prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — Då flaggstatsansvaret har stor betydelse vid förhindrande av marin förorening, kan följande tilläggas: Bestämmelser om förhindrande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön finns i lagen (1980:424), förordningen (1980:789) och kungörelse (SJÖFS 1985:19) om åtgärder mot vattenföroreningar från fartyg. Dessa bestämmelser införlivar internationella konvention till förhind-rande av förorening från fartyg, med ändringar enligt protokoll (MARPOL 73/78) med svensk rätt. Även 1991 och ändringar till MARPOL 73/78 skall enligt kungörelse (SJÖFS 1994:10) tillämpas på svenska fartyg. I de lagar och förordningar som nämnts ovan finns ansvarsbestäm- melser och andra tvångsmedel för att säkerställa att bestämmelserna följs.Artikelns punkt 7 stadgar om utredningsskyldighet vid sjöolyckor. Här finns för svenskt vidkommande lagen (1990:712) om undersökning av olyckor. Enligt 2 § i lagen sägs bl.a. att en sjöolycka skall utredas om flera människor har avlidit eller blivit allvarligt skadade. Ordalydelsen i artikelns punkt 7 - loss of life - tyder närmast på att utredningsskyldighet föreligger enligt havsrättskonventionen även då endast en person avlidit. I förarbetena till lagen om undersökning av olyckor (prop. 1989/90:104 s. 35) sägs att det inte är tillräckligt att någon enstaka människa avlidit utan att det som regel bör krävas att antalet avlidna eller allvarligt skada-de skall ha uppgått till minst fem. Enligt 3 § finns dock en möjlighet för regeringen att föreskriva eller i enskilda fall besluta att en undersökning skall göras även när olyckan inte är av så allvarlig art som anges i 2 §. Regeringen har i 3 § förordningen (1990:717) om undersökning av olyckor föreskrivit att även olyckor som inte faller under 2 § i lagen om undersökning av olyckor skall undersökas om detta är påkallat från säker-hetssynpunkt. Undersökningarna enligt lagen om undersökning av olyckor görs av . Kravet på att utredningarna skall utfö-ras av kvalificerade personer är därmed uppfyllt. Härigenom får det anses att uppfyller konventionens krav enligt artikel 94.7. Dessa artiklar avser immunitet för örlogsfartyg och för fartyg som endast används i icke-kommersiell statlig tjänst, straffrättslig jurisdiktion beträf- fande kollisioner eller andra navigeringsincidenter samt skyldighet att lämna hjälp. Artiklarna svarar mot artiklarna 8, 9, 11 och 12 Genèvekonvention angående det fria havet. Enligt artikel 95 har örlogsfartyg på det fria havet full immunitet mot jurisdiktion som utövas av andra stater än flaggstaten. Artikel 96 föreskriver att fartyg, som ägs eller drivs av en stat och uteslutande används i icke-kommersiell statlig tjänst, på det fria havet har full immunitet mot jurisdiktion som utövas av andra stater än flaggstaten. Artikel 97 avhandlar straffrättslig jurisdiktion beträffande kollisioner eller andra navigeringsincidenter på det fria havet. Artikeln bekräftar principen att straffrättsligt eller disciplinärt förfarande för befälhavaren eller annan person som tjänstgör på fartyget får inledas endast inför myndighet i flaggstaten eller i den stat där personen i fråga är medbor-gare. Enligt Brysselöverenskommelsen om enhetliga regler för straffbarhet äger endast flaggstaten föranstalta om beslag av ett fartyg. Detta återspeglas i artikel 97.3. Mycket talar för att artikelns bestämmelser redan är att anse som all-mänt erkända folkrättsliga grundsatser, och då följer av 2 kap. 7 § brotts-balken att svensk domstol inte är behörig att ta upp frågan om straffansvar i strid med bestämmelsen. Härigenom får det anses att uppfyller konventionens bestämmelser enligt artikel 97. I artikel 98 föreskrivs att varje stat skall ålägga befälhavaren på ett fartyg som för dess flagg att bistå personer och fartyg i nöd om så kan ske utan att fartyget, dess besättning eller passagerare utsätts för allvarlig fara. I anslutning härtill åläggs staterna att såväl enskilt som gemensamt upprätta och upprätthålla en effektiv räddningstjänst. Varje stat är skyldig att förhindra och bestraffa slavtransporter med fartyg som för dess flagg. Artikeln svarar i huvudsak mot artikel 13 Genèvekonvention angående det fria havet samt angående slaveri (SÖ 1927:36). gällande straff-rättsliga bestämmelser och jurisdiktionsbestämmelser torde vara tillräck-liga för att för svensk del uppfylla artikelns krav. Dessa artiklar handlar om bekämpning av sjöröveri. De svarar med få undantag mot artiklarna 14-21 konvention angående det fria havet. I artiklarna behandlas utförligt bekämpningen av sjöröveri, vars under- tryckande på det fria havet kräver samarbete mellan alla stater (artikel 100). En sammanfattande bedömning av bestämmelserna i fråga gör sjö-röveri till ett internationellt brott . Den i artikel 101 givna definitionen av sjöröveri inbegriper även hand-lingar som riktas mot, förutom fartyg, även luftfartyg liksom personer eller egendom som befinner sig ombord. Örlogsfartyg, statsfartyg eller statliga luftfartyg vars besättning har gjort myteri jämställs, i händelse av sjöröveri, med privata fartyg (artikel 102). I artikel 103 definieras vilka fartyg respektive luftfartyg som skall betraktas som piratfartyg. Dessa fartyg förlorar inte automatiskt sin nationalitet genom att de begått brottet sjöröveri, utan endast på grundval av flaggstatens lag (artikel 104). På det fria havet får varje stat uppbringa piratfartyg eller piratluftfartyg och arrestera personer ombord samt beslagta egendom som finns där. Det är domstolarna i den stat, som företagit åtgärden, som har att fastställa vilket straff som får utdömas och vilka åtgärder som skall vidtas (artikel 105). Den ingripande staten är uppbringande utan tillräcklig grund (artikel 106). Enligt 2 kap. 3 § är svensk lag tillämplig och svensk dom-stol behörig i fråga om vissa mycket allvarliga brott oavsett var dessa begåtts. Detta gäller bl.a. kapning, sjö- och luftfartssabotage jämte samt-liga brott där minimistraffet är fängelse eller däröver. Detta innebär att det i jurisdiktionshänseende inte torde finnas några lagliga hinder mot att svenska myndigheter ingriper mot sjöröveri på det fria havet. Artiklarnas bestämmelser om samarbete är allmänt hållna och föranleder för svensk del inte lagstiftningsåtgärder. Staterna skall samarbeta vid bekämpning av handel med narkotika och psykotropa ämnen som bedrivs av fartyg på det fria havet i strid med internationella konventioner. Bland åsyftade internationella instrument avses främst FN:s narkotika- konvention (SÖ 1964:59) och FN:s konvention mot olovlig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (SÖ 1991:41). Då är part till dessa båda konventioner och genom lagen (1991:453) om tillstånd till ingripande mot svenskt fartyg väsentligen uppfyller arti-keln, föranleds inte lagstiftningsåtgärder. Staterna har även en skyldighet att samarbeta för att bekämpa obehörig radioutsändning från det fria havet. I detta syfte har varje drabbad stat rätt att anhålla varje person eller beslagta varje fartyg, jämte sändarutrustning, som ägnar sig åt obehörig radioutsändning (jfr även bestämmelserna i artikel 110). Undantag gäller för utsändande av nödsignaler. Även om alla staters lika rätt till ostörd sjöfart är allmänt erkänd och kommer till uttryck i denna artikel kan i vissa fall särskilda kontroll- åtgärder vara påkallade. Dessa har anförtrotts örlogsfartyg som ges rätt att stoppa utländska handelsfartyg för kontroll av fartygsdokument och, vid bestående misstanke, undersöka fartyget. Detta gäller vid allvarlig miss-tanke om sjöröveri, slavhandel, flaggmissbruk, statslöshet samt obehörig radioutsändning. Om misstankarna visar sig vara ogrundade skall det bordade fartyget få ersättning för varje förlust eller skada, som kan ha vållats. Denna artikel reglerar rätten till omedelbar förföljelse av utländska fartyg (hot pursuit). Sådan rätt medges när kuststaten har goda skäl att anta att ett utländskt fartyg brutit mot kuststatens lagar och förordningar. Reglerna för omedelbar förföljelse grundar sig på artikel 23 konvention angående det fria havet, men har genom havsrättskonventionen också anpassats till att gälla även arkipelagvatten och ekonomisk zon. Artikeln stadgar först och främst att förföljelsen måste påbörjas medan fartyget ifråga uppehåller sig inom kuststatens inre vatten, arkipelag- vatten, territorialhav eller angränsande zon (punkt 1). Genom artikelns punkt 2 utvidgas rätten till omedelbar förföljelse till att även gälla vid överträdelse mot lagar och förordningar som ägt rum i den ekonomiska zonen och på kuststatens kontinentalsockel inklusive säkerhetszoner runt anläggningar på kontinentalsockeln. Rätten till förföljelse slutar så snart det förföljda fartyget når den egna statens eller tredje stats territorialhav. Förföljelsen får endast utövas av örlogsfartyg och militära luftfartyg, eller av andra fartyg och luftfartyg, som är försedda med tydliga kännetecken och kan identifieras att vara i offentlig tjänst. Förföljelsen måste vara oavbruten alltsedan det utländska fartyget befunnit sig på inre vatten, territorialhavet eller angränsande zon. Efter- som kuststaten i den angränsande zonen åtnjuter endast begränsad kompetens kan förföljelse här påbörjas endast på grund av en överträdelse mot rättigheter till vars skydd zonen upprättats. Förföljelsen får inte inledas förrän synlig eller hörbar stoppsignal har sänts från ett avstånd varifrån det utländska fartyget kan se eller höra signalen. Om ett fartyg har stoppats utanför territorialhavet under omständigheter som inte ger rätt att förfölja det, skall fartyget få ersättning för varje förlust eller skada som det kan ha lidit därigenom. Enligt artikeln har alla stater rätt att lägga ut undervattenskablar och rör- ledningar på det fria havets botten utanför kontinentalsockeln. Bestäm-melsen i artikel 79.5 gäller även sådana undervattenskablar och rörled-ningar. Rättigheten för stater att lägga ut undervattenskablar och rörled-ningar omfattas av de fria havs rättigheterna stater har i ekonomiska zoner. Artiklarna 112-115 är tillämpliga i den ekonomiska zonen med beaktande av kuststatens jurisdiktion över den ekonomiska zonen (jfr artikel 58.2). Enligt artikeln skall varje stat anta lagar och förordningar för att straffbelägga handlingar som leder till att en undervattenskabel i det fria havet bryts sönder eller skadas. Handlingen behöver dock straffbeläggas bara om det uppstår en risk för att telegraf- eller telefonförbindelser avbryts eller hindras. Straffbestämmelserna skall ta sikte på gärningar som blivit begångna uppsåtligen eller av oaktsamhet och som har utförts från fartyg som för statens flagg eller av en person som är underkastad statens jurisdiktion. Av artikeln framgår vidare att brott eller skada på under-vattensrörledning eller högspänningskabel skall straffbeläggas på mot-svarande sätt som när det gäller undervattenskablar. Från dessa bestämmelser undantas handlingar som vidtagits för att rädda människoliv eller fartyg, om det vidtagits alla nödvändiga försiktighetsåtgärder för att undvika brottet eller skadan. Genom artikel 58.2 är artikel 113 även tillämplig i den ekonomiska zonen. Svensk rätt får anses motsvara stora delar av artikel 113. Den som uppsåtligen åsamkar fysisk skada på en kabel eller en rörledning kan straffas för ett skadegörelsebrott enligt 12 kap. brotts- balken. Av 2 kap. 3 § framgår det att svensk rätt är tillämp- lig även när brott har begåtts utom riket bl.a. då brottet har förövats på ett svenskt fartyg eller har begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på fartyget. Artikel 113 får emellertid anses innefatta ett krav på att även försök till brott skall bestraffas; det anges nämligen att kriminaliseringen skall om-fatta handlingar som vidtas i syfte att bryta sönder eller skada kablar eller rörledningar, liksom andra handlingar som sannolikt leder till det resul-tatet. Enligt 12 kap. 5 § är det bara den grova skadegörelsen som straffas redan på försöksstadiet medan andra handlingar kan föranleda ansvar först när de utgör fullbordade brott. Vid bedömningen om brottet är grovt skall enligt 12 kap. 3 § särskilt beaktas, om av gärningen kommit synnerlig fara för någons liv eller hälsa eller skadan drabbat sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller om skadan eljest är synnerligen kännbar . Det torde ofta finnas anledning att se allvarligt på brott som innebär att någon uppsåtligen skadar kablar eller rörledningar i det fria havet, i synnerhet om det innebär störningar av telegraf- eller telefonförbindelser. Redan egendomens belägenhet i det fria havet torde innebära att repara- tionsarbeten blir dyra och kanske riskfyllda, och störningar i telekommu-nikationerna kan föranleda avsevärda kostnader lika väl som andra olägen-heter. Skadegörelsebrotten kan därmed förhållandevis ofta bli att bedöma som grova, varför försök till brott kan straffas. Till det anförda kommer att även oaktsamma förfaranden skall betraktas som brott enligt artikeln. Sådana förfaranden faller inte in under 12 kap. , men enligt 20 kap. 2 § sjölagen (1994:1009) straffas den som brister i gott sjömanskap medförande sjöolycka, såvida inte oaktsam-heten är ringa. Bestämmelsen i sjölagen får antas täcka flera av de fall som avses med artikel 113. Innebörden av uttrycket sjöolycka är kanske inte helt klar men uttrycket har enligt motiven en vidsträckt betydelse (prop. 1966:145 s. 201, jfr s. 188). Straffansvaret omfattar såväl navigatoriska förseelser som oaktsamhet vid fartygets förankring och förtöjning, dvs. situationer där skador på kablar och rörledningar kan tänkas uppkomma (prop. 1985/86:85 s. 14 och SOU 1965:18 s. 62- 63). Gränserna kring bestäm- melsen är dock inte helt tydliga, och exempelvis ligger ansvaret för en uttolkning av lokutionen gott sjömanskap delvis på rättstillämpningen (NJA II 1967 s. 129). Den refererade rättspraxis som finns på området är föga omfattande och avser andra situationer än de som behandlas i artikel 113. Så mycket kan dock konstateras att anknytningen till gott sjömanskap begränsar personkretsen till den som deltar i ett fartygs säkra framförande (prop. 1985/86:85 s. 14). Andra personer kan inte underkastas straffansvar med stöd av 20 kap. 2 § sjölagen. Sammanfattningsvis kan det alltså sägas att gällande svensk rätt i huvudsak motsvarar artikel 113. och sjölagen omfattar situa- tioner där det typiskt sett kan uppstå skador på ledningar m.m. i det fria havet och där det finns fog för att utkräva ett straffrättsligt ansvar. Några lagstiftningsåtgärder med anledning av artikel 113 kan därmed inte anses påkallade. Enligt artikel 114 skall varje stat anta de lagar och förordningar som behövs för att personer under dess jurisdiktion, vilka är ägare till en undervattenskabel eller rörledning i det fria havet, skall stå för repara- tionskostnaderna, om de vid utläggning eller reparation av denna kabel eller rörledning förorsakar brott eller skada på en annan kabel eller rörledning. Genom en hänvisning i artikel 58.2 har artikel 114 gjorts tillämplig även på kablar och rörledningar inom den ekonomiska zonen. Denna artikel föranleder lagstiftning (se avsnitt 6.7). Enligt artikeln skall varje stat anta de lagar och förordningar som behövs för att säkerställa att fartygsägare som kan bevisa att de har offrat ett ankare, ett nät eller ett annat fiskeredskap för att undvika skada på en undervattenskabel eller rörledning får ersättning av ägaren till kabeln eller rörledningen. Ersättning skall utgå under förutsättning att fartygsägaren på förhand har vidtagit alla rimliga försiktighetsåtgärder. Artikel 115 åter-finns i den del av konventionen som handlar om det fria havet. Genom hänvisningen i artikel 58.2 kommer den också att gälla den ekonomiska zonen. Även denna artikel föranleder lagstiftning (se avsnitt 6.7). Bevarande och förvaltning av de levande tillgångarna i det fria havet Artiklarna 116-120 behandlar fiske på det fria havet. Dessa artiklar kan sägas utgöra grunden för huvuddelen av det internationella samarbetet på fiskeområdet. Artikeln inskränker, vad gäller fisket på det fria havet, den i artikel 87 formulerade principen om havens frihet. Sålunda är rätten till fritt fiske underkastad såväl fördragsrättsliga förpliktelser som en stat kan ha ingått som speciella inskränkningar omnämnda i konventionen. Särskilt om- nämns kuststaternas rättigheter, skyldigheter och intressen enligt artiklarna 63-67, dvs. reglerna om gränsöverskridande fiskbestånd, långvandrande arter, däggdjur, anadroma bestånd och katadroma arter jämte bestämmelserna i detta kapitel. Artikeln föreskriver att alla stater är förpliktade att själva eller i samarbete med andra stater vidta de åtgärder, beträffande sina medborgare, som behövs för att skydda de levande tillgångarna i det fria havet. Samarbetsskyldigheten enligt artikel 117 avser alla stater, vars medborgare bedriver fiske i samma område. För detta ändamål skall staterna samar-beta för att upprätta subregionala eller regionala fiskeriorganisationer. I denna artikel utvecklas de i artikel 117 angivna principerna om bevarande av de levande bestånden i form av konkreta åtgärder. Sålunda finns en förpliktelse för staterna att grunda sina åtgärder på bästa tillgängliga vetenskapliga data för att skydda eller återupprätta artbestånd med hänsyn tagen till bl.a. miljöfaktorer och ekonomiska faktorer. Hänsyn bör tas till fiskerimönster, beståndens inbördes beroende och allmänt rekommenderade internationella miniminormer. Arter skall åter- ställas till nivåer som ligger över dem där deras reproduktion allvarligt hotas. Tillgänglig vetenskaplig information, statistik över fångst och andra relevanta data skall regelmässigt utbytas genom behöriga internationella organisationer. I denna artikel konstateras att artikel 65 också skall gälla skydd och förvaltning av däggdjur i det fria havet. 5.8 Del VIII (artikel 121) Rättsordning för öar Denna del utgör en viss vidareutveckling i förhållande till Genèvekonvention om territorialhavet och tilläggszonen. Artikelns första punkt definierar en ö som ett av naturen bildat land-område omgivet av vatten och som förblir ovan vatten vid flod. En ändringen i förhållande till konvention om territorialhavet och tilläggszonen finns i punkt 3, där klippor införs som ett havsrättsligt begrepp. Det fastslås att klippor inte kan åtnjuta samma rättigheter som öar om de inte kan utgöra grund för mänsklig bosättning eller själv-ständigt ekonomiskt liv. Sådana klippor har i motsats till öar ingen egen ekonomisk zon eller kontinentalsockel. 5.9 Del IX (artiklarna 122-123) Slutna eller delvis slutna hav Del IX innebär i jämförelse med Genèvekonvention ett nytän-kande. Ett försök att vid FN:s första havsrättskonferens kodifiera den härstammande teorien om det slutna havet (mare clausum) misslyckades. Del IX går vidare i liberaliserande riktning vad gäller sjöfartens frihet och andra tredjelandsrättigheter. I artiklarna 122 och 123 lämnas regler om ökat samarbete på fiskets, miljöskyddets och forsk-ningens område. Artikeln definierar ett slutet eller delvis slutet hav som en bukt, en vik eller ett hav som omges av två eller flera stater och förbinds med ett annat havsområde genom ett trångt utlopp eller som helt eller huvud-sakligen utgörs av två eller flera kuststaters territorialhav och ekonomiska zoner. Med denna definition blir t.ex. och , , , och att betrakta som slutna eller delvis slutna hav. Denna artikel uppmanar kuststaterna att samarbeta med varandra när de utövar sina rättigheter och fullgör sina skyldigheter enligt konventionen, något som dock inte påverkar deras rättigheter gentemot tredje land. De uppmanas emellertid att, direkt eller genom en lämplig regional organisa-tion, söka samarbeta på tre områden, nämligen vad gäller fiske, beva-randet av den miljön och samordning av vetenskaplig forsknings-politik samt, i förekommande fall, inbjuda andra intresserade stater eller internationella organisationer till samarbete. 5.10 Del X (artiklarna 124-132) Kustlösa staters rätt till tillträde till och från havet samt transitfrihet Del X reglerar kustlösa staters rätt att få tillgång till havet. Den utgår från artikel 3 konvention angående det fria havet och ger dennas regler en vidgad innebörd. Ett fyrtiotal av världens stater är kustlösa. Det bör noteras, att ytterligare rättigheter för kustlösa eller geografiskt missgynnade stater återfinns i andra delar av havsrättskonventionen (speciellt artiklarna 69-71, 160-161, 254, 266, 269 och 272). Åtskilliga av dessa artiklar kräver att särskild hänsyn ges åt denna kategori av stater. har att vid djuphavsutvinning ta särskild hänsyn till de problem som uppstår för kustlösa och geografiskt missgynnade stater (artiklarna 160 och 161). Artikel 254 erbjuder ifrågavarande stater möjligheten att delta i marin- vetenskaplig forskning i områden tillhörande närbelägna kuststater. Artik-larna 266, 269 och 272 ålägger härutöver stater, antingen direkt eller genom internationella organisationer, att söka utveckla de kustlösa och missgynnade staternas vetenskapliga och teknologiska kapacitet. I denna artikel redovisas begreppsdefinitioner. Kustlös är en stat som inte har någon havskust. Transitstat är en stat med eller utan havskust, som ligger mellan en kustlös stat och havet och över vars territorium transito-trafik äger rum. Artikeln reglerar rättigheter och skyldigheter för en kustlös stat respektive en transitstat. Kustlösa stater har tillträdesrätt till och från havet för att kunna utöva de rättigheter som fastställs i konventionen, bl.a. de rättig-heter som rör det fria havet och rättigheter avseende mänsklighetens gemensamma arv. För detta ändamål skall kustlösa stater åtnjuta transitfrihet (freedom of transit) genom transitstaternas territorium med alla slag av transportmedel (jfr punkt 1). Villkor och bestämmelser för utövande av transitfrihet skall regleras mellan berörda kustlösa stater och transitstater genom bilaterala, subregionala eller regionala överenskom-melser (jfr punkt 2). Artikelns punkt 3 gör förbehåll för transitstatens suveränitet över sitt territorium. Artikeln föreskriver att konventionens bestämmelser likväl som särskilda överenskommelser om utövande av rätten att få tillträde till och från havet, är undantagna från tillämpningen av mest-gynnad-nationsklausulen. Artikeln reglerar tull- och skattefrågor. Artiklarna 128 och 129 Dessa artiklar ger regler för att underlätta transitotrafiken genom överens- kommelser om frizoner eller andra tullanordningar respektive samarbete för byggande och förbättring av transportmedel. Dessa artiklar behandlar åtgärder för att undvika eller avhjälpa förseningar eller andra svårigheter av teknisk natur vid transitotrafik. De föreskriver likabehandling i hamnar och ger berörda stater frihet att överenskomma om lättnader som är mera vittgående än de som föreskrivs i konven-tionen. 5.11 Del XI (artiklarna 133-191) Området efter uppvisades, i takt med den tekniska utvecklingen, ett stigande intresse för att utnyttja havsbottnens tillgångar på ett allt större avstånd från kusten och på allt större djup. framlade president en förklaring om att tillgångarna på kontinentalsockel var underkastade amerikansk jurisdiktion, och utvidgade flera latinamerikanska stater sina suveränitets-zoner, som regel ut från kusten. I om kontinentalsockeln fastslogs i överensstämmelse med denna utveckling, att kuststaterna hade rätt till havsbottnens tillgångar intill ett avstånd av från kusten eller så långt utöver denna gräns som utvinning var tekniskt möjlig. Genom den fortsatta tekniska utvecklingen tedde sig utvinnings- kriteriet konvention efter hand allt mer oacceptabelt, då det uppmuntrade krypande jurisdiktion till fördel för kuststaterna och därmed ledde till fortsatta begränsningar av havens traditionella frihet. 1967 framförde därför FN-ambassadör, att havs-bottnen och dess tillgångar borde vara mänsklighetens gemensamma arv .