lönefordringar i nu angivet hänseende kan också läggas att en förmånsrätt alltid är på andra borgenärers bekostnad. I vissa fall skulle en förmånsrätt för löner som för nytillkommna fordringar innebära en märkbar försämring av särskilt företagshypotekets säkerhetsvärde. Med hänsyn till det anförda och till att kostnaderna i lönegarantisystemet inte bör tillåtas öka, bör som sagts löner under företagsrekonstruktion inte ges förmånsrätt som för nytillkomna fordringar, om inte anställningsavtalet träffats efter beslutet om företagsrekonstruktion. Som Juridiska fakultetsstyrelsen vid påpekar kan en anställd ibland ha rätt att avbryta arbetet enligt allmänna principer om stoppningsrätt. Det torde gälla om risken är stor för att den anställde inte får ut sin lön. Avbryter en anställd arbetet får gäldenären och rekonstruktören bedöma, på samma sätt som när det gäller andra avtal, om prestationen har sådan betydelse att det finns skäl att ställa säkerhet för att få den anställde att återgå i arbete. En ordning som den nu angivna inverkar knappast påtagligt negativt på rekonstruktionsmöjligheterna. Den anställde torde sällan se tillräckliga skäl att utöva stoppningsrätt. Han måste väga vad han kan vinna med att avbryta arbetet mot de förluster han kan göra. Han går naturligtvis miste om lönen då han inte arbetar. Ett likartat problem gäller frågan om löner för tiden före rekonstruktion bör särbehandlas i förmånsrättshänseende. Den frågan behandlas i avsnitt 8.7.2. Vissa frågor om löneförmånsrätten tas upp även i avsnitten 8.7.1 och 8.7.3. Som framgår av redogörelserna där avser regeringen - i samband med en översyn av förmånsrättsfrågorna - att låta utreda även vissa frågor som har med lönegarantin att göra. Regeringen föreslår dock i detta sammanhang inga förändringar beträffande löneförmånsrätten. Som redan anförts anser regeringen att fordringar (inklusive lönefordringar) som grundas på avtal som gäldenären med rekonstruktörens samtycke träffat under en företagsrekonstruktion bör vara förenade med bästa allmänna förmånsrätt.En ändring i förmånsrättsordningen i enlighet med detta ställningstagande bör avgränsas så att dels tillämpningsproblem undviks i möjligaste mån, dels förmånsrätten inte blir omotiverat vidsträckt. Ett villkor för förmånsrätten för nytillkomna fordringar bör därför, som föreslås av utredningen, vara att fordringen tillkommit med rekonstruktörens samtycke. En remissinstans föreslår att det dessutom införs en begränsning - i enlighet med vad som gäller enligt 10 § förmånsrättslagen - om att fordringsbeloppet måste vara skäligt. Med ett krav på rekonstruktörens samtycke till fordringarna synes dock en sådan begränsningsregel - som försvårar tillämpningen av bestämmelsen - inte behöva lagfästas. Utredningen har föreslagit att rättshandlingar som ligger till grund för fordringar som sålunda skall omfattas av den nya förmånsrätten enligt 10 § förmånsrättslagen inte skall kunna bli föremål för återvinning såvida inte rekonstruktören uppenbarligen har överskridit sin befogenhet . Syftet är främst att undvika praktiska problem för konkursförvaltarna och tillsynsmyndigheterna. Det torde endast sällan komma i fråga att överväga återvinning av de ifrågavarande rättshandlingarna. kan dock omständigheterna vara sådana att återvinning är motiverad enligt någon av reglerna i 4 kap. konkurslagen utan att för den skull rekonstruktören kan sägas ha uppenbarligen överskridit sin befogenhet. Då kan det framstå som stötande om återvinning inte kan ske. Att märka är vidare att det enligt gällande rätt inte finns något förbud mot återvinning av rättshandlingar som grundar förmånsrätt enligt 10 § förmånsrättslagen. För vissa sådana rättshandlingar kunde ett återvinningsförbud i och för sig motiveras på samma sätt som utredningen gjort beträffande nytillkomna fordringar. Övervägande skäl talar för att det skall vara möjligt att återvinna även sådana rättshandlingar som avser fordringar som grundas på avtal som gäldenären med rekonstruktörens samtycke träffat en företagsrekonstruktion har pågått. Sammanfattningsvis bör det alltså införas en bestämmelse i 10 § förmånsrättslagen om förmånsrätt för sådana fordringar som grundas på avtal som gäldenären med rekonstruktörens samtycke träffat efter ett beslut om företagsrekonstruktion. Därmed avses att fordringen grundas på avtal som träffas efter beslutet. Rättshandlingar avseende sådana fordringar bör kunna bli föremål för återvinning i konkurs enligt de allmänna reglerna härom. 8.5 Förmånsrätt för revisorers arbete m.m. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Förmånsrätten för fordringar avseende vissa| | revisions- och bokföringskostnader förstärks. Sådana fordringar | | ges förmånsrätt före bl.a. fordringar med säkerhet i företags- | | . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se bet. s. 403 f.). Remissinstanserna: De som uttalar sig om förslaget tillstyrker det eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Enligt 10 a § förmånsrättslagen är vissa fordringar avseende revisorsarbete m.m. som har utförts före konkurs förenade med allmän förmånsrätt. De fordringar som sålunda är förmånsberättigade är dels fordringar på ersättning för uppdrag att fullgöra sådan revision som är föreskriven i lag eller annan författning, dels fordringar på ersättning för uppdrag som avser upprättande av räkenskapsmaterial till fullgörande av bokfö- ringsskyldighet som är föreskriven i sådan ordning. Förmånsrätt gäller bara i den mån ersättningen avser arbete som har utförts innan konkursansökningen kom in till tingsrätten. Denna förmånsrätt gäller . När den infördes motivera- des den främst med att det hade införts nya krav på revision i företag och att de nya reglerna innebar en avsevärd utvidgning av de auktoriserade och godkända revisorernas arbetsfält (prop. 1986/87:90 s. 173 f.). Dessa måste i fortsättningen anlitas även av mindre företag som kanske inte är solida eller som kanske inte drivs seriöst. Vidare ställdes ökade krav på revisorernas insatser i fråga om olika kontrollåtgärder. Sålunda är revisorerna skyldiga att kontrollera att aktiebolag fullgjort sin skyldighet att göra avdrag för preliminär A-skatt och kvarstående skatt, att bolag i förekommande fall anmälts för momsregistrering, att de lämnat före- skrivna uppbördsdeklarationer m.m. I sina nya arbetsuppgifter förväntades revisorerna komma i kontakt med ett större antal konkurssituationer än dittills. Det betonades att det var angeläget att revisorn vid ekonomiska svårigheter hos ett företag är aktiv, strävar efter att rädda företaget från konkurs och eventuellt försöker åstadkomma någon form av rekonstruktion. Allt detta förde med sig mer arbete för revisorerna samt nya och större risker för deras arvodesfordringar. De nya uppgifterna hade ålagts revisorerna främst i samhällets intresse. Det ansågs därför rimligt att de kompenserades för de ökade riskerna. Eftersom det inte alltid var möjligt eller lämpligt för en revisor att begära förskott på sitt arvode var den lämpligaste lösningen att tillerkänna revisorerna en allmän förmånsrätt, placerad närmast efter konkursansökningskostnader m.m. (10 § förmånsrättslagen) och före förmånsrätten för skatter och avgifter (11 §). infördes en motsvarande förmånsrätt för fordringar avseende uppdrag att upprätta räkenskapsmaterial till fullgörande av bokföringsskyldighet enligt lag. Det motiverades med att konkursförvaltarna fortsättningsvis skulle ha rätt att få tillgång till räkenskapsmaterial som en uppdragstagare - t.ex. en bokföringsbyrå - hade upprättat i gäldenärsföretaget. Det medförde att den rätt att hålla inne sådana handlingar till säkerhet för betalning för arbetet som uppdragstagaren dittills haft gick förlorad gentemot konkursboet. Det ansågs att denna säkerhet borde kompenseras med en allmän förmånsrätt. Till framfördes från revisorshåll önskemål om ett förbättrat skydd för arvodesfordringar. Det anfördes bl.a. att det numera ställs stora krav på revisorerna när det gäller arbete i klientföretag som befinner sig i en ekonomisk krissituation och att nuvarande ordning medför betydande förluster i konkurser.