prop · GJ0342 · 1996-01-01 00:00:00 — Parterna skall effektivisera koordineringen av biståndssamarbetet för att undvika dubbelarbete och biståndsgivarna skall se till att biståndet bidrar till genomförande av nationella handlingsprogram och prioriteringar enligt konventionen. Artikel 15 hänvisar till att de speciella riktlinjer och handlings- program som gäller regional tillämpning av konventionen återfinns i de fyra bilagorna. Artikel 16 fastställer riktlinjerna för parternas samarbete när det gäller det vetenskapliga och tekniska samarbetet; insamling, analys och utbyte av information. Artikel 17 fastställer riktlinjerna för parternas samarbete och åtaganden när det gäller forskning och utveckling. Parterna skall stödja forskningsaktiviteter som bidrar till ökad kunskap om de processer som orsakar ökenspridning och torka, och uppmärksamma lokalbefolkningens speciella behov. Parterna skall skydda, integrera, uppvärdera och bekräfta traditionella och lokala kunskaper. Parterna skall utveckla och stärka nationell, subregional och regional forskningsverksamhet i drabbade länder. Sambanden mellan fattigdom, migration och ökenspridning skall uppmärksammas. Parterna skall främja gemensamma, både offentliga och privata, forskningsprogram. Parterna skall verka för en ökning av tillgången till vatten i drabbade områden. I artikel 18 beskrivs hur parterna skall överföra, anskaffa, tillämpa och utveckla teknologi av betydelse för att bekämpa ökenspridning och torka. Parterna skall fullt utnyttja relevanta befintliga informationssystem och "mäklarfunktioner" för att sprida information om redan tillgängliga teknologier och underlätta tillgång till sådan teknologi som bäst motsvarar lokalbefolkningens specifika behov. Parterna skall också ta till vara den expertkunskap som finns hos frivillig-organisationer. Parterna skall med finansiellt bistånd underlätta det teknologiska samarbetet mellan drabbade konventionsparter. Parterna skall skapa inhemska ekonomiska förutsättningar för utveckling, överföring, anskaffning och anpassning av lämplig teknologi, liksom för ett effektivt skydd av upphovsrätten. Artikeln innehåller också riktlinjer för hur lokalbefolkningens teknologi och kunskaper bäst skall tas tillvara. Enligt artikel 19 erkänner parterna betydelsen av kunskapsuppbyggnad, utbildning och utveckling av lokal och nationell förmåga och åtar sig att främja detta på olika sätt. I första styckets elva punkter beskrivs aktiviteter för kapacitetsuppbyggnad. I det andra stycket åtar sig utvecklingsländerna att, tillsammans med andra parter och då så anses lämpligt, genomföra en tvärvetenskaplig översyn av tillgänglig kompetens och resurser. Den tredje paragrafen beskriver sex olika typer av folkbildnings- och utbildningsprogram. Den sista paragrafen handlar om att etablera och/eller förstärka nätverk för regionala utbildnings- och undervisningscentra för bekämpning av ökenspridning. Den första paragrafen fastställer att parterna skall göra allt för att säkerställa att finansiella resurser står till förfogande för program för ökenspridningsbekämpning och för att lindra konsekvenserna av torka. Paragraf 2 fastställer utvecklade länders åtagande att mobilisera substantiella finansiella resurser, inklusive gåvobistånd, lån på förmånliga villkor och ny och additionell finansiering från den Globala Miljöfonden (GEF) för de ökenspridningsaktiviteter som faller inom ramen för dess fyra huvudområden. Utvecklade länder skall tillsammans med drabbade parter underlätta överföring av teknologi och kunskap och undersöka nyskapande metoder och stimulansåtgärder för att mobilisera och kanalisera finansiella resurser liksom metoder som ökar finansiering genom att drabbade länders skuldbörda lättas, särskilt de afri- kanska ländernas. De drabbade konventionsparter som är utvecklingsländer åtar sig i paragraf 3, att efter förmåga, anskaffa finansiella resurser för att genomföra sina nationella handlingsprogram. Paragraf 4 fastställer att parterna skall eftersträva fullt utnyttjande och fortlöpande kvalitetsförbättring av alla nationella, bilaterala och multilaterala finansieringskällor och mekanismer. I paragraf 5 åtar sig parterna att rationalisera och stärka den förvaltning som redan finns för bekämpande av ökenspridning, ge nödvändig prioritet inom de styrande organen och institutionerna för verksamhet som främjar tillämpning av konventionen. I synnerhet gäller det handlingsprogram som länderna genomför inom ramen för de regionala tillämpningsbilagorna, särskilt för länderna i . I paragraf 6 uppmanas även andra parter att frivilligt bidra med relevant kunskap och teknik, särskilt till drabbade utvecklingsländer. I paragraf 7 skall utvecklade länder i sina åtaganden ta full hänsyn till att ekonomisk och social utveckling samt bekämpande av fattigdom har högsta prioritet för de drabbade utvecklingsländerna, särskilt i . Artikel 21 om finansiella mekanismer fastställer i första paragrafen att partskonferensen skall främja tillgången till finansiella mekanismer och stimulera sådana mekanismer som underlättar tillgången till nödvändiga resurser. skall främja olika finansieringssätt, mekanismer och arrangemang samt skaffa fram information om tillgängliga finansieringskällor. skall underlätta etablering av mekanismer som nationella ökenbekämpningsfonder och stärka existerande fonder och finansiella mekanismer på regional och subregional nivå. Enligt paragraf 2 skall partskonferensen uppmuntra FN-organisationer och multilaterala finansiella institutioner att ge sitt stöd på nationell, subregional och regional nivå. Paragraf 3 fastställer att drabbade länder skall, när det är nödvändigt, etablera och/eller stärka nationella koordineringsmekanismer för att säkra ett effektivt utnyttjande av tillgängliga finansiella resurser. Paragraf 4 och 5 upprättar en Global mekanism (Global Mechanism) för att öka effektiviteten i befintliga finansieringsmeka- nismer. skall utse den organisation som skall hysa den Globala mekanismen. Denna skall fungera under partskonferensens ledning. skall se till att den Globala mekanismen identifierar och kartlägger relevanta bilaterala och multilaterala samarbetsprogram och att den fungerar som rådgivare till parterna om innovativa finansieringsmetoder. Den Globala mekanismen skall förse intresserade parter och relevanta mellanstatliga och enskilda organisationer med information angående tillgängliga finansieringskällor och finansieringsmönster. Paragraf 6 och 7 om administrativa rutiner fastställer att en översyn av den Globala mekanismen skall göras vid den tredje partskonferensen. I artikel 22 upprättas partskonferensen som högsta beslutande organ för konventionen och partskonferensens roll och arbete vad gäller implementeringen av konventionen fastställs. Det första mötet skall hållas senast efter konventionens ikraftträdande följt av tre årliga sessioner. Därefter hålls möten . Artikel 23 upprättar det permanenta sekretariatet för konventionen och fastställer sekretariatets funktion. Artikel 24 upprättar en kommitté för vetenskap och teknologi underställd partskonferensen. Denna kommitté skall bestå av regeringsutsedda experter. skall dessutom upprätta och upprätthålla ett register över fristående experter. får, vid behov, tillsätta ad hoc paneler för att via kommittén få information och råd i vetenskapliga och tekniska frågor. I artikel 25 fastställs att kommittén för vetenskap och teknologi skall, under partskonferensens överinseende kartlägga och utvärdera befintliga nätverk, institutioner, myndigheter och organ som kan stödja konventionen. Artikeln fastställer också partskonferensens arbete med att identifiera de organ som är bäst lämpade för nätverksarbete. Artikel 26 om procedurer vid informationsutbyte fastställer att konventionens parter skall lämna rapporter om aktiviteter i enlighet med åtaganden i konventionen. Drabbade länder skall lämna en beskrivning av antagna strategier enligt artikel 5 med detaljerad information om, och implementering av programmen. Utvecklade länder skall rapportera om åtgärder som vidtagits för formulering och genomförande av handlingsprogram inbegripet information om finansieringsstöd. skall verka för tekniskt och ekonomiskt stöd för sammanställning och kommunikation av information till drabbade länder. I artikel 27 stipuleras partskonferensens åtagande att lösa frågor som kan uppstå i samband med tillämpningen av konventionen. Artikel 28 om tvistlösning följer traditionell modell med förhandlingar som ett första steg. Om tvisten inte kunnat lösas tillämpas alternativa former av tvistlösning som skiljedom i enlighet med ett förfarande som partskonferensen antagit, eller hänskjutande av tvisten till . Artikel 29 fastställer att de regionala annexen ingår som en integrerad del av konventionstexten. Konventionen innehåller i övrigt sedvanliga bestämmelser om bilagor, ändringar, protokoll, ratifikation, ikraftträdande m.m. (artiklarna 30-40). 5.1Godkännande av FN:s konvention för bekämpning av ökenspridning -------------------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: godkänner kon- | |vention för bekämpning av ökenspridning i de länder som drabbas av| |allvarlig torka och/eller ökenspridning, särskilt i . Skälen för regeringens förslag i korthet: - Konventionen är ett centralt inslag i uppföljningsarbetet av konferens om miljö och utveckling. Vid konferensen antogs som ett handlingsprogram för nationella åtgärder och internationell samverkan för att uppnå en hållbar utveckling. - Konventionen är ett av de viktigare resultaten av konferens om miljö och utveckling. - Konventionen är att se som ett nytt instrument för både utvecklade länder och utvecklingsländer att påverka en del av hoten mot de livsuppehållande systemen och för att förbättra livsvillkoren för människor i utsatta områden. -------------------------------------------------------------------- |Regeringens |bedömning: |Inga |lagändringar |eller |andra |inhemska |konsekvenser |förutses |med |anledning |av ||godkännande |av |konventionen. |Riktlinjerna |för ||utvecklingssamarbete |med |utvecklings- |länderna |överensstämmer |väl |med |konventionens |syfte |och |inrikt- |ning. |Det |nationella |ansvarstagandet |i |drabbade |länder |är en |förut- |sättning |för |åtgärder |i |riktning |mot |en |långsiktigt |hållbar |utveckling. ||bör |verka |för |att |detta |arbete |stöds |i |enlighet |med |de |riktlin- |jer |som |redovisas |samt |att |en |samordning |av |biståndsgivare |sker |i |syfte |att |effektivisera |samarbetet. Konventionen stadgar att partskonferensen är dess högsta beslutande organ och det forum till vilket parterna skall rapportera om uppföljning. Formerna för denna uppföljning diskuteras i förhandlingskommittén som förbereder den första partskonferensen. Regeringen förutser inga lagändringar eller andra inhemska konsekvenser för vidkommande. fullföljer i stor utsträckning redan vad konventionen stadgar avseende utvecklingssamarbete med . Regeringen kommer att även fortsättningsvis handla i enlighet med konventionens syfte och inriktning. 5.3 Svenska prioriteringar för utvecklingssamarbete med Konventionens syfte och inriktning överensstämmer väl med de riktlinjer för utvecklingssamarbete med utvecklingsländerna, som lagts fast av regering och riksdag och föranleder därför enligt regeringens mening inte någon nämnvärd förändring av dessa riktlinjer. Avgörande för huruvida en förbättring kan komma till stånd i de länder som drabbas av ökenspridning är det nationella ansvarstagandet för den egna utvecklingen och viljan att föra en politik som leder mot en långsiktigt hållbar utveckling även för dem som lever i marginella områden och som normalt inte har så stor möjlighet att påverka politiska beslut. Grundläggande för bekämpning av ökenspridning i är en framgångsrik fattigdomsbekämpning, och tvärtom. De drabbade ländernas åtgärder för att motverka och komma till rätta med de problem som uppstår i samband med ökenspridning och torka bör stödjas av ett samordnat agerande från biståndsgivarnas sida i syfte att rationalisera och effektivisera samarbetet och undvika dubbelarbete. Konventionen slår fast att detta agerande bör bygga på en överenskommen policy som fastlagts av de drabbade ländernas egna regeringar och myndigheter. Nationella handlingsprogram skall tas fram, som skall identifiera de faktorer som bidrar till ökenspridning samt ta upp nödvändiga metoder och strukturer för att bekämpa och mildra effekterna av markförstöring och torka. Av stor vikt är vidare att biståndsgivare och mottagare är överens om denna politik. För svensk del innebär detta att vi bör verka för ett samordnat agerande i EU, FN-organisationerna och de internationella utvecklingsbankerna på ett sätt som överensstämmer med konventionens krav. Givarnas samråd i DAC är också av särskild betydelse. Det arbete som redan pågår i DAC med att ta fram sammanhållna riktlinjer för bästa biståndsmetodik bör få genomslag bland givarna. ledande roll i givarsamordningen och de viktiga reformer av FN-systemet som pågår är andra exempel på den nödvändiga och betydelsefulla biståndssamordningen. nya roll som EU-medlem ger oss ökade förutsättningar att utveckla och påverka det omfattande policyarbete som bedrivs internationellt. Redan i konventionens inledande målformulering - att bekämpa ökenspridning och lindra torkans konsekvenser i länder som drabbats av allvarlig torka och/ eller ökenspridning, särskilt i - anges att de skall uppnås genom ett integrerat angreppssätt i överensstämmelse med . Detta innebär såväl att problemen bör ses utifrån ett helhetsperspektiv, som att åtgärder måste vidtas på alla plan - med utgångspunkt från den lokala nivån, där kunskaper, kapacitet och sociala traditioner är viktiga för att stärka och vidmakthålla det nödvändiga ansvarstagandet under svåra förhållanden. måste koncentrera de insatser, som är nödvändiga för att vi ska kunna bidra till att åstadkomma optimala resultat. De biståndspolitiska målen för svenskt utvecklingssamarbete är en självklar utgångspunkt. Insatserna bör dessutom utgå från svensk miljöpolitik samt svenska kunskaper och svensk erfarenhet av utvecklingssamarbete. Konventionen betonar kvinnors fundamentala roll i arbetet med att på ett hållbart sätt nyttja naturresurserna. Liksom i så många av samhällslivets delar illustrerar frågan om äganderätt kvinnors bristande makt och inflytande även i de områden som konventionen behandlar. Trots att kvinnor ofta bär huvudansvaret för ett hållbart utnyttjande av mark och vatten, har de sällan den faktiska äganderätten till marken eller har svårigheter att skaffa krediter för att finansiera investeringar. De saknar dessutom ofta möjligheter att påverka beslutsfattande i lokalsamhället och i än mindre grad högre upp i samhällshierarkin. Ett perspektiv som utgår både från kvinnors och mäns situation är därför nödvändigt för att öka förståelsen för de processer som konventionen behandlar. Det är regeringens bestämda uppfattning att kvinnors och mäns erfarenhet som individuella aktörer utgör en nyckel till positiv förändring. Den måste på ett rättvist sätt återspeglas i samhällslivet i betydligt större utsträckning . Regeringen kommer att verka för att de rekommendationer som givits vid om kvinnor och utveckling i skall följas upp i arbetet med konventionen och utvecklingssamarbete med . De fattiga människorna i torra och halvtorra områden blir alltmer drabbade av ohållbart utnyttjande av mark och vatten, eftersom de saknar alternativ. Det är därför regeringens mening att vårt stöd till dessa människor i ökad utsträckning bör avse produktionssystemen vatten, mark och skog. Prioritet bör ges åt förebyggande åtgärder för att förhindra markförstörelse, men de erfarenheter som gjorts av i samarbete med mottagarländerna visar att det genom rehabilitering går att uppnå mycket positiva resultat även i områden som drabbas av svår erosion. I torra områden där god vattenhantering är av yttersta vikt är det fullt möjligt att genom god organisation och enkel teknik för användning av regnvatten främja hållbara brukningsmetoder. En medveten och genomförd strategi som kombinerar dessa åtgärder med odling av torktåliga grödor och främjande av boskap som tål torka samt med hållbar energiförsörjning på lokal nivå kan bidra till att människor kan leva under rimliga förhållanden. En konsekvens av detta är att det är viktigt att förstärka kunskapen om och framhålla de risker som ett olämpligt utnyttjande av sådana områden innebär. Erfarenheter av mark- och vattenutnyttjande i vissa högproduktiva områden visar att inga enkla samband finns mellan befolkningstillväxt och belastning på miljön. Ökat antal människor kan vara en tillgång som arbetskraft för t.ex. markvård. De kan också skapa en efterfrågan på marknaden och därmed öka motivationen för investeringar. Den anpassning till förändrade förhållanden som människor uppvisat har tidigare underskattats. De problem som människor under vissa omständigheter kunnat lösa på kort sikt kan emellertid få negativa långsiktiga konsekvenser med tanke på framtida generationers förutsättningar att försörja sig, om metoderna inte är långsiktigt hållbara. Den potential och kunskap som finns hos de faktiska brukarna måste också kombineras med ny kunskap om teknik och metoder. Stöd krävs dessutom för att bönderna ska få tillgång till marknader, krediter m.m., för att kunna fatta bra individuella val. En avgörande faktor för att komma till rätta med de problem som drabbar människor i torra och halvtorra områden är att utöka kunskaperna om och stärka de institutioner, ekonomiska incitament och regelverk som styr nyttjande och ägande till mark och vatten och i förekommande fall söka påverka dem. Regeringen har i årets regleringsbrev till Sida angett att särskild uppmärksamhet bör ägnas dessa faktorer. Karaktäristiskt för de brukningssystem som finns i torra områden är att de utvecklats och utformats för riskspridning genom att använda resurser i olika nischer i ekosystemen. Tillgång till och kontroll över olika slag av resurser har alltid varit avgörande. är bilden av hur denna kontroll ser ut splittrad och stadd i stark förändring. har försörjningssystemen ofta baserats på lokalt anpassade former av kontroll över och nyttjanderätter till mark, vatten och vegetation. Individers, familjers och gruppers rättigheter har omfattat ett mönster i vilket ingått såväl enskild rätt till mark och andra naturresurser, som del i de samfälligheter (t.ex. betesmark och vatten), vilka varit viktiga delar i den totala produktionsbasen. Marklagstiftningen i vissa går tillbaka till kolonialtiden och de uppfattningar och intressen som då styrde. En stor del av de samfällighetsresurser (vegetation, betesmarker, floder) som till synes saknade "ägare", förklarades vara statens egendom. Hur denna lagstiftning kom att tillämpas har däremot varierat. I vissa länder har marken kommit att omfördelas till kommersiella jordbruk, boskapsrancher, naturreservat och, , "nybyggarområden" för småbrukare, som bl.a på grund av befolkningsökningen tvingats söka sig ut från traditionella jordbruksområden för att försöka finna sin försörjning i ett marginellt och ofta illa anpassat jordbruk. Erfarenheterna av många utvecklingsprogram, som sökt förbättra produktion och försörjning i torra områden, har visat att det varit svårt att genomföra förbättringar genom utifrån kommande kunskap. Alltför sällan har föreslagna åtgärder baserats på de speciella biologiska, fysiska, institutionella och socioekonomiska förutsättningarna och begränsningarna, som styr människors ofta helt rationella agerande i dessa marginella områden. Metoder för jordbruk och husdjurshållning har okritiskt omplanterats från områden med andra förutsättningar och har därför inte kunnat fungera vare sig tekniskt eller socialt. Det finns därför ett stort behov av att främja forskning och metodutveckling, som i förening kan utveckla alternativa och billiga tekniker för att mera effektivt nyttja tillgängliga resurser. De måste utgå från lokala förutsättningar och vara socialt och ekonomiskt försvarbara. Det finns numera en medvetenhet om att kunskap om lokalt framtagna och prövade tekniker ofta saknas i den traditionella lantbruksforskningen och rådgivningsverksamheten, eftersom den är koncentrerad på förhållanden i den tempererade delen av världen och fortfarande domineras av de idéer och erfarenheter som rådde vid tiden för den "gröna revolutionen", då högre avkastning på vissa grödor främjades på be- kostnad de långsiktiga ekologiska konsekvenserna. Kunskapen måste nu istället sökas i ett utvecklingssamarbete där modern kunskap samverkar med och drar nytta av traditionell kunskap. För att kunskapsbyggandet och kunskapsspridandet skall utformas nära de verkliga förhållandena behöver forskning och utveckling samarbeta med och delta i den försöksverksamhet och metodutveckling, som användare utför, när de prövar och bedömer den kunskap som förmedlas av bl. a. rådgivningsverksamheten. Regeringen anser därför att den verksamhet som inletts av Sida och SAREC-programmen bör fortsätta att utvecklas i syfte att bättre länka samman forskning, rådgivning och användare för att gemensamt utveckla och pröva metoder för förbättrad produktion. är det forum som har till uppgift att följa upp UNCED- besluten. Generalförsamlingen har beslutat att ett särskilt möte skall äga rum 1997 för att följa upp de beslut som fattades i . Frågor som rör bekämpning av ökenspridning och torka kommer således att behandlas då. Det mellanstatliga policyorgan som under generalförsamlingens ekonomiska och sociala råd har till uppgift att granska och utvärdera genomförandet av Rio-besluten är FN:s kommission för hållbar utveckling, CSD. Kommissionen har antagit ett tematiskt rullande arbetsprogram och behandlade vid vårsessionen 1995 öken- spridningsfrågorna och särskilt konventionen mot ökenspridning. Kommissionen uppmanade bl. a staterna att underteckna, ratificera och ansluta sig till konventionen. FN-organisationerna fick i uppdrag att komma överens om arbetsfördelning, samarbetsformer, aktionsnivå och resursfördelning för att genomföra konventionen. Regeringen avser att inför det särskilda mötet om granskningen av UNCED betona vikten av att konventionen följs upp både multilateralt och bilateralt. En av de normativa FN-organisationer som hörsammat CSD:s uppmaning att skapa nya samarbetsformer är FN:s miljöprogram, , som tillsammans med , UNDP, tagit initiativ till ett särskilt samarbete för att bekämpa ökenspridning. kommer att inom ramen för sitt mandat verka som katalysator för verksamhet i FN-systemet, förbättra sin vetenskapliga bas, medverka till att utarbeta särskilda indikatorer för att bevaka torrområden samt fungera som samordnare för den del av som behandlar ökenspridning. Av är FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, FAO, den organisation som har det största ansvaret för uppföljningen av konventionen. Även för utbildning, vetenskap och kultur () och den meteorologiska världsorganisationen (WMO) bidrar i detta arbete. har tillsammans med övriga nordiska länder påtalat behovet av att stärka livsmedelssäkerheten i områden med låg produktionspotential, bl. a. i torra områden. Europeiska unionens roll i policyfrågor som rör konventionen är av stor vikt. Behandlingen av konventionen i EU har betydelse både som normskapare för det nationella agerandet mellan givare och som konventionspart. Betydelsen av samordning inom ramen för unionen och mellan medlemsländerna är, enligt regeringens mening, av stor vikt. Regeringen avser att hävda svenska prioriteringar enligt ovan i unionens uppföljning av konventionen. Regeringen anser att uppföljningen av konventionen skall integreras i den reguljära multilaterala biståndsverksamheten. En utveckling i denna riktning har redan inletts. , UNDP har redan tagit initiativ till att utveckla riktlinjer och en strategi för insatser i torrområden. Man avser att fästa särskild vikt vid att söka och angripa orsakerna till ökenspridning.