prop · GJ03206 · 1996-01-01 00:00:00 — Det innebär att graden av reglering skiljer mycket mellan de olika programmen. För de samhällsvetenskapliga och de naturvetenskapliga programmen, med många av fastställda obligatoriska ämnen, är timplanerna mycket detaljerade. Det ger ett intryck av tidsstyrning i stället för målstyrning. För program med yrkesämnen har däremot endast angetts en garanterad undervisningstid () för hela blocket av kurser som ingår under yrkesämnet för respektive program. Det ger skolorna betydligt större möjligheter att arbeta målstyrt och betrakta tiden som en av flera resurser. Arbetsgruppen för en mer kursutformad gymnasieskola har i sitt slutbetänkande Kursutformad gymnasieskola En flexibel skola för framtiden (Ds 1995:78) redovisat vilka hinder som finns för ett mer flexibelt arbetssätt. Av remissyttrandena över arbetsgruppens andra betänkande Kursutformad gymnasieskola för alla (Ds 1994:139) är det en klar majoritet som vill ha en öppnare reglering av tidsstyrningen i gymnasieskolan. utveckling förordar en starkare målstyrning och en minskning av tidsstyrningen. Mot bl.a. denna bakgrund föreslår regeringen i denna proposition vissa förändringar av timplanerna, som ökar skolans möjligheter att arbeta mera målstyrt och flexibelt utifrån elevernas behov. Programmålen är ett nytt styrdokument i det svenska skolsystemet. har enbart använts läroplan och kursplaner. De 16 nationella programmen består av kärnämnen och karaktärsämnen. Det är de senare som ger programmet dess karaktär, så som det kommer till uttryck i programmålen. Programmålen nås inte med någon form av automatik. Summan av delarna, dvs. de olika kursplanernas mål, ger ingen garanti att programmets mål uppnås. Det är främst genom uppläggningen av utbildningen samt genom sättet att genomföra undervisningen som eleverna kan nå de kunskapsmål som anges i programmålen. Om en starkt driven kursutformning av gymnasieskolan leder till ett fragmentiserat sätt att lägga upp undervisningen kan detta komma i konflikt med programmålen. En gymnasieskola där lärarna i de olika ämnena och kurserna samverkar i planering, uppläggning och genomförande skapar däremot bättre förutsättningar för att nå programmålen. De kompetenser som efterfrågas av arbetslivet och som har betydelse för möjligheterna till ett livslångt lärande är till mycket stor del icke ämnesanknutna. Det är i stället förmågor som att själv lära sig att lära, social kompetens, problemlösningsförmåga, kreativitet osv. som måste fokuseras. Tillsammans med en allt större frihet för eleverna att välja kurser och kommunernas möjlighet att utforma specialutformade program, blir programmålens ställning allt viktigare. Regeringen ser programmålen som en ram där värdet av en sammanhållen utbildning beskrivs. De ger också en samlad bild över en hel utbildningsväg och anger vilken kompetens eleverna har med sig när de genomfört programmet. Om nuvarande programmål inte fyller denna uppgift kan det bli aktuellt för regeringen att föreslå åtgärder som förstärker pro- grammålens ställning. 9 Ett betyg i svenska i gymnasieskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Nuvarande regler om två betyg i svenska i | | gymnasieskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen tas bort. Arbetsgruppens förslag: En arbetsgrupp inom har behandlat bl.a. frågan om ett eller två betyg i svenska. I en depar- tementspromemoria, Svenska som andraspråk och betygsättningen i svenska (Ds 1995:40) har arbetsgruppen presenterat sina överväganden. I promemorian redovisades även en uppsats som behandlar betygsättningen i svenska. I denna konstateras att de två betygen i Svenska B är rester av en gammal tradition som har haft olika innebörd under olika tider. är de mest ett hinder för utvecklingen av ett integrerat, brett humanistiskt ämne där färdigheter och kunskaper eller form och innehåll utvecklas parallellt i elevernas personliga bildningsgång. Arbetsgruppens bedömning är att övervägande skäl talar för att det fortsättningsvis endast bör ges ett betyg i svenska. Ett skäl är att i både svenska i och i svenska som andraspråk i gymnasieskolan och gymnasial vuxenutbildning ges bara ett betyg. Remissinstanserna: Promemorian har sänts ut till bl.a. samtliga gym- nasieskolor, komvux och högskolor med erbjudande om att ge synpunkter på bl.a. betygsättningen i svenska. Endast ett fåtal synpunkter har lämnats. Skälen för regeringens förslag: Kärnämnet svenska i den gymnasiala utbildningen är uppdelat i två kurser, Svenska A, Språket och människan, och Svenska B, Språk - Litteratur - Samhälle. Vid betygsättningen i dessa två kurser skall för A-kursen anges ett betyg och för B-kursen två betyg, ett i svenska språket och ett i litteraturkunskap. Genom ställningstagande med anledning av regeringens proposition En ny läroplan (prop. 1992/93:250, bet.1993/94:UbU2, rskr. 1993/94:93) lades grunden till det betygssystem som gäller för bl.a. gymnasieskolan. I propositionen berördes även frågan om ett eller två betyg i svenska. Regeringen bedömde det som viktigt att det av en elevs slutbetyg även i fortsättningen skall framgå vilket betyg han eller hon har i svenska språket respektive litteraturkunskap och språklig orientering. I en välintegrerad svenskundervisning, där eleverna får tillfälle att utveckla sitt språk i meningsfulla sammanhang, är det inte rimligt att dra en gräns mellan form och innehåll vid betygsättningen. Regeringen anser därför att de nuvarande reglerna bör ändras så att endast ett betyg ges för B-kursen i svenska. Förslaget innebär att i gymnasieförordningen (1992:394) bör ändringar göras för att betygsättningen i svenska skall ske på samma sätt som i övriga kurser i gymnasieskolan. Eftersom regeringens förslag även gäller gymnasial vuxenutbildning bör motsvarande ändringar göras i förordningen (1992:403) om vuxenutbildning. 10 Timplanejusteringar för gymnasieskolan -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Timplanerna i bilaga 2 till skollagen | | ändras så att de anger riktvärden för utbildningens omfattning i| | timmar för ämnen samt för det garanterade antalet | | undervisningstimmar för programmet. Regeringen eller den | | myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om | | tillämpningen av timplanerna. Utredningens förslag: Enligt Kommitténs för gymnasieskolans utveckling första delbetänkande bör kursplanernas mål styra undervisningens omfattning i högre grad. är tidsstyrningen för dominerande. Enligt kommitténs uppfattning bör de angivna timtalen utgöra riktvärden för undervisningstiden på liknande sätt som gäller i gymnasial vuxenutbildning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser däribland , , Skolledarna, kommuner delar i princip kommitténs bedömning att kursplanernas mål skall styra undervisningens omfattning. samt och kommuner tar avstånd från eller är tveksamma till att göra förändringar i den minsta garanterade undervisningstiden i gymnasieskolan. anser att det finns skäl att diskutera om den garanterade undervisningstiden kan utgå och ser det som viktigast att skolan främst skall sträva mot att varje elev tillägnar sig goda kunskaper och att elever som behöver mer undervisning skall få det. Bakgrund: Den reformering av gymnasieskolan som pågår innebär en ambitionshöjning. Alla nationella program är treåriga och innehåller en gemensam kärna av allmänna ämnen. Det innebär att bl.a. program med yrkesämnen, jämfört med motsvarande äldre utbildningar, har förstärkts med allmänna ämnen. Även yrkesämnena i dessa program har fått ett mer teoretiskt innehåll som en följd av arbetslivets utveckling. Arbetet med att höja kvaliteten i gymnasieskolan har, enligt utveckling (SOU 1996:1), bl.a. försvårats av det förhållandet att den nya läroplanen och det nya betygssystemet inte var färdiga då reformen började genomföras och av att kursplanerna från början var av provisorisk karaktär. Inte heller är reformens syfte och mål väl kända av alla dem som skall genomföra gymnasiereformen och det behöver göras insatser för att åstadkomma detta. Genom att exempelvis förändra arbetssätt, utveckla organisation och genomförande av undervisningen kan man vända utvecklingen. Detta kan göras genom att använda skolans resurser på ett effektivare och mer strategiskt sätt. Ett hinder för skolhuvudmännen i detta avseende är bl.a. de regler som hör samman med timplanen och dess tillämpning. Timplanerna har haft en dominerande ställning i skolans styrning. Timplanerna i bilaga 2 till skollagen anger den minsta garanterade under- visningstiden för ämnena i gymnasieskolan. En elev har rätt att få undervisning i varje ämne i den utsträckning som anges i timplanerna. Det är dock inget som hindrar att skolorna ger eleverna mer undervisningstid i ett eller flera ämnen. Att det finns en minsta garanterad undervisningstid innebär inte att alla elever i gymnasieskolan behöver den. De elever som så önskar skall kunna få undervisningen i en kurs upplagd med färre antal timmar. Gymnasieskolan måste präglas av en flexibilitet och anpassning till olika undervisningssituationer. Det finns därför anledning att erinra om att det av begreppet "minsta garanterade undervisningstid" indirekt framgår att elever som behöver mer undervisningstid för att nå upp till kunskapsmålen kan ställa anspråk på det (prop. 1992/93:250 s. 49). Omfattningen av studierna i de olika ämnen anges med gymnasiepoäng. För varje ämne motsvarar antalet gymnasiepoäng minsta antalet garanterade undervisningstimmar i ämnet. En elev har uppnått det antal gymnasiepoäng som gäller för kursen, när eleven har inhämtat den kunskap som utbildningen i kursen avser att ge. Oavsett hur lite eller hur mycket undervisning en elev fått i en kurs så tillgodoräknas eleven samma antal gymnasiepoäng för kursen. Även om undervisningstiden i exempelvis Matematik A förlängts till det dubbla får eleven inte tillgodoräkna sig mer än 110 gymnasiepoäng för kursen. Efter varje kurs har eleven rätt att få betyg. Har eleven minst betyget Godkänd tillgodoräknas eleven gymnasiepoängen för den aktuella kursen. För en elev som har erhållit minst betyget Godkänd är kommunen inte skyldig att erbjuda ytterligare undervisning inom den kursen (5 kap. 4 a § skollagen). Detta gäller även om eleven begärt och fått kortare undervisningstid än den minsta garanterade. Bestämmelserna i skollagen ger skolorna vissa möjligheter att omfördela undervisningstiden mellan kurser i ett ämne. Då timplanen anger den minsta garanterade undervisningstiden för ett ämne är det möjligt att inom samma ämne, t.ex. svenska, matematik och flertalet yrkesämnen, justera undervisningstiden för kurserna i ämnet. Det har bl.a. visat sig i uppföljningen av reformen att skolorna indirekt utnyttjat skollagen till justeringar av undervisningstiden i olika ämnen. I av skolan 1996 framgår att flera kommuner erbjuder eleverna möjlighet att välja en viss kurs med kortare eller längre undervisningstid. Därigenom kan elever som behöver mer lärarledd undervisning välja längre kurser. Andra elever kan välja kortare kurser. Det är främst skolor med stort elevunderlag, som kan utnyttja dessa möjligheter. För elever som har behov av extra stöd i skolarbetet skall, enligt gymnasieförordningen (8 kap. 1 §), stödundervisning anordnas. Skolhuvudmannen har i detta sammanhang ett ansvar att ge undervisning utöver den tid som anges i timplanen. Lokalt tillägg kan, enligt 5 kap. 12 § gymnasieförordningen, vara en eller flera kurser. Det lokala tillägget kan även användas för att ge elever, som behöver det, mer undervisning i vissa ämnen. Skälen för regeringens förslag Flexibilitet i användningen av undervisningstimmar Det är angeläget att ge skolorna en möjlighet att på ett flexibelt sätt anpassa undervisningstiden bättre till utbildningsmål och de berörda elevernas förutsättningar än vad dagens regler medger. finns vissa begränsade möjligheter att göra justeringar i timplanerna. Programmålen och kursplanerna måste enligt regeringens uppfattning få ökad betydelse och en öppnare reglering av tillämpningen av timplanerna bör därför införas. Enligt 5 kap. 4 § skollagen får regeringen meddela ytterligare föreskrifter om timplaner samt, om det finns särskilda skäl, göra begränsade avvikelser i timplanerna. Detta bemyndigande har bl.a. tillkommit för att kunna ge elever som har påtagliga studiesvårigheter möjlighet att välja bort vissa ämnen på ett nationellt program, s.k. reducerat program. Regeringen kan emellertid inte med stöd av detta bemyndigande medge en justering av undervisningstiden i olika ämnen. I gymnasial vuxenutbildning finns en förhållandevis stor möjlighet att justera antalet undervisningstimmar. I 1 kap. 6-7 §§ förordningen (1992:403) om vuxenutbildning framgår att timplanerna i bilaga 2, till skollagen, anger riktvärden för undervisningens omfattning samt att kommunerna har rätt att öka eller minska timtalen beroende på hur mycket undervisning eleverna behöver för att uppnå de kunskapsmål som anges i respektive kursplan. Vi föreslår att en flexibilitet i användningen av undervisningstiden i gymnasieskolan görs möjlig på motsvarande sätt som i komvux. Därigenom kan man lokalt - inom ramen för det garanterade antalet undervisningstimmar för programmet - friare disponera tiden i de olika ämnena. Härigenom skapas förutsättningarna för skolorna att på ett flexibelt sätt anpassa undervisningstiden till de berörda elevernas behov. Genom regeringens förslag tappar begreppet minsta garanterad undervisningstid per ämne, som den anges i timplanen i bilaga 2 till skollagen, sin innebörd. Det går inte att ange en minsta garanterad undervisningstid som genom vårt förslag kan minskas. I stället föreslår vi att undervisningstiden i timmar för varje ämne anges som ett riktvärde. För varje ämne motsvarar därvid antalet gymnasiepoäng den undervisningstid som angivits som ett riktvärde för ämnet. Elevens rätt att få undervisning motsvarande det garanterade antalet undervisningstimmar för programmet samt övriga effekter av regeringens förslag måste följas upp och utvärderas. En sådan uppgift ligger naturligt inom ramen för uppdrag. Regeringens förslag bör lagtekniskt genomföras - förutom genom en ändring i bilaga 2 till skollagen - så att det i stället för de bemyndiganden som finns i 5 kap. 4 § det där anges att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer kan meddela föreskrifter om tillämpningen av timplanerna. Uttrycket "minsta garanterade" i 5 kap. 4 a § bör dessutom tas bort. Om antar förslaget avser regeringen att i gymnasieförordningen införa bestämmelser som ger skolhuvudmännen liknande möjligheter att göra timplanejusteringar som för gymnasial vuxenutbildning, dvs. att kommunerna får rätt att öka eller minska timtalen beroende hur mycket undervisning eleverna behöver för att uppnå de kunskapsmål som anges i respektive kursplan. De förslag som regeringen presenterat i det föregående medger möjligheter för skolorna att göra justeringar av undervisningstiden i ämnen och kurser i gymnasieskolan. Därigenom kan undervisningstiden anpassas till berörda elevers behov. Vi vill här även peka på ytterligare vägar att förstärka elevernas kunskaper i olika ämnen. I remissvaren till Kommitténs för gymnasieskolans utveckling delbetänkande finns ett mycket stort stöd för betydelsena av samverkan mellan kärnämnen och karaktärsämnen. Elever på Naturvetenskapsprogrammet och Samhällsvetenskapsprogrammet får genom studier i karaktärsämnena förstärkning av kunskaperna i kärnämnena. Exempelvis ger undervisningen i fysik och kemi tillfälle att befästa matematikkunskaperna och undervisningen i samhällskunskap, filosofi, m.fl. ämnen ger möjlighet att tillämpa kommunikativa färdigheter som befäster kunskaperna i svenska. Dessa spridningseffekter finns även på andra program men blir genom karaktären av dessa programs ämnen inte lika tydliga. Med nuvarande bestämmelser finns möjligheter att inom ramen för individuellt val erbjuda elever - såväl nationellt som lokalt fastställda kurser - som kan förstärka och komplettera undervisningen i kärnämnena. Det finns exempel på skolor som t.ex. erbjuder lokala kurser i tillämpad matematik och praktisk svenska, t.ex. i speech, i detta syfte. Härigenom ges möjligheter för de elever som väljer dessa kurser till ytterligare undervisning, som knyter an till kärnämnena. utveckling konstaterar i sitt delbetänkande att undervisningen i de för alla treåriga program gemensamma kärnämnena är en stor utmaning för gymnasieskolans lärare. De goda exempel som finns visar dock att det inte är en omöjlig uppgift. Kommittén har funnit att det gemensamma för de skolor som lyckas bra är att de har en skolledning som stöder förändring och lärare som är förändringsagenter. De har målen i läroplanen som ledstjärna, elevernas behov av undervisning som utgångspunkt och är mindre fixerade vid undervisningstimmar och mer vid resultatet. Eleverna har inflytande på sitt arbete och lärarna samarbetar. drar liknande slutsatser i Bilden av skolan 1996, i vilken det framhålls att reformeringen av gymnasieskolan kräver ny organisation men även ett nytt tänkande. Regeringen bedömer att kommittén och drar riktiga slutsatser och anser att en fortsatt lokal utveckling av samverkansformer mellan ämnen och arbetsformerna i ämnena behövs. För varje program finns programmål. Programmålet uppnås inte endast genom att eleverna läser kurserna inom ett program. Summan av delarna utgör i detta sammanhang inte med automatik helheten. Det fordras därför en genomtänkt planering av undervisningen, av arbetssätt och av arbetsformer för att eleverna skall nå de mål som angivits i både programmål och läroplan. Genom att forma undervisningen olika beroende på program och utifrån de mål som angivits för programmet kan samarbete mellan lärare i kärnämnen, i karaktärsämnen och i ämnen, som eleven väljer inom ramen för individuellt val, sättas in i ett sammanhang. Därigenom nås både spridnings- och synergieffekter, som kommer alla ämnen till del. Ovanstående diskussion gäller också i fråga om den arbetsplatsförlagda utbildningen (APU). I avsnitt 11 föreslås förändringar vad gäller APU. Förslagen ökar möjligheterna att ge eleverna ett sammanhang i utbildningen som programmålen syftar till. Utöver tidigare nämnda åtgärder i syfte att ge skolhuvudmännen ökade förutsättningar att höja kvaliteten i gymnasieskolan vill regeringen informera om att har tagit initiativ till en informationsinsats tillsammans med och . Den gemensamma insatsen inriktas på att främja utvecklingen av gymnasieskolan och riktas dels mot lokala skolpolitiker genom konferenser , dels genom särskilt riktad information till elever i gymnasieskolan och deras föräldrar. Ökade kunskaper om gymnasieskolan hos eleverna ger dem bättre förutsättningar att få inflytande . Därutöver kommer och var för sig att genomföra egna utvecklingsinsatser för gymnasieskolan. För Kommunförbundets del gäller det främst att genomföra intentionerna i det skolutvecklingsavtal som tecknats med de båda lärarorganisationerna. Regeringen ser positivt på avtalets möjligheter att att främja en utveckling av skolan i allmänhet. 11 Arbetsplatsförlagd utbildning (APU) -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedöming: En särskild målbeskrivning bör fastställas för| | arbetsplatsförlagd utbildning (APU), vilken skall gälla utöver | | kursplanerna. | | Även andra ämnen än yrkesämnen bör kunna arbetsplatsförläggas. | | Regeringens förslag: En kommun skall kunna besluta att arbets- | | platsförlagd utbildning skall förekomma på de Estetiska, Naturve-| | tenskapliga och Samhällsvetenskapliga programmen. Utredningens förslag: utveckling anför i sitt delbetänkande (SOU 1996:1) att det i flera fall uppstår tolkningsproblem om bl.a. graden av kursplanestyrning och skillnaderna mellan APU och annan utbildningsverksamhet förlagd till arbetsplatser (praktik, lärlingsutbildning, inbyggd utbildning, företagsskolor etc.) Kommittén anser att det är angeläget att begreppet APU klarläggs genom en särskild målbeskrivning. Remissinstanserna: Kommitténs förslag stöds av nästan samtliga remissinstanser som kommenterat målbeskrivning av APU, bl.a. , , , och kommuner, , och . ifrågasätter om särskilda mål bör finnas för APU. Bakgrund: Ett av huvudmotiven för gymnasiereformen är att arbetslivet ställer allt högre krav på kompetens. Arbetslivet efterfrågar anställda som har en gedigen utbildning i såväl allmänna ämnen som yrkesämnen. De anställda bör ha förutsättningar för att både utveckla de specialistkunskaper som erfordras på den aktuella arbetsplatsen och för att ta till sig nya kunskaper som utvecklingen kan komma att kräva, dvs. en grund för livslångt lärande. Arbetslivet är därför beroende av att den gymnasiala utbildningen håller en god kvalitet. Möjligheterna att upprätthålla en god kvalitet i utbildningen är också beroende av goda kontakter med arbetslivet. Det ömsesidiga beroendet är särskilt tydligt inom den arbetsplatsförlagda utbildningen. APU skall enligt gällande bestämmelser förekomma inom alla program med yrkesämnen, dvs. alla nationella program utom det Estetiska, Naturvetenskapliga och Samhällsvetenskapliga programmet. På de sistnämnda programmen kan det i stället förekomma ämnesanknuten praktik men endast som alternativ till lokalt tillägg. Enligt regeringens uppfattning ökar förutsättningarna för en kvantitativt och kvalitativt tillfredsställande APU om skolan och det lokala arbetslivet har ett kontinuerligt och nära samarbete i skola - arbetslivsfrågor. Genom ett sådant samarbete kan båda parter lära sig förstå varandras villkor och kulturer. En särskild målbeskrivning för APU Första gången hade att ta ställning till frågan om arbetsplatsförlagd utbildning var med anledning av förslag i propositionen (prop. 1987/88:102) om utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan. Där anger föredraganden (s. 22 f.) att arbetsplatsförlagd utbildning till sitt innehåll skall regleras i en kursplan och innebära undervisning på arbetsplatsen. "Den skall vara lika noga planlagd som undervisningen i de skolförlagda delarna. Detta utesluter inte att en del arbetsplatsförlagda moment bör ha till syfte att öka ungdomars motivation och deras kunskaper om arbetslivet. Den arbetsplatsförlagda utbildningen utgör alltså en direkt motsvarighet till den i huvudsak skolförlagda utbildningen. Innehållet är kursplanestyrt men måste i sina detaljer anpassas till den utbildande arbetsplatsens normala verksamhet. Avsikten är inte att arbetsplatsen skall inrätta särskilda utbildningsavdelningar som är skilda från den övriga verksamheten. Den arbetsplatsförlagda utbildningen bör ledas av en handledare som arbetsplatsen tillhandahåller. Företag eller institution som ställer platser till förfogande skall ha särskilt utbildade handledare. Dessa skall i samverkan med yrkesläraren lägga upp utbildningen på arbetsplatsen. Yrkesläraren utövar tillsyn över de arbetsplatsförlagda momenten genom besök på arbetsplatserna och kontakter med handledarna." Enligt utveckling, som redovisat sina erfarenheter i betänkandet Den nya gymnasieskolan - hur går det? (SOU 1996:1), finns det både ett kvalitativt och ett kvantitativt problem med APU. Kommittén bygger sina utsagor på undersökningar som gjorts av bl.a. och . Det kvalitativa problemet kan illustreras genom uppgifterna att av APU består av nyinlärning, av tillämpning av kunskaper som elever inhämtat i skolan och av praktik. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Mot denna bakgrund kan man ifrågasätta den APU som uppges bestå av praktik och känna oro för om all APU som uppges bestå av tillämpning verkligen är kursplanestyrd. Regeringen är dock inte beredd att ge APU en så snäv innebörd att den uteslutande skall avse nyinlärning. Det viktiga är att APU är kursplanestyrd; att eleverna på arbetsplatsen inhämtar och befäster de kunskaper som de enligt kraven i kursplanen skall ha vid slutförd kurs.