prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Om domstolen vid en prövning som åligger den finner att den inte har behörighet att handlägga målet eller ärendet, skall den besluta om avvisning. Allmänna regler om detta finns i 34 kap. RB och 3 § ärendelagen. I vissa undantagsfall har domstolen i stället möjlighet att lämna över målet, ärendet eller handlingarna i målet eller ärendet till en behörig domstol. De flesta bestämmelser om överlämnande förutsätter att överlämnandet sker redan i samband med att förfarandet inleds i domstolen. Exempelvis föreskrivs i 2 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) att, när en konkursansökan har gjorts hos en tingsrätt som inte är behörig, tingsrätten genast skall sända handlingarna i ärendet till den tingsrätt som enligt vad dessa visar är behörig och underrätta sökanden. I 61 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning finns bestämmelser om det fallet att en tingsrätt - som får ett mål enligt den lagen från en kronofogdemyndighet eller en annan tingsrätt - finner att det inte framgår av handlingarna att tingsrätten är behörig att handlägga målet. Tingsrätten skall i sådant fall lämna över målet till en annan tingsrätt som kan vara behörig. Det anges i motiven (prop. 1989/90:85 s. 142) att bestämmelsen om detta är tillämplig endast när tingsrätten tar emot målet och alltså inte i ett senare skede. I 21 § andra stycket skuldsaneringslagen finns en bestämmelse om att en tingsrätt, till vilken ett ärende om skuldsanering överlämnas och som finner att den inte är behörig att handlägga ärendet, skall överlämna ärendet till en tingsrätt som är behörig. Även ett överlämnande av nu angivet slag förutsätts komma till stånd redan i samband med att tingsrätten tar emot ärendet. Det finns emellertid även regler som tillåter att ett överlämnande sker långt efter det att förfarandet har inletts. Sålunda kan enligt 19 kap. 7 § andra stycket RB en tingsrätt, där det har väckts ett åtal, på begäran av åklagaren lämna över målet till en annan tingsrätt som är behörig. Överlämnandet kan ske när som helst under målets handläggning, och det är naturligt att till detta knyts en uttrycklig bestämmelse om att de beslut som har fattats före överlämnandet skall gälla, om inte den domstol till vilken målet överlämnats bestämmer något annat. Bestämmelserna är speciella i så måtto att de inte såsom andra regler förutsätter att den domstol som lämnar över målet eller ärendet är obehörig. Av intresse i sammanhanget är även regleringen i 10 kap. 20 § första stycket RB. Med stöd av denna kan käranden/sökanden i tvistemål och ärenden överklaga ett avvisningsbeslut och yrka att den högre rätten hänvisar målet/ärendet till en lägre som är behörig. Om det finns tillräcklig utredning för ett beslut i forumfrågan, torde den högre domstolen vara skyldig att på yrkande besluta om hänvisning (jfr t.ex. rättsfallet NJA 1966 s. 205). Hänvisningen kan ske inte bara till en domstol av lägre ordning utan även till ett annat behörigt organ som är underställt sådan domstol. Att det lägre organet inte tillhör den högre domstolens domkrets spelar ingen roll. Talan anses väckt när den ursprungliga ansökan kom in (se NJA II 1946 s. 505, rättsfallet NJA 1975 s. 75 samt SvJT 1969 s. 922). Motsvarande torde gälla i brottmål enligt 19 kap. 11 § första stycket RB. Klaganden behöver inte framställa något yrkande om att avvisningsbeslutet skall ändras utan kan nöja sig med att yrka en hänvisning (se rättsfallet NJA 1993 s. 119). Generellt för reglerna om överlämnande gäller att ett beslut inte går att överklaga särskilt. En uttrycklig bestämmelse av den innebörden finns i 61 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning samt i 21 § andra stycket skuldsaneringslagen. Annars följer det i allmänhet motsatsvis av reglerna i om tillåtligheten av överklagande av ett beslut som inte är slutligt. Ett beslut om överlämnande kan nämligen inte betraktas som ett slutligt beslut i den allmänna domstolsprocessens mening. När ett mål eller ärende överlämnas är förfarandet givetvis inlett redan i och med det första ingivandet. För andra fall, dvs. sådana där det är handlingarna som överlämnas, skulle man vid avsaknad av särskilda bestämmelser ha anledning att hävda motsatsen. I 2 kap. 2 § konkurslagen finns emellertid en uttrycklig bestämmelse om att en ansökan skall anses gjord när ansökningshand- lingen kom in till den första tingsrätten. Skälen för regeringens förslag: I praktiken överlämnas handlingar mellan tingsrätter i många fall trots att det saknas uttryckliga bestämmelser om överlämnande. Riskerna med detta är framför allt att en mottagande domstol kan motsätta sig förfarandet och att det kan uppstå problem när det gäller t.ex. avgiftsfrågor och det första ingivandets betydelse för bestämmelser om frister. Självklart kan en rättsutveckling utan stöd i lag också innebära problem när det gäller sådant som att dra gränser för i vilka fall ett överlämnande bör anses vara lämpligt och när det bör anses vara olämpligt. För tydlighets skull bör det tilläggas att ett överlämnande alltid torde kunna ske i de fall där det framkommer att det varit avsändarens mening att en skrivelse skulle ha tillställts ett annat organ än det som faktiskt har fått ta emot skrivelsen. Det finns flera skäl som talar för att särskilt reglerna om de allmänna domstolarnas lokala och sakliga behörighet i tvistemål bör ses över. Flertalet av reglerna härstammar från när rättskipningen i första hand var en angelägenhet. Kommunikationsmedlen har förändrats radikalt sedan reglerna tillkom. har det också hävdats att reglerna är alltför invecklade (se t.ex. , Rättegång II, 7:e uppl., s. 21). De indispositiva forumreglerna ger inte tillräcklig flexibilitet. Sålunda kan rättegången i t.ex. ett äktenskapsmål bli onödigt dyrbar därför att parterna helt i onödan tvingas att inställa sig till en domstol på en för båda parterna avlägsen ort. Behovet av att tvistemål och ärenden förenas över domstolsgränserna behöver inte sällan tillgodoses enligt 14 kap. 7 a § RB med utnyttjande av Högsta domstolens begränsade resurser. har det också tillkommit flera konventioner om svenska domstolars domsrätt, och de svenska interna forumreglerna skulle behöva ses över även i belysning av dessa. Den behövliga översynen av forumreg- lerna kan inte göras i det nu aktuella sammanhanget. Detta hindrar emellertid inte att man redan nu tar upp frågan om hur en domstol bör förfara när den konstaterar att den inte är behörig att handlägga ett mål eller ärende. Anledningen till att inte mera allmänt tillåter överlämnande från en tingsrätt till en annan tingsrätt utan bygger på att en obehörig domstol skall besluta om avvisning är att och Processlagberedningen menade att ett överlämnande skulle strida mot domstolarnas sidoordnade ställning (se NJA II 1943 s. 117). Särskilt som flera speciella regler redan tillåter ett överlämnande synes emellertid detta skäl inte längre vara hållbart. Tvärtom finns det flera skäl som talar för att en domstol ges mera vidsträckta möjligheter till överlämnande. Forumreglerna är som redan nämnts ganska invecklade och inte helt sällan försöker en part inleda ett förfarande vid en domstol som inte är behörig. Detta gäller givetvis i särskilt hög grad i de fall där han eller hon saknar juridiskt biträde. Det skall redan här sägas att det inte kan bli aktuellt att nu ta ställning till överlämnande från andra organ än sådana domstolar som tillämpar rättegångs- balken eller en lag med anknytning till den balken eller till andra organ än domstolar. Möjligheter till överlämnande i andra fall skulle nämligen kräva speciella överväganden som inte kan göras inom ramen för ett mera allmänt lagstiftningsarbete som detta. En allmän regel om överlämnande från en obehörig domstol måste också begränsas till sådana fall där den forumregel det gäller är indispositiv. I annat fall krävs det ju en invändning av svaranden för att rätten skall pröva frågan om sin behörighet. Den forumregel det gäller skall alltså vara indispositiv, vilket medför att man kan begränsa reformen till sådana fall där behörighetsbristen uppmärksammas redan i samband med att förfarandet inleds. Detta leder också till ett ojämförligt enklare system. Det kan också sättas i fråga om det under några förhållanden skall vara möjligt att tillgodoräkna sig tiden för ett ingivande till orätt domstol annat än när det rör sig om en relativt begränsad tid innan rätt domstol får hand om målet eller ärendet. De fall där det redan nu är tillåtet med överlämnande behöver givetvis inte omfattas av någon reform. Motiven för en reform ligger inte i första hand på domstolssidan även om det finns vissa fördelar genom att förfarandet vid överlämnande är enklare än vid avvisning. I stället är det främst intresset hos den part som inleder förfarandet som träder i förgrunden. Denne slipper få tillbaka de ingivna hand- lingarna för nytt ingivande (till behörigt organ), och detta besparar honom givetvis en del arbete som han inte helt utan fog skulle kunna uppfatta som orsakat av en onödig byråkrati. En viktig fördel med överlämnande jämfört med det som gäller vid avvisning är att den som inlett förfarandet automatiskt bör få tillgodoräkna sig det första ingivandet som dag för förfarandets inledande (se t.ex. 13 kap. 4 § RB om att en talan skall anses väckt när ansökan om stäm- ning kom in till rätten eller, om stämning inte behövs, när talan framställdes inför rätten). Detta som utgör en i varje övervägande kring frågor om införande av regler om överlämnande har sin betydelse i sådant mål eller ärende för vilket det gäller en särskild frist för inledande av ett förfarande eller där det gäller en mer allmän preskriptionsbestämmelse enligt vilken preskriptionen avbryts genom att talan väcks. Exempel erbjuder 58 och 59 kap. RB samt 5 § 3 preskriptionslagen (1981:130). En annan fördel som en part kan uppnå genom ett överlämnande är att det inte som det formellt sett gör vid avvisning utgår någon förnyad ansökningsavgift (se 4 § förordningen, 1987:452, om avgifter vid de allmänna domstolarna). Ansökningsavgiften framstår som opåkallad i de fall där domstolen så gott som kan konstatera att det inte kommer att kunna ske någon handläggning vid den domstolen. Den nuvarande ordningen innebär att den som är bevandrad i det processrättsliga systemet kan - med utnyttjande av 10 kap. 20 § RB; se redo- visningen i det föregående - undgå dubbla ansökningsavgifter och få tillgodoräkna sig det första ingivandet som tid för väckande av talan genom att överklaga ett avvisningsbeslut, medan den som inte känner till innebörden eller kanske ens existensen av det lagrummet kan komma att lida rättsförluster i samband med ett avvisningsbeslut. Denna ordning är inte lämplig. I detta sammanhang är att märka att det i princip inte går att enligt 58 kap. 11 § RB vid giltig ursäkt återställa en frist för ansökan utan endast frister för överklagande (vissa undantag finns dock). Ett överlämnande är dock inte alltid till fördel för käranden/sökanden. Denne kan ju mena att redan den domstol han vänt sig till är behörig och vilja föra upp frågan till högre rätt. Om det inte ställs upp något krav på att han skall ha gått med på att överlämnandet sker eller på att han skall ha avstått från att göra någon invändning, måste man därför införa regler om rätt att överklaga ett beslut om överlämnande, något som krånglar till systemet. Även när käranden/sökanden inser att den första domstolen är obehörig kan han ha en befogad anledning att motsätta sig att målet eller ärendet handläggs vid den behöriga domstolen. Praktiska exempel på detta ger det fallet att parterna eller åtminstone motparten har bosatt sig på ny ort men fortfarande har sin folkbokföring på annan ort. Folkbokföringen året närmast före talans väckande är hemvist- och forumgrundande enligt åtskilliga regler, men käranden/sökanden kan ju hellre vilja vänta med processen till ett instundande årsskifte än tvingas resa till en tidigare bosättningsort för domstols- sammanträden m.m. Det som har sagts nu medför att ett överlämnande inte bör ske mot kärandens/sökandens vilja. Eftersom denne behöver ha beretts tillfälle att yttra sig i frågan om överlämnande får man den enklaste regleringen om man som villkor för överlämnande ställer upp att käranden/sökanden inte har något att invända mot en överflyttning. Att han får tillfälle att yttra sig medför praktiskt sett att han också får kännedom om vilken domstol som i fortsättningen handlägger hans mål eller ärende, ett underrättelsebehov som annars måste tillgodoses på annat sätt. Att ett krav på hörande av käranden/ sökanden kan vara till nackdel för honom när det finns en risk med dröjsmål, t.ex. när det gäller kvarstad, är en konsekvens man mycket väl kan godta. En eventuell svarande/motpart är inte berörd av ett beslut om över- lämnande på annat sätt än att detta leder till att kärandens/ sökandens rätt att föra talan kan bli bevarad trots att förfarandet vid en behörig domstol inleds först efter det att en i lag angiven frist för väckande av talan har gått ut. Svaranden/motparten kan alltså, om en regel angående överlämnande införs, inte ens i de fall där det föreskrivs en frist få ett helt säkert besked om sin ställning från den domstol vid vilken en eventuell talan skall väckas. Det kan han emellertid inte heller med nuvarande ordning, eftersom det för de flesta frister av nu angivet slag har införts regler som ger möjlighet till återställande av försutten tid och eftersom en hänvisning enligt 10 kap. 20 § första stycket RB har de förut redovisade rättsverkningarna när det gäller frister. Hänsynen till svaranden/motparten bör därför inte hindra en reform när det gäller ett överlämnande. Inte heller några andra befogade intressen synes kunna bli åsidosatta genom ett sådant överlämnande och det finns därför inte anledning att ställa upp t.ex. ett krav på att käranden/sökanden handlat ursäktligt när han först vänt sig till en obehörig domstol. Det finns ingen anledning att tro att regler som ger en obehörig domstol möjlighet att under vissa förutsättningar besluta om överlämnande skulle leda till att de som inleder förfaranden skulle komma att bli mindre noggranna än när det gäller att undersöka vad som gäller i fråga om forum. Det är nämligen under alla omständigheter förenat med nackdelar - om än kanske inte så betydande - för en kärande/ sökande att inleda förfarandet vid en obehörig domstol. Domstolens granskningsskyldighet förändras inte i och med regler om överlämnande. Självklart skall nämligen ingen domstol inleda handläggningen av ett mål eller ärende utan att ha kontrollerat att ingen indispositiv forumregel utesluter en handläggning. Inte heller dokumentationen av att det har förekommit ett ingivande kräver något merarbete till följd av en reform. Den utredning som domstolen behöver för att kunna konstatera att den inte är behörig torde nästan undantagslöst vara av det slaget att den också ger ett tillräckligt fakta- underlag för en bedömning av vilken domstol som är behörig. Det kan i speciella fall vara svårare för domstolen att ta ställning till om det över huvud taget finns någon behörig domstol i för det mål eller ärende det gäller. Frågorna om svensk domsrätt måste domstolen emellertid under alla omständigheter beakta självmant och nya regler om överlämnande förändrar inte domstolens roll i det sammanhanget. Den domstol till vilken överlämnandet sker behöver ha möjlighet att tillämpa samma regler om överlämnande och avvisning som den första domstolen. Att ställa upp en särskild regel för detta skulle leda alltför långt. Det anförda innebär att i tvistemål och ärenden ett beslut om överlämnande bör få komma till stånd i samband med att förfarandet skall inledas men inte . Därmed synes det vara riktigare att överlämnandet får avse den skrivelse genom vilken förfarandet inletts än att det får avse själva målet eller ärendet (jfr skillnaden mellan att på ett inledande stadium av en rättegång en ansökan kan avvisas medan det är målet eller talan som kan avvisas efter det att stämning har delgetts). Genom att det inte är målet eller ärendet som skall överlämnas är det nödvändigt med en uttrycklig regel om skrivelsen skall anses ha kommit in till den behöriga domstolen. Som Lagrådet har visat med några exempel finns det emellertid fall för vilka ett överlämnande framstår som mindre lämpligt trots att den domstol som handlägger målet eller ärendet är obehörig och käranden/sökanden går med på en överflyttning. Som Lagrådet förordat bör reglerna därför ges en mera flexibel utformning så att överlämnande inte kommer till stånd när det finns skäl mot detta. Mot den nu angivna bakgrunden bör regler om överlämnande införas i rättegångs- balken. De bör lämpligen tas in i två nya paragrafer i 10 kap. och 19 kap. Reglerna bör som Lagrådet föreslagit ges följande utformning: Finner rätten i samband med att en ansökan ges in att den saknar behörighet att ta upp målet eller att i annan ordning pröva ansökan men att en annan domstol skulle vara behörig, skall ansökan lämnas över till den domstolen, om sökanden inte har något att invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot att ansökan överlämnas. Ansökan skall anses ha kommit in till den senare domstolen som den kom in till den domstol som först tog emot ansökan. Be- stämmelser med samma innebörd bör tas in i den nya ärendelagen. Att komplettera reformen med regler om att den obehöriga domstolen har rätt att under vissa omständigheter besluta om t.ex. säkerhetsåtgärder förefaller mindre lämpligt. I det hänseendet får sökanden/käranden ta konsekvenserna av att han vänt sig till fel domstol. I ett mål enligt är de föreslagna bestämmelserna tillämpliga främst såvitt gäller ansökningar om stämning. De blir tillämpliga också beträf- fande t.ex. fristående kvarstadsansökningar och sådana ansökningar genom vilka ett förfarande enligt särskild bestämmelse kan inledas utan något krav på stämning. De bör vidare ges en analog tillämpning beträffande ansökningar om resning eller återställande av försutten tid liksom vid klagan över domvilla. Reglerna bör inte kompletteras med någon ny avgiftsprincip, eftersom de nuva- rande principerna (med ny avgift vid en förnyad ansökan) passar för de allra flesta av de fall som blir kvar för avvisning. 9 Registreringen av mål och ärenden -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Registreringen av mål och ärenden skall | | inte längre behöva ske med hjälp av dagbok. Skälen för regeringens förslag: Enligt 6 kap. 11 § RB skall det vid domstolen föras dagbok över alla mål. skall utvisa tiden då varje mål kom in, vilka åtgärder som företagits med målet och tiden för målets avgörande. Om avgörandet överklagas skall dagboken utvisa tiden då en missnöjesanmälan eller ett överklagande kom in och vilka åtgärder som företagits med anledning av detta. Närmare bestämmelser om dagboksföringen finns i 13-21 d §§ protokollskungörelsen (1971:1066) för de allmänna domstolarna. Enligt förordningen (1986:104) om registerföring vid allmänna domstolar med hjälp av automatisk databehandling får de allmänna domstolarna föra ett ADB-register över mål och ärenden som avses i protokollskungörelsen bl.a. för att fullgöra sina uppgifter enligt den kungörelsen. För de domstolsärenden som inte tas in i ett avhandlings- eller bouppteckningsprotokoll tillämpas i huvudsak samma regler för dagboksföring som för målen. Möjligheterna till ADB-hantering medför att uttrycket dagbok framstår som föråldrat. Bestämmelserna i 6 kap. 11-13 §§ RB bör därför ändras så att där inte anges på vilket sätt registreringen skall ske. 10 Numreringen av domar och beslut -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: och särskilt uppsatta beslut i allmän| | domstol skall inte längre numreras. Frågor om sammanföring av | | domarna och de slutliga besluten till särskilda böcker skall | | inte längre regleras i . Skälen för regeringens förslag: Enligt 17 kap. 10 § och 30 kap. 8 § RB skall domar i tvistemål och brottmål sättas upp särskilt och underskrivas av de juristdomare som deltagit i avgörandet. Enligt de andra styckena i de angivna paragraferna skall avgörandena därefter - ordnade i nummerföljd efter tiden för deras meddelande - sammanföras till en dombok för tvistemål och en dombok för brottmål. Bestämmelserna i de angivna paragraferna skall enligt 17 kap. 12 § och 30 kap. 10 § RB tillämpas också beträffande slutliga beslut, om det behövs med hänsyn till frågans beskaffenhet och något annat inte är föreskrivet. För allmän förvaltningsdomstol regleras motsvarande frågor i förordningen (1979:575) om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdom- stolarna. och beslut i en förvaltningsdomstol numreras aldrig (jfr 34 § förordningen). I stället identifieras ett avgörande med hjälp av målnumret och dagen för avgörandet. bestämmelser om att domar skall numreras medför praktiska olägenheter i arbetet på de allmänna domstolarnas kanslier. För sådana domar som inte är färdigskrivna som de meddelas måste domaren alltid övervaka att domsnummer tas. För sådana domar som redan är färdigskrivna måste ett domsnummer föras på i efterhand, något som inte passar vid en modern domstolshantering med hjälp av ordbehandlare. Samma problem finns gi- vetvis i fråga om beslutsnummer. Fördelarna med numreringen är närmast obetydliga. Det har sålunda i allmän domstol inte orsakat några praktiska problem av betydelse att man vid överklagande av sådana beslut som inte har satts upp särskilt alltid måste identifiera avgörandet med hjälp av målnummer och dagen för beslutet. Några problem med identifiering av avgöranden har inte heller förekommit i förvaltningsdomstolarna. De allmänna domstolarnas avgöranden bör därför i fortsättningen aldrig numreras. Även i fortsättningen bör dock domar föras samman i domböcker på samma sätt som . Bestämmelser om detta behöver emellertid inte ges i lagform. Därför bör 17 kap. 10 § andra stycket och 30 kap. 8 § andra stycket RB upphävas. 11 Nedflyttning av vissa ärenden från hovrätt till tingsrätt -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En länsstyrelses beslut om nedsättning av | | pengar skall inte längre överklagas till hovrätt utan till | | tingsrätt. Promemorieförslaget överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat detta utan erinran. Skälen för regeringens förslag: var det inte ovanligt att en för- valtningsmyndighets beslut kunde överklagas direkt till hovrätt, dvs. med för- bigående av den första allmänna domstolsinstansen. Detta gällde särskilt beslut av överexekutor i frågor angående verkställighet, något som var naturligt med tanke på överexekutors tidigare ställning. Överexekutorna var nämligen verkstäl- lighetsorgan som förr utgjordes inte bara av länsstyrelser utan även, i flertalet större städer, av magistraten eller en ledamot av denna, dvs. i realiteten av en domstol i första instans (rådhusrätten). När utsökningsbalken kom övertogs överexekutorernas göromål till allra största delen av kronofogdemyndigheterna. Av olika skäl införde man den ordningen att även dessa myndigheters verkställighetsbeslut skulle överklagas direkt till hovrätt (prop. 1980/81:8 s. 146). Efter en reform (prop. 1992/93:216, bet. 1992/93:JuU34, rskr. 1992/93:373, SFS 1993:516 m.fl.) skall emellertid kronofogdemyndigheternas beslut i verkställighetsärenden överklagas till tingsrätt. Grundtanken bakom den reformen var att tyngdpunkten i rättskip- ningen skall ligga i den första domstolsinstansen (se för förvaltningsdomstolar- nas del motsvarande reform genom prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319, SFS 1994:436). Några av de uppgifter som överexekutor hade fördes inte över på kronofogdemyn- digheterna i samband med reform utan har kommit att ligga kvar på länsstyrelse (se bl.a. prop 1980/81:84 s. 184).