prop · GJ0360 · 1996-01-01 00:00:00 — Genom att knyta förutsättningarna för ett beslut om att garantin inte längre skall gälla för insättningar hos banken till bestämmelserna i 7 kap. bankrörelselagen, ges således möjlighet att vidta lämpliga åtgärder mot en bank som inte fullgör sina skyldigheter mot garantisystemet. Utgångspunkten bör vara att rättelse skall ske och att detta kan åstadkommas genom att anpassar ingripandet därefter. Även om regeringen delar synpunkt att måste ges lämpliga sanktionsmöjligheter, föranleder införandet av ett garantisystem i i sig inte några förslag om ändrade regler för ingripanden och sanktioner. Denna fråga skall som nämnts ovan behandlas i ett annat sammanhang. Det angivna kravet på att banken skall ha vidtagit rättelse från föreläggandet gäller endast i de fall den nu föreslagna grunden för återkallelse av en oktroj är tillämplig. Eftersom det svenska garantisystemet skall vara obligatoriskt och endast ett system skall införas är det inte aktuellt att föreslå en möjlighet för en bank som inte längre omfattas av garantisystemet att fortsätta att ta emot inlåning från allmänheten enligt artikel 3.4, dvs. att inlåningen i stället garanteras genom att banken omfattas av ett annat officiellt erkänt garantisystem. Anledningen till att banken inte längre omfattas av systemet är, med den ordning som föreslås här, att bankens oktroj har återkallats. Banken driver då inte längre bankrörelse i bankrörelselagens mening och kan därför inte heller ta emot inlåning från allmänheten. Som angivits i avsnitt 7.2.2 kan en bank som tar emot insättningar hos en filial i ett land utanför EES ansöka hos nämnden om att filialen skall omfattas av det svenska garantisystemet. Om nämnden fattat beslut om detta och banken med avseende på filialen inte fullgör sina skyldigheter mot garantisystemet, får nämnden besluta att garantin inte längre skall gälla för insättningarna. i det land där filialen finns skall underrättas om åtgärden. Nämndens beslut förutsätter att banken förelagts att vidta rättelse och att banken trots detta inte fullgjort sina skyldigheter mot garantisystemet från föreläggandet. Banken skall informera insättare hos filialen om beslutet. En tillämpning av bestämmelserna i 7 kap. 16 § bankrörelselagen innebär att i ett sådant fall ytterst kan återkalla bankens oktroj på den grunden att banken visats sig olämplig att utöva sådan verksamhet som oktrojen avser. Insättningar som omfattades av garantin för eller nämndens beslut skall fortsätta att vara garanterade av systemet till dess de avvecklats. Denna ordning överensstämmer med vad som stadgas i artikel 5 i direktivet. 16.3 Ingripanden mot filialer från vilka utländska bankföretag driver bankrörelse i Promemorians förslag: Överensstämmer i princip med regeringens förslag. I promemorian föreslås att beslut om att garantin inte längre skall gälla insättningar hos en filial, inte skall inverka på insättningar som omfattades av garantin för beslutet. I promemorian anges inte att detta avser insättningar hos såväl filialer till bankföretag inom EES som filialer till bankföretag från tredje land. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I artikel 4.4 i direktivet anges de möjligheter som ges ett värdlands garantisystem när det gäller att vidta åtgärder mot en filial från ett annat EES-land som anslutit sig till systemet. Om en sådan filial inte fullgör sina skyldigheter skall lämpliga åtgärder vidtas av de behöriga myndigheterna i hemlandet tillsammans med värdlandets garanti- system. För det fall att de vidtagna åtgärderna visar sig resultatlösa, stadgas i artikeln att ytterligare åtgärder får vidtas. Som exempel på sådana åtgärder anges att bankföretaget kan varslas om ett beslut som innebär att filialen inte längre kommer att omfattas av värdlandets garantisystem. Detta förutsätter enligt direktivet att samtycke in- hämtats från den behöriga myndigheten i hemlandet. När det gäller möjligheten att fatta beslut som innebär att en svensk bank inte längre skall omfattas av det svenska garantisystemet, föreslås i avsnitt 16.1 att nämndens möjligheter att vidta åtgärder eller sanktioner mot banken skall vara begränsade till att endast innefatta en skyldighet att underrätta om att banken i fråga inte fullgjort sina skyldigheter mot garantisystemet. Beträffande filialer till bankföretag från andra EES-länder blir emellertid utgångspunkten en annan. Eftersom dessa förutsätts i och för sig vara omfattade av ett godtagbart garantisystem i hemlandet och nämndens beslut om att insättningar hos filialen skall vara omfattade även av det svenska garantisystemet i förekommande fall endast innebär en frivillig komplettering (se avsnitt 7.3), är det lämpligt att nämnden får stå för den reaktion som brister i bankföretagets förhållningssätt beträffande rapporteringsplikt och avgiftsbetalning måste föranleda. Om inte bankföretaget med avseende på filialen förmåtts göra rättelse på annat sätt bör alltså nämnden besluta att garantin inte längre skall gälla för insättningarna hos filialen. I enlighet med direktivets bestämmelser måste ett sådant beslut medges av den behöriga myndig- heten i bankföretagets hemland. I bankrörelselagen finns bestämmelser som ger möjlighet att vidta åtgärder mot bankföretag, hemmahörande i ett land utanför EES, som driver bankrörelse i från filial och därvid fattar beslut som strider mot författning eller bolagsordning eller om bankföretaget på annat sätt visar sig olämpligt att utöva bankverksamhet. får återkalla bankföretagets filialtillstånd eller, om det är tillräckligt, meddela varning. Inspektionen skall underrätta till- synsmyndigheten i det land där bankföretaget har sitt säte om de åtgärder som vidtagits. Beträffande filialer till bankföretag från länder utanför EES utgör filialens anslutning till det svenska garantisystemet i vissa fall en förutsättning för filialtillstånd, antingen på grund av att det saknas garantisystem i hemlandet eller på grund av att det som finns inte kan anses erbjuda ett skydd för insätt- ningar som uppfyller direktivets krav och därför ej är godtagbart. Det medför att om bankföretaget med avseende på filialen inte fullgör sina skyldigheter mot garantisystemet, bör detta föranleda åtgärder enligt samma mönster som gäller när en svensk bank inte fullgör sina skyldigheter. Detta innebär att nämnden inte heller i dessa fall skall ges i uppgift att fatta beslut som innebär att garantin inte längre gäller för insättningar hos filialen. I stället skall nämnden underrätta om det. Återkallas bankföretagets filialtillstånd skall underrätta tillsynsmyndigheten i hemlandet om detta. Ett sådant beslut innebär att insättningar hos filialen inte längre omfattas av det svenska garantisystemet. Detsamma gäller om inspektionen underrättas om att bankföretaget fått sitt verksamhetstillstånd återkallat i hemlandet. Om nämnden beslutat att insättningar hos filialen skall omfattas av det svenska garantisystemet och beslutet endast innebär en frivillig komplettering av en i och för sig godtagbar insättningsgaranti som filialens insättare kan erbjudas i hemlandet, bör på samma sätt som gäller när filialer till bankföretag från ett land inom EES inte fullgör sina skyldigheter enligt beslutet, nämnden kunna besluta att hemlandets insättningsgaranti inte längre skall kompletteras av det svenska garantisystemet.Oavsett om det gäller en filial till ett bankföretag hemmahörande i ett land inom eller utanför EES får nämndens beslut inte fattas med mindre bankföretaget med avseende på filialen förelagts att vidta rättelse och bankföretaget trots detta inte vidtagit rättelse från föreläggandet. Det angivna tidskravet bör gälla endast i de fall den här föreslagna grunden för återkallelse av filialtillståndet är tillämplig. Bankföretaget bör av konsumenthänsyn åläggas skyldighet att informera insättare hos filialen om att garantin inte längre gäller för insättningar hos filialen. En sådan skyldighet följer också av andra stycket av artikel 4.4 i direktivet. Insättningar som omfattades av garantin för eller nämndens beslut skall fortsätta att vara garanterade av systemet till dess de avvecklats. En sådan bestämmelse tar sikte inte bara på de fall då en frivillig komplettering kunnat ske av hemlandets insättningsgaranti utan även i de fall när filialen inte skulle få ta emot insättningar här i landet om den inte omfattades av det svenska garantisystemet. Denna ordning överensstämmer med vad som stadgas i andra stycket av artikel 4.4 och 5 i direktivet. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Beträffande förslagets effekter på domstolsväsendet konstaterar att införandet av ett insättningsgarantisystem inte torde påverka domstolarna annat än i mycket marginell omfattning. anser att det inte är godtagbart att garantimyn- dighetens beslut om vilken årlig avgift som varje enskilt institut skall betala skall kunna prövas i endast en domstolsinstans. Samfundet föreslår att prövningstillstånd inte skall krävas vid överklagande till kammarrätten i fråga om beslut avseende institutens avgifter och avseende den ersättning som skall betalas ut till insättare. Som ytterligare skäl för att prövningstillstånd inte skall behövas, anger samfundet att de nu avsedda frågorna rör en materia som är ny för det svenska rättssystemet. Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Av det som sagts om nämndens upp- gifter och befogenheter framgår att nämndens administration av garantisystemet till stor del kommer att mynna ut i olika beslut. Det kan gälla beslut angående nämndens verksamhet i förhållande till bankerna och insättarna och avse frågor om bestämmande av avgifter för finansieringen av garantisystemet eller om utbetalning av ersättning till insättarna i händelse av ett ersättningsfall. I stor utsträckning kommer sådana beslut att kännetecknas av myndighetsutövning, dvs. utgöra beslut i ett förvaltningsärende som fattas inom ramen för förvaltningsmyndighetens ansvarsområde. I enlighet med gällande principer för instansordningen i de allmänna för- valtningsdomstolarna bör förvaltningsmyndighetens beslut kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, i första hand hos länsrätt. Detta bör gälla också beträffande nämndens beslut i insättningsgarantisammanhang. I de flesta fall kan länsrättens avgörande överklagas till kammarrätten men prövas där endast om prövningstillstånd meddelas. Prövningstillstånd får beviljas om det finns anledning att ändra länsrättens avgörande, om det är av vikt för ledningen av rättstillämpningen att överprövning görs eller om det annars finns synnerliga skäl att pröva talan. De argument som framfört utgör enligt regeringen därför inte tillräckliga skäl för att lägga fast en annan ordning i detta fall. I förekommer redan en form av insättningsgaranti . För de svenska sparbankerna skall nämligen, enligt lagen (1934:300) om sparbankernas säkerhetskassa, finnas en gemensam fond med uppgift att trygga sparbankernas verksamhet och insättarnas rätt. Varje sparbank är i princip skyldig att erlägga ett belopp motsvarande av de medel som förvaltade vid utgången av nästföregående kalenderår. Denna skyldighet upphör emellertid när kassans behållning uppgår till . Kassans behållning uppgår till ca . I första hand kan detta system dock sägas fungera som ett banksystemskydd. I tidigare avsnitt har föreslagits att det skall införas ett obligatoriskt garantisystem i . Det kan därför sättas i fråga om sparbankerna genom lag skall åläggas en skyldighet att vara anslutna och lämna bidrag till säkerhetskassan även i fortsättningen eller om det är tillräckligt att detta sker på frivillig väg. Något förslag om avreglering eller upplösning av kassan lämnas emellertid inte i detta sammanhang. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. När det gäller de insättningar som skall omfattas av det svenska garantisystemet hänvisas till avsnitt 8.1. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. anser att insättningar på konton som förs hos värdepappersbolag inte är skyddsvärda eftersom de inte har samma syfte som insättningar på "vanliga" bankkonton. Sådana konton bör därför, enligt inspektionen, kunna undantas även om institutet som sådant omfattas av EG:s definition av kreditinstitut. Motsvarande slag av konton som förs av banker bör i görligaste mån undantas från garantin enligt inspektionen. bör ges rätt att meddela närmare föreskrifter om vilka konton som skall omfattas av garantisystemet. påpekar att användningen av begreppet "värdepappersbolag" ger intryck av att definitionen i lagen om in- sättningsgaranti av begreppet institut bara omfattar svenska företag. En översyn av terminologin är påkallad enligt nämnden. Vidare anser att det bör övervägas om det i någon av lagens inledande bestämmelser kan ges en något mer preciserad bestämning av vilka typer av utländska institut som skall kunna ansluta sig till det svenska garantisystemet. Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 kap. 4 § första stycket 4 och 5 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, i dess lydelse från (SFS 1994:2015), får ett värdepappersbolag (och en filial till ett utländskt värdepappersföretag) ta emot kunders medel på konto. En restriktion finns, nämligen att mottagandet sker för att underlätta värdepappersrörelsen. Vidare gäller att tillstånd till mottagande av medel på konto endast får lämnas tillsammans med tillstånd till kreditgivning. Tanken bakom bestämmelsen är att en kund hos ett värdepappersföretag skall kunna deponera ett belopp hos företaget för att smidigt kunna låta det genomföra värdepapperstransaktioner för hans räkning. En i sak motsvarande regel finns i nu gällande lag (samma paragraf, andra stycket). , liksom enligt de bestämmelser som träder i kraft , krävs att lämnar värdepappersbolaget tillstånd att ta emot medel på konto resp. att värdepappersföretaget har ett sådant tillstånd i sitt hemland. Som tidigare framgått (se avsnitt 8.1) skall garantin omfatta insättningar som är nominellt bestämda och tillgängliga för insättaren med kort varsel. Sådana insättningar får i princip i bara tas emot av banker. Den nu nämnda regeln i lagen om värdepappersrörelse utgör ett undantag från huvudregeln. Liksom de bankinsättningar som skall omfattas av garantin uppfyller insättningar som finns på konto hos värdepappersbolag eller utländskt värdepappersföretag de angivna kriterierna. Även sådana insättningar bör därför omfattas av garantin. Detta medför, bl.a., att inte endast bankkunder utan också kunder hos värdepappersbolag eller utländskt värdepappersföretag som har gjort insättningar skall ha rätt till ersättning och att inte endast banker utan också dessa företag skall betala avgift och kunna drabbas av sanktioner om inte de åligganden som följer av lagen om insättningsgaranti uppfylls. synpunkter har beaktats i regeringens lagförslag. Inom EU pågår arbetet med ett direktiv om investerarskydd. I samband med att det direktivet skall införlivas med svensk rätt får det övervägas om några förändringar av behandlingen av insättningar på kundkonto hos värdepappersbolag är lämpliga. De nya lagförslagen föranleds av införlivandet av direktivet om system för garanti för insättningar med den svenska lagstiftningen. Enligt artikel 14 i direktivet skall direktivets bestämmelser vara införlivade med medlemsstaternas rättsordning . De nya svenska reglerna bör därför träda i kraft vid den tidigaste tidpunkt som är lämplig med hänsyn till behandlingen av propositionen i och till arbetet med att förbereda den utökning av ansvar som det innebär att nämnden utöver bankstödsfrågorna även får ansvaret för det svenska garantisystemet. Ikraftträdandet föreslås ske . Den föreslagna lagen om insättningsgaranti innebär att insättningar på konto i bank som är nominellt bestämda och tillgängliga för insättning med kort varsel skyddas av garantisystemet per insättare och bank. Detta innebär visserligen en begränsning av bankkundernas skydd i jämförelse med vad som följer av statens nu gällande åtagande att banker och vissa andra kreditinstitut med statlig anknytning skall kunna infria sina förpliktelser i rätt tid. Eftersom det åtagandet är temporärt är det dock lämpligare att relatera de ekonomiska effekterna av garantisystem till en situation där åtagandet har avvecklats. Med ett sådant synsätt innebär insättningsgarantin ett väsentligt förbättrat konsumentskydd. Privatpersoner och småföretag kan anses ha relativt svårt att införskaffa och bearbeta den information som behövs för att kunna göra bedömningar av bankernas kreditvärdighet. Dessa svårigheter ökar i och med att allt fler banker blir verksamma i flera länder. Införandet av system för insättningsgaranti innebär att de skyddade insättarna kan spara stora informations- och övervakningskostnader, vilket bidrar till en ökad konkurrens och effektivitet. Det skall noteras att insättare med stora behållningar även fortsättningsvis har anledning att bevaka den risk som en insättning i en bank kan innebära till följd av att insättningar som överstiger per bank ej är garanterade. Eventuellt kan dessa insättare tendera att sprida sina medel på flera banker. Effekten av ett ändrat beteende i detta avseende förväntas bli begränsad. Vid beräkningen av de avgifter som bankerna skall betala för att finansiera garantisystemet beaktas den risk för kostnader som respektive bank utsätter garantisystemet för. Detta möjliggör vissa önskvärda incitaments- effekter med avseende på risktagande som ett system utan riskrelaterade avgifter skulle sakna. Den riskrelaterade principen kan dock innebära att bankerna får minskade incitament att ge lån till kredittagare som enligt kapitaltäckningsreglerna klassas som mindre säkra. Sammantaget bedöms emellertid effekterna på bankernas portföljvalsbeteende bli ringa. Det är svårt att på förhand bedöma garantisystemets effekter på bankernas räntemarginaler. Sannolikt kommer bankerna att försöka övervältra denna kostnad, liksom alla andra kostnader, på sina kunder. Graden av övervältring är svår- förutsägbar. Den kan dessutom drabba andra än just de garanterade insättarna. Andra verksamhetsgrenar kan bli berörda. Förmodligen kommer konkurrenssi- tuationen att styra i vilken utsträckning och var i bankernas verksamhet en övervältring av avgifterna kommer att ske. Ett system för garanti för insättningar innebär att alla banker kommer att medverka direkt i finansieringen av omsorgen om betalningssystemet, till skillnad från vad som gäller i fallet med statens nuvarande åtagande för betalningssystemet. Beslut som nämnden fattar i egenskap av administratör av garantisystemet skall kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. i första hand länsrätten. Det är svårt att på förhand fastställa detta förslags effekter på domstolsväsendet. I likhet med gör regeringen den bedömningen att införandet av garantisystemet inte torde påverka domstolarna annat än i mycket marginell omfattning. Avslutningsvis kan nämnas att införandet av en insättningsgaranti inte kommer att ha någon effekt på statens budgetsaldo. Däremot påverkas det offentliga sparandet positivt vid uppbyggnaden av behållningen på nämndens konto i och negativt i händelse av ett ersättningsfall som innebär utbetalningar av ersättning till skyddade insättare. Dessutom påverkas statens lånebehov när saldot på Riksgäldskontot förändras samt när nämnden lånar eller amorterar på lån tagna i . 22.1 Förslaget till lag om insättningsgaranti I paragrafen anges att det, i enlighet med direktivets bestämmelse i artikel 3.1, införs ett obligatoriskt system för garanti för insättningar. Systemet skall administreras av , som ges i uppgift att vid sidan av bankstödsärendena även hantera frågor om insättningsgarantin. Artikel 1.1-2, 4 och 5. Paragrafen innehåller definitioner av i lagen centrala begrepp och har utformats i huvudsaklig överensstämmelse med Lagrådets förslag. används i lagen - av lagtekniska skäl - som samlingsbe- teckning för de företag som omfattas av lagens bestämmelser, nämligen banker och värdepappersbolag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto samt i förekommande fall även deras utländska motsvarigheter, jfr kommentaren till 3 §. Begreppet insättare avser den fysiska eller juridiska person som har ett tillgodohavande på ett konto i ett institut som omfattas av lagen. Med insättare avses därigenom även den som öppnat ett konto tillsammans med en eller flera personer (delade konton) och den som är faktiskt berättigad till medlen på ett konto även om en annan person angetts som kontoinnehavare. Begreppet insättningar avser den typ av tillgodohavanden hos ett institut som kan grunda rätt till ersättning från garantin. Gemensamt för dessa insättningar är att de skall vara nominellt bestämda och tillgängliga för insättaren med kort varsel. Insättningar på konto vars behållning varierar med rådande marknads- räntor på grund av att insättningen löper med fast ränta kan inte sägas vara nominellt bestämda. Kännetecknande för en insättning som är nominellt bestämd är att behållningen på kontot vid ett uttag av medlen alltid är minst lika stor en viss dag som den var den , oberoende av variationer i det allmänna ränteläget. En insättare skall vidare ha rätt att vid anfordran ta ut insatta medel. Detta kan även uttryckas så att behållningen är disponibel för insättaren. Insatta medel är disponibla genom att de i normalfallet är tillgängliga för uttag vid anfordran. I regeringens lagrådsremiss Bättre bankkonkurrens m.m., föreslås emellertid ett förtydligande av definitionen av inlåningsbegreppet. Enligt denna definition skall även insättningar på inlåningskonton med en uppsägningstid som inte överstiger en månad bedömas som disponibla i bankrörelselagens mening. Skälen för att definitionen även bör omfatta konton med denna kortare uppsägningstid utvecklas närmare i lagrådsremissen. Lagrådet har i sitt yttrande över lagrådsremissen föreslagit att definitionen skall ges lydelsen "inlåning på konto, om behållningen är nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort varsel". Den avgränsning som insättningsgarantin ges nu bör ansluta till denna definition. Undantagsvis kan det tänkas att tillgodohavandet inte finns placerat på kundens konto, exempelvis under en övergångstid i samband med någon transaktion. Även sådana tillgodohavanden omfattas av garantin om övriga förutsättningar är uppfyllda. har inträtt som medlem i EU. förpliktelse att införliva EG-rätten i den svenska rättsordningen grundas härefter enbart på medlemskapet. kommer dock i egenskap av medlem i EU att omfattas av EES- avtalet och vara skyldigt att tillämpa de direktiv som ingår i avtalet i förhållande till de EFTA-länder som är avtalsparter, , och . Föreliggande lagförslag har utformats med beaktande av detta. Det område som omfattas av den gemensamma marknaden betecknas således, liksom i redan gällande lagstiftning, EES. Artikel 3.1 första stycket, 4.1-3 och 6.1. I paragrafen anges hos vilket institut en insättning skall finnas för att den skall kunna omfattas av det svenska garantisystemet och därigenom kunna grunda rätt till ersättning från garantin. Första stycket anger de insättningar som omfattas av garantin på grund av att de finns hos en svensk bank eller hos ett svenskt värdepappersbolag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto. Motsvarande gäller insättningar som finns hos bankens eller värdepappersbolagets filial i ett annat EES-land. För nu uppräknade instutut är det obligatoriskt att insättningarna omfattas av den svenska garantin. Garantin följer av att lämnat institutet tillstånd att driva verksamhet. Om institutet inte fullgör sina skyldigheter mot garantisystemet kan tillståndet komma att återkallas, jfr kommentaren till 20 och 21 §§. I andra stycket anges de fall där ett institut efter ansökan hos nämnden kan åstadkomma att insättningar hos en filial omfattas av det svenska garantisyste- met.