prop · GJ03176 · 1996-01-01 00:00:00 — Vården och behandlingen skall även så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patienten skall ges så utförlig och ingående information som förhållandena påkallar och stimuleras att aktivt söka information, kritiskt granska den och anpassa informationen till sin egen situation. Att patienten är välinformerad underlättar för personalen att få den information från patienten som behövs för att ge en god vård. Informationen till patienten har också stor betydelse för patientens självkänsla. Motsvarande bestämmelser för tandvården finns i 3 § tandvårdslagen (1985:125). Vårdgivarna skall vidare arbeta för att förebygga ohälsa enligt 2 b § HSL. När någon avlidit skall hälso- och sjukvårdens uppgifter, enligt 2 c § HSL, fullgöras med respekt för den avlidne och de efterlevande skall visas hänsyn och omtanke. HSL:s och tandvårdslagens inledande bestämmelser om mål och krav för hälso- och sjukvården omfattar samtliga vårdgivare. Därutöver finns det i lagarna särskilda krav för den hälso- och sjukvård som landstingen och kommunerna bedriver. Beträffande enskild sluten hälso- och sjukvårdsverksamhet finns det särskilda krav i stadgan (1970:88) om enskilda vårdhem. Som ett led i strävandet att uppnå en trygg och säker hälso- och sjukvård av god kvalitet ställer lagstiftningen också krav på hälso- och sjukvårds- personalen. I lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. ges bestämmelser som syftar till att garantera en viss kunskapsnivå och sådana personliga egenskaper hos yrkesutövaren att denne är förtjänt av allmänhetens och myndigheternas förtroende. I lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen) finns grund- läggande bestämmelser om åligganden för och tillsyn över hälso- och sjukvårds- personalen. Härutöver finns bestämmelser om detta i dels författningar som utfärdats med stöd av åliggandelagen, dels föreskrifter och allmänna råd som riktar sig till speciella grupper inom hälso- och sjuk- vårdspersonalen och dels de lokala administrativa föreskrifter som en arbetsgivare kan meddela. I HSL och tandvårdslagen ges landstingen och i vissa avseenden kommunerna ett omfattande ansvar för hälso- och sjukvården inkl. tandvården. Landstingen har enligt 3 och 7 §§ HSL samt 5 och 8 §§ tandvårdslagen ansvaret för att de som är bosatta i erbjuds en god vård och att hälso- och sjukvården planeras med utgångspunkt i befolkningens behov av denna. Landsting- ens vårdansvar avser i princip allt som enligt 1 § första stycket HSL och tand- vårdslagen avses med hälso- och sjukvård, dvs. åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör enligt 1 § andra stycket HSL även sjuktransporter samt omhändertagandet av avlidna. ansvar omfattar emellertid inte sådan hälso- och sjukvård som omfattas av kommunernas ansvar enligt HSL. Enligt 18 och 20 §§ HSL har kommunerna ett motsvarande ansvar beträffande dem som bor i en sådan boendeform eller bostad som avses i 20 § andra stycket och 21 § tredje stycket social- tjänstlagen (1980:620, SoL), samt dem som vistas i dagverksamhet som omfattas av 10 § socialtjänstlagen. Kommunernas ansvar omfattar dock inte sjukvård som meddelas av läkare och inte heller sjuktransporter. Enligt 6 § HSL är detta ett särskilt ansvar för landstingen. Enligt 20 § andra stycket och 21 § tredje stycket SoL skall kommunen inrätta bostäder med särskild service för dem som till följd av fysiska, psykiska eller andra skäl behöver ett sådant boende. Häri ingår dock inte gruppbostäder för utvecklingsstörda m.fl. som erbjuds enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) som trädde i kraft . Kommu- nens ansvar utesluter inte heller att särskilda boendeformer uppförs och drivs av annan än kommunen. Kommunernas ansvar medför ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän (3 § andra stycket SoL). Sålunda har landstingen skyldighet att erbjuda läkarvård till de i särskilda boendeformer medan det ligger i kommunernas ansvar att se till att den som är i behov av sådan vård verkligen får den. Intentionerna i lagstiftningen på hälso- och sjukvårdens samt områden förutsätter en nära samverkan och samordning av verksamheter inom lands- ting och kommuner men även mellan dessa och fristående organisationer och en- skilda. I HSL och tandvårdslagen åläggs landstingen och kommunerna en skyldighet till sådan samverkan. Landstingens och kommunernas planeringsansvar avser även den enskilda hälso- och sjukvården och skall fullgöras i samverkan med andra myndigheter, organisationer och enskilda vårdgivare. Landstingen och kommunerna skall utifrån vård- och planeringsansvaret enligt HSL, tandvårdslagen och SoL organisera vården efter de lokala förutsättningarna. Bestämmelser finns i 3 och 18 §§ HSL, 5 § tandvårdslagen respektive 4 § SoL om landstingens och kommunernas möjligheter att sluta avtal med enskild att på entreprenad utföra de uppgifter som de svarar för inom hälso- och sjukvården, tandvården respektive . Uppgifter som innefattar myndighetsutöv- ning får emellertid inte utan särskilt lagstöd överlämnas till ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ. Ett landsting kan således sluta avtal med enskild vårdgivare om fullgörande av vissa vårdinsatser inom ett upptagningsområde. Driftsansvaret för en vårdcentral kan t.ex. läggas ut på entreprenad. Ett entreprenadavtal innebär emellertid inte att entreprenören tar över vårdansvar enligt HSL. Entreprenören och dennes personal blir genom entreprenadavtalet aldrig landstingspersonal utan förblir enskilda vårdgivare och yrkesutövare. Genom de ändringar som skett i kommunallagen (1991:900) fr.o.m. har kommuner och landsting, när de överlämnar vården av en ange- lägenhet till någon annan än ett helägt kommunalt företag, ålagts en skyldighet att tillförsäkra sig möjligheter att kontrollera och följa upp verksamheten (3 kap. 19 §). De kommunala nämndernas ansvar enligt kommunallagen skall även om- fatta sådan verksamhet som nämnden lämnar över till annan på entreprenad (6 kap. 7 §). Hälso- och sjukvård bedrivs också i vissa fall under tillsyn av andra statliga myndigheter. ansvarar t.ex. för tillsynen över skolhälsovården, för den hälso- och sjukvård som bedrivs inom kriminalvården och Arbetarskyddsstyrelsen för företagshälsovården. Huvuddelen av hälso- och sjukvården bedrivs i offentlig regi. 4.3.2 Enskild verksamhet inom hälso- och sjukvården Det vårdansvar som uppställs för landsting och kommun i bl.a. 3 respektive 18 §§ HSL innebär inte att lagen ställer upp något hinder för att andra vårdgivare än landstingen och kommunerna ges förutsättningar att bedriva hälso- och sjuk- vårdsverksamhet. I förarbetena till hälso- och sjukvårdslagen (prop. 1981/82:97 s.150) har det bl.a. ansetts angeläget att t.ex. privatpraktiserande läkare och privata sjukhem ges goda möjligheter för sin verksamhet. I stadgan (1970:88) om enskilda vårdhem (vårdhemsstadgan) ges bestämmelser för enskild verksamhet på hälso- och sjukvårdens och område. Vård- hemsstadgan reglerar sluten sjukvård samt omvårdnad och tillsyn av äldre som motsvarar kommunernas särskilda boendeformer. För enskild öppen sjukvård finns ingen motsvarande reglering. Inom den öppna hälso- och sjukvården kan enskild verksamhet etableras utan att någon i författning reglerad tillståndsprövning behöver ske. Vissa legitimerade yrkesutövare har dock en i författning reglerad skyldighet att till Socialsty- relsen anmäla att de driver enskild mottagningsverksamhet. Sådan an- mälningsskyldighet gäller enligt 2 § förordningen (1994:1290) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården läkare, tandläkare, sjuksköterskor och barn- morskor. Enligt bestämmelsen gäller en skyldighet att anmäla verksamheten till senast efter det att verksamheten startats. Anmälan skall också göras om verksamheten upphör eller flyttas till annan lokal. Enligt 26 § lagen (1993:651) om läkarvårdsersättning skall privatpraktiserande läkare medverka till att den egna verksamheten kan följas upp och utvärderas. Läkaren skall lämna uppgifter om antalet patientbesök m.m. till och . Motsvarande gäller för sjukgymnaster. Det finns ca 2 000 privatpraktiserande läkare, varav ca 800 arbetar som sådana på heltid. En stor grupp ca. 4 000 av de privatpraktiserande vårdyrkesutövarna är tandläkare. Sammanlagt ett hundratal sjuksköterskor och barnmorskor är enskilt verksamma. Mellan 1 500 - 1 800 psykologer är enskilt verksamma på hel- eller deltid. Stadgan (1970:88) om enskilda vårdhem m.m. Vårdhemsstadgan innehåller enhetliga regler om tillsyn och kontroll av enskilda inrättningar inom hälso- och sjukvår- dens och område. Vårdhemsstadgan omfattar dock endast sluten sjukvård samt sådan omvårdnad och tillsyn av äldre som motsvarar kommunernas särskilda boendeformer. I stadgan ges bestämmelser om krav på föreståndare, vårdhemsläkare, personal, lokaler och utrustning. Bestämmelserna kompletterar de bestämmelser om krav på hälso- och sjukvården som gäller enligt 2 a - 2 c §§ HSL. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1985:16) för tillämpningen av stadgan. Styrelsen har bl.a. beträffande förläggning, lokaler, utrustning m.m. föreskrivit att de normer som gäller för landstingens sjukhus i princip skall gälla också för privata sjukhus för somatisk korttids- vård. Personalen skall vara dimensionerad efter patienternas antal och vårdbe- hov. Personalen skall få den fortlöpande utbildning och handledning som behövs. Med enskilt vårdhem avses, enligt vårdhemsstadgan, inrättning som drivs av an- nan än staten, kommun eller landsting och som har minst tre vårdplatser för sjukvård eller annan personlig omvårdnad eller tillsyn. Verksamheten vid ett vårdhem får endast avse sådana personer för vilka vårdhemmet är godkänt och som lämpligen kan vårdas där. Vården vid ett enskilt vårdhem skall vara frivillig. Lagen (1991:1128) om psy- kiatrisk tvångsvård kan göras tillämplig på det enskilda vårdhemmet endast i enskilda patientfall efter regeringens bestämmande. Åtgärder som inlåsning, bäl- tesläggning eller annan form av tvång får inte förekomma vid ett vårdhem. Detta gäller även den som vid permission, som beviljas i samband med vård enligt lagen, är skyldig att vistas på vårdhem. De regler som finns om tvång i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) kan inte heller tillämpas vid en placering på enskilt vårdhem. Vårdhemsstadgan anger att enskild inte får driva inrättning med tre eller fler vårdplatser för sjukvård eller annan personlig omvårdnad eller tillsyn utan tillstånd av . Tillståndskravet och vissa andra bestämmelser i stadgan gäller även vissa inrättningar med färre än tre vårdplatser. Verksamheter med 1 - 2 vårdplatser för yrkesmässig sjukvård får inte heller drivas utan tillstånd. Enligt 17 § vårdhemsstadgan görs dock undantag om det finns ett avtal med sjukvårdshuvudmannen. Bestämmelserna i vårdhemsstadgan om tillsyn och föreståndare gäller också i tillämpliga delar. Krav på särskild vårdhemsläkare ställs inte för dessa verksamheter. I 2 § vårdhemsstadgan regleras avgränsningen av stadgans tillämplighet i för- hållande till annan lagstiftning. Där anges också verksamheter som är undantagna från stadgan. Stadgan är inte tillämplig på enskild verksamhet som kräver tillstånd enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och inte heller vad beträffar verksamheter för alkohol- och narkotikamissbrukare som enligt 69 § socialtjänstlagen (1980:620) är att anse som hem för vård eller boende. Den s.k. kontrollerade familjevården för psykiskt sjuka omfattas inte av vårdhemsstadgan och regleras inte heller av bestämmelser i annan författning. Undantag från vårdhemsstadgans tillämplighet görs också beträffande verksamhet för vilken statsbidrag utgår vid vård av handikappade eller för vilken regering- en har meddelat särskilda föreskrifter, och beträffande vårdenhet som är avsedd för sjukvårdande verksamhet. I 7 - 10 §§ vårdhemsstadgan ges bestämmelser om tillståndsgivningen och därmed sammanhängande frågor. Ansökan om tillstånd att driva enskilt vårdhem kan göras av enskild eller juridisk person och skall göras skriftligen hos i det län där sökanden avser att etablera verksamheten. Ansökan skall innehålla uppgift om målgruppen, vårdhemmets benämning och belägenhet, antalet vård- platser, brandskyddsåtgärder och sanitära anordningar, föreståndare, dennes kompetens och erfarenhet, vårdhemsläkare, övrig personal och deras utbildning. Till ansökan skall fogas vissa handlingar. Föreståndaren och vårdhemsläkaren skall lämna skriftligt åtagande till innan verksamheten startas. skall utfärda skriftligt bevis om beviljat tillstånd. I beviset skall anges de villkor som gäller för tillståndet (9 § vårdhemsstadgan). Hand- läggningen av tillståndsansökningar regleras inte närmare i vårdhemsstadgan. I SOSFS 1985:16 har dock meddelat allmänna råd beträffande förfa- randet. Tillståndsbeviset skall alltid innehålla uppgift om vem som skall driva hemmet, dess benämning och belägenhet, den kategori vårdbehövande för vilken det är godkänt, det högsta antal personer som får vårdas där och vem som skall vara föreståndare. Har byggnadslov inte meddelats och är det inte up- penbart att sådant är obehövligt, skall beviset innehålla erinran om att byggnadslov kan fordras. Tillstånd kan beviljas innan uppgift lämnats om före- ståndare och vårdhemsläkare. I beviset skall då anges att verksamhet inte får påbörjas förrän medgivit det. I beviset skall också anges om till- ståndet gäller tills vidare eller för begränsad tid (10 § vårdhemsstadgan). kan utöver de nu nämnda villkoren ange särskilda villkor för tillståndet som är motiverade med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Verksamhetstillsynen över enskilda vårdhem regleras i 3 § vårdhemsstadgan. I tillsynen över vårdhemmen är fyra myndigheter inkopplade, nämligen Socialstyrel- sen, i det län där vårdhemmet är beläget, socialnämnden i vederbö- rande kommun och - beträffande vårdhem som organiserar undervisning på en nivå motsvarande förskola, grundskola eller gymnasieskola - . har den högsta tillsynen över de enskilda vårdhemmen. Denna sociala och medicinska verksamhetstillsyn innebär att styrelsen har att verka för att vården och behandlingen vid de enskilda vårdhemmen blir av godtagbar standard och följer den allmänna medicinska och sociala utvecklingen i samhället samt att gällande bestämmelser följs i fråga om den enskildes rättigheter och säkerhet i vården. Länsstyrelserna meddelar tillstånd enligt vårdhemsstadgan och utövar på länsplanet den primära tillsynen över enskilda vårdhem. Länsstyrel- serna inspekterar vårdhemmen och kan vid behov ge förelägganden beträffande verksamheten. Om rättelse inte sker kan ange särskilda villkor för att verksamheten skall få fortsätta eller återkalla beviljat tillstånd. Socialnämnderna skall enligt 3 § tredje stycket vårdhemsstadgan utöva löpande tillsyn över vårdhemmen i kommunen. Syftet är att nämnden skall lära känna verk- samheten vid vårdhemmen och genom besök - minst - och samtal bilda sig en uppfattning om vård- och boendeförhållanden vid dessa. Nämnden bör hjälpa hemmets ledning med råd rörande sociala frågor, förmedla kontakter med organisationer och andra föreningar samt informera om möjligheter till aktivering och meningsfull sysselsättning av patienter och gäs- ter. Enligt 19 § vårdhemsstadgan får de myndigheter som har tillsyn över enskilda vårdhem kräva de upplysningar som behövs för tillsynen. äger tillträde till hemmet och rätt att göra sig underrättad om förhållanden som är av betydelse för tillämpningen av stadgan och föreskrifter som meddelats med stöd av denna. Polishandräckning kan tillgripas om tillsynsmyndighet vägras tillträde utan godtagbart skäl. Vårdhemsstadgan innehåller också en bestämmelse om skyldighet för föreståndaren att lämna årsberättelse över vårdhemmets verksamhet till , och kommunen (15 § 7 vårdhemsstadgan). Årsbe- rättelsen skall lämnas på ett av fastställt formulär. I 16 § 5 vårdhemsstadgan anges att vårdhemsläkaren skall anmäla till om någon i samband med vård eller behandling vid hemmet drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Vårdhemsläkarens anmälningsskyldighet motsvarar den som gäller ett landstings eller en kommuns hälso- och sjukvård eller annan hälso- och sjukvård som en le- gitimerad yrkesutövare svarar för enligt förordningen (1982:772) om skyldighet att anmäla vissa allvarliga skador m.m. i hälso- och sjukvården, den s.k. Den offentliga tillsynen och kontrollen över enskilda vårdhem innefattar ett sanktionssystem som ger befogenheter att anmäla till åtal, att återkalla tillstånd, att ange särskilda villkor för verksamheten och att för- flytta personer som är inskrivna på hemmet. Enligt 18 § vårdhemsstadgan kan göra åtalsanmälan vid vissa förseelser mot vårdhemsstadgan. Den som driver tillståndspliktig verksamhet utan tillstånd, eller utan föreståndare eller vårdhemsläkare när sådan skall finnas vid hemmet, kan dömas till böter eller fängelse . Detta gäller även den som ändrar verksam- heten eller vårdhemmet eller byter föreståndare utan tillstånd. Enligt 13 § vårdhemsstadgan kan återkalla tillstånd om vården inte ombesörjs på ett tillfredsställande sätt eller om annat uppenbart missförhållande föreligger och rättelse inte sker. Enligt 9-10 §§ vårdhemsstadgan kan fastställa särskilda villkor för att en verksamhet skall få påbör- jas eller fortsätta. Enligt 4 § vårdhemsstadgan kan förordna att personer som vistas på vårdhem skall förflyttas därifrån. Detta gäller personer som inte lämpligen kan vårdas vid ett vårdhem eller som väsentligen försvårar vården av andra som vistas på hemmet. beslut om tillstånd och därmed sammanhängande frågor kan över- klagas. Av 20 a § vårdhemsstadgan framgår att överklagande av beslut enligt stadgan skall göras i vissa fall till kammarrätt och i andra fall till . Beslut av beträffande tillstånd och därmed hörande ärenden överklagas hos regeringen. I ärenden där regeringen eller är slutinstans finns en viss klagomöjlighet till Regeringsrätten enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Denna prövning är begränsad till om avgörandet strider mot någon rättsregel. Med tillsyn menas i allmänhet någon form av övervakning. revisorer har, i ett förslag till (1994/95:RR9) angående tillsynens innebörd och tillämpning, bl.a. påpekat att tillsynsbegreppet ibland kan närma sig information och rådgivning liksom att gränserna mellan tillsyn, uppföljning och kontroll inte alltid varit klara. Riksdagsrevisorerna väljer för sin del ett tillsynsbegrepp som ligger kontrollbegreppet nära och påpekar att varje verksamhetsutövare självklart har ett ansvar för sin egen verksamhet, som även inbegriper olika former av kontroller och intern revision. I förhållande härtill skall den statliga tillsynen utgöra en oberoende kontroll, som tjänar som en ga- ranti gentemot allmänheten. Revisorernas slutsatser, som grundas på granskningar av tillsynen inom åtta skilda verksamhetsområden i samhället, innebär i korthet bl.a. - att det anses viktigt med tydliga förutsättningar för tillsynen - att tillsynens oberoende och integritet bör stärkas - att det anses nödvändigt med offentlig tillsyn oaktat utformning och omfatt- ning av verksamhetsutövarens egenkontroll - att tillsynen bör bli mer aktiv och att det bör avsättas tillräckliga resur- ser för detta - att ett sanktionssystem anses kunna bidra till en effektivare tillsyn och - att frågan om avgifter för tillsyn inom olika samhällsområden bör ges en samlad behandling. Med anledning av revisorernas förslag har begärt en uppföljning av statlig tillsynsverksamhet av regeringen (bet. 1994/95:KU27, rskr. 1994/95:193). 4.4.2 Tillsyn på hälso- och sjukvårdens område Hälso- och sjukvården är en verksamhet som många är beroende av och som har stor betydelse för den allmänna välfärden. Det är av vikt att de mål och krav som ställs på verksamheten uppfylls. Detta måste i första hand säkerställas av vårdgivarna själva. Hälso- och sjukvården kontrolleras också genom statlig tillsyn. I tillsynen ligger såväl att kontrollera som att följa och stödja verksamheten. Statens tillsyn över hälso- och sjukvården har traditionellt beskrivits som inriktad dels mot själva vårdverksamheten (verksamhetstillsyn), dels mot de personer som arbetar i vården (individtillsyn). Eftersom denna indelning inte alltid ger en bra och heltäckande beskrivning av tillsynsarbetet används även andra begrepp. För att skilja den direkt verkande tillsynen från mer övergripande insatser har inom gjorts en indelning, som ansluter till verkets huvud- programområden; primär tillsyn å ena sidan och (nationell) uppföljning och ut- värdering å den andra sidan. Andra begreppspar som tillämpas är förebyggande tillsyn till skillnad från indikerad tillsyn respektive löpande tillsyn till skillnad från initiativtillsyn. I det första fallet avses att åskådliggöra att arbetet består av såväl prevention som av kontroll. I det andra fallet vill man belysa hur tillsynsinsatser uppstår. Mängden definitioner är i sig ett tecken på att tillsynen utgör ett vittomfattande och dynamiskt arbetsområde och därför är svår att fånga i en given begreppsapparat. Av den anledningen ansluter sig beskrivningen här, trots redovisade begränsningar, till den traditionella indel- ningen i individ- och verksamhetstillsyn och till det mer kontrollbetonade tillsynsbegreppet som revisorer förordar. Utöver statens tillsyn utövar naturligtvis sjukvårdshuvudmännen i sin egenskap av finansiär och arbetsgivare tillsyn över sin verksamhet och personal. Denna form av tillsyn avser då interna förhållanden och förhållandet arbetsgivare- arbetstagare. Enligt lagen (1992:563) om förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och sjukvården, m.m. skall inom varje landsting och kommun finnas en för- troendenämnd med uppgift att främja kontakten mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen samt att ge patienten den hjälp som behövs. gäller särskilda föreskrifter som beslutats av om kvali- tetssäkring i hälso- och sjukvården (SOSFS 1993:9). Enligt dessa föreskrifter skall egenkontrollen bedrivas systematiskt, fortlöpande och dokumenterat. Kvali- tetsarbetet har dock inte hunnit utvecklats så väl hos alla sjukvårdshuvudmän att man helt skulle kunna förlita sig till egenkontrollen. Ur patient- säkerhetssynpunkt är det vidare av stor vikt att det finns en oberoende tillsynsinstans. Kompetensbekräftelsen, som inom Europeiska Unionen (EU) benämns ackreditering, kan ses som en mellanform mellan statlig tillsyn och huvudmannens egenkontroll i den meningen att det här handlar om en extern tredjepartsbedömning. Ackre- ditering utförs av Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (SWEDAC), som är en myndighet under . SWEDAC:s verksamhet regleras i lagen om teknisk kontroll och systemet utgår från de på Europeiska Unionens upp- drag utarbetade europeiska kvalitetsstandarderna (EN 45 000 serien) för kompetensprövning och kompetensbekräftelse av laboratorier, certifierings- eller besiktningsorgan. Ackreditering har inom hälso- och sjukvården främst varit aktuellt för laboratorier. Ackreditering innebär för ett laboratorium en systematisk och återkommande kontroll av dess tekniska kompetens för varje använd provningsmetod. Vidare krävs att laboratoriet har ett sammanhållet kvalitetssystem, att använda metoder är verifierade och tillämpliga, att använd utrustning är provad etc. Även personalens kompetens kontrolleras. Medverkan i internationella eller nationella program för laboratorietjänster t.ex. SEQLA är obligatoriskt för ackrediterade laboratorier och ingår alltså som en av komponenterna i kompetensprövningen. Tillsyn av verksamheten sker sedan minst .