prop · GJ03170 · 1996-01-01 00:00:00 — En annan lagstiftningsteknik än den gängse har därvid använts. Sålunda har lagen inte tagits med i uppräkningen i 1 § skattebrottslagen utan i stället framgår av en särskild bestämmelse i 4 § förevarande lag, att vad som i skattebrottslagen föreskrivs om avgifter även gäller beträffande den allmänna löneavgiften. Löneavgiften fastställs och uppbärs i samma ordning som gäller för arbetsgivaravgifter och egenavgifter. De båda sistnämnda avgifterna omfattas av skattebrottslagen. Med hänsyn till det nära samband som föreligger mellan de nu nämnda avgifterna bör skattebrottslagen även fortsättningsvis vara tillämplig på allmän löneavgift. Vissa ytterligare frågor Utredningen har ansett att vissa avgifter till sin karaktär så påtagligt avviker från de skatter och avgifter som täcks av skattebrottslagen att utredningen anser att de inte heller fortsättningsvis bör omfattas av skattebrottslagen. Detta gäller avgifter enligt radiolagen (1966:755), lagen (1982:349) om återvinning av dryckesförpackningar av aluminium, lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol, lagen (1989:41) om TV-avgift, lagen (1992:1300) om krigsmateriel och lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. Till en del är det här fråga om vad som närmast är att betrakta som konsumentavgifter - såsom TV-avgift - eller avgift för myndighets kontrollverksamhet, t.ex. enligt lagstiftningen om krigsmateriel, men även andra avgifter, såsom avgiften för beredskapslagring, som fyller mycket speciella syften. Vad gäller avgifter enligt förordningen (1977:1119) om farledsvaruavgift skall dessa erläggas vid in- och utförsel av varor och i princip till tullmyndighet. Överträdelser avseende avgiften skulle kunna beivras enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. I förordningen har dock införts en möjlighet att döma till böter för oriktig uppgift om inte gärningen är belagd med straff i . Regeringen delar utredningens bedömning att det inte finns anledning att föreslå någon ändring i dessa delar. Förekommande straffbestämmelser i nämnda författningar bör således inte påverkas av föreslagna ändringar på skattebrottslagstiftningens område. Som angetts i avsnitt 3 gäller detta även straffbestämmelsen i 6 § lagen (1994:40) om tillfällig kompensation för viss energiskatt. Regeringens bedömning: Några ändringar i det administrativa sanktionssystemet föreslås inte i detta sammanhang. Utredningens förslag: Utredningen anser att det gällande systemet med "dubbla sanktioner" inte är behäftat med så påtagliga olägenheter att det finns anledning att överge det. På några skatteområden saknas möjligheten att påföra administrativa sanktioner, så är förhållandet då det gäller t.ex. arvs- och gåvoskatt. Av olika skäl anser sig utredningen inte böra föreslå en utvidgning av tillämpningsområdet för de administrativa sanktionerna. Remissinstanserna: Kammarrätten i har i allt väsentligt samma uppfattning som utredningen. delar utredningens uppfattning beträffande administrativa sanktioner, men anser att den omständigheten att den skattskyldige drabbas av en administrativ sanktion i högre utsträckning än vad som är fallet borde beaktas vid straffmätningen i det enskilda fallet. anser att det bör beaktas att skattetillägg påförts i de fall då påföljd enligt skattebrottslagen skall utdömas och att detta bör framgå av lagtexten. Länsrätten i ifrågasätter om inte administrativa sanktioner bör införas för kontrolluppgifter. Skälen för regeringens förslag: Regeringen tillsatte en utredning, (Fi 1995:05), som bl.a. fått i uppdrag att se över vissa frågor med anknytning till de administrativa sanktionerna på skatteområdet. skall, förutom att göra en systematisk översyn av reglerna om uppgiftsskyldighet, även se över vissa bestämmelser om skattetillägg vid skönstaxering och skönsbeskattning på grund av utebliven deklaration. En annan viktig fråga är att analysera hur den enskildes uppgiftsskyldighet förhåller sig till artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (SFS 1994:1219) och till hans rätt att förhålla sig passiv vid brottsutredningar. Regeringen vill avvakta utredningens förslag och beredningen av detta innan vi tar ställning till frågan om förändringar i det administrativa sanktionssystemet på skatteområdet. 7 Handläggningen av mål om företrädaransvar förjuridisk persons obetalda skatter och avgifter 7.1 Överflyttning av mål om ställföreträdaransvar till allmän förvaltningsdomstol Regeringens bedömning: Beredningen av betänkande bör avvaktas innan ställning tas till en överflyttning av mål om ställföreträdaransvar till allmän förvaltningsdomstol. Utredningens förslag: Utredningen har mot bakgrund av förslaget att av- kriminalisera betalningsbrottet i 81 § uppbördslagen (1953:272) och 28 § lagen (1958:295) om sjömansskatt övervägt konsekvenserna av att flytta över målen om företrädaransvar för juridisk persons obetalda skatter och avgifter från allmän domstol till allmän förvaltningsdomstol. Utredningen är positiv till en sådan överflyttning. Remissinstanserna: Riksåklagaren, , , Kammarrätten i och Länsrätten i är i princip positiva till en överflyttning av målen. och Länsrätten i och län vill avvakta förslag innan man tar ställning till frågan. , och delar inte utredningens bedömning att en överflyttning av mål om ställföreträdaransvar till förvaltningsdomstol skulle leda till minskat arbete för skattemyndigheterna. och är också tveksamma till en överflyttning men vill avvakta resultatet av förslag innan man tar slutlig ställning i frågan. Skälen för regeringens förslag: Som anmärks under avsnitt 8 ser över möjligheten att införa ett s.k. skattekonto. kan därvid komma att föreslå ändringar även i reglerna om ställföreträdaransvar. Regeringen anser att beredningen av utredningens förslag bör avvaktas innan ställning tas till frågan om en eventuell överflyttning av målen från allmän domstol till allmän förvaltningsdomstol. 7.2 Handläggning av mål om fordran på grund av handelsbolagsdelägares ansvar för handelsbolagets skuld Regeringens förslag: Indrivning hos en bolagsman som enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag skall svara för ett handelsbolags skuld avseende skatt eller avgift skall få ske i samma ordning som gäller för skatten eller avgiften. Bestämmelser om detta förs in i uppbördslagen (1953:272), lagen (1958:295) om sjömansskatt, lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare samt mervärdesskattelagen (1994:200). Förslaget medför också ändringar i lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta och lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. förslag: Förslaget överensstämmer delvis med regeringens förslag. föreslår en generell bestämmelse i utsökningsbalken om att när någon annan än den skatt- eller avgiftsskyldige är betalningsskyldig för skatten eller avgiften skall handläggningen av ett utsökningsmål ske enligt reglerna för allmänna mål. Remissinstanserna: motsätter sig inte att statens fordran på den som i egenskap av ställföreträdare för en juridisk person ålagts personlig betalningsskyldighet för skatt eller avgift alltid skall tas ut genom indrivning i allmänt mål. Hovrätten förordar emellertid en annan lagteknisk lösning än den förordar. Kammarrätten i och i tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. anser att det bör belysas om det är motiverat att göra den föreslagna bestämmelsen tillämplig på andra än ställföreträdare för skattesubjektet, t.ex. på borgensman. Länsrätten i tillstyrker förslaget med en mindre redaktionell ändring. motsätter sig förslag och anser att frågan behöver utredas ytterligare. har en liknande uppfattning. Skälen för regeringens förslag: Vid indrivning handläggs en fordran mot en bolagsman för ett handelsbolags skatteskuld antingen som ett allmänt eller som ett enskilt mål, beroende på om beslutet om betalningsskyldighet för bolagsmannen grundar sig på en sådan bestämmelse om s.k. företrädaransvar som finns i vissa författningar på skatteområdet, t.ex. 16 kap. 17 § mervärdesskattelagen (1994:200) eller på den generella bestämmelsen i 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag om bolagsmans ansvar för bolagets skulder. För betalningsskyldighet enligt bestämmelserna om företrädaransvar krävs uppsåt eller grov oaktsamhet hos företrädaren med avseende på den bristande betalningen. Indrivning skall ske i den ordning som gäller för skatt och målet handläggs hos kronofogdemyndigheten som allmänt mål. För betalningsskyldighet enligt bestämmelsen i lagen om handelsbolag och enkla bolag krävs inte uppsåt eller grov oaktsamhet och verkställighet kan äga rum på grund av ett beslut av skattemyndigheten om betalningsskyldighet för bolagsmannen. har i ett fall relativt slagit fast att fordran mot en bolagsman som grundas på denna bestämmelse inte är att anse som en skattefordran och att målet vid indrivning skall handläggas som enskilt mål (NJA 1994 s. 231). Fallet rörde en bolagsmans betalningsskyldighet för bolagets mervärdesskatteskuld och betalningsskyldigheten hade fastställts genom utslag i mål om betalningsföreläggande. Att skattefordran mot den juridiska personen vid indrivning handläggs som allmänt mål, medan fordran mot bolagsmannen kan komma att handläggas som ett enskilt mål, medför vissa praktiska problem. Det leder till att indrivningen mot olika betalningsskyldiga av samma fordran handläggs inom olika system och ställer krav på särskilda bevakningsrutiner för att säkerställa att betalningar, oavsett av vem de görs, blir gottskrivna i båda målen. För den enskilde måste det också framstå som egendomligt att målen hanteras på olika sätt. En konsekvens av skillnaden i handläggningsordning är att olika preskriptionstider gäller. Att fordran i det ena fallet är en skattefordran innebär att den löper med dröjsmålsavgift, medan den i det andra fallet löper med ränta. Problematiken är densamma för källskatter, sjömansskatt, punktskatter och arbetsgivaravgifter (jfr 77 a § uppbördslagen, 1953:272, 17 § 1 mom. lagen, 1958:295, om sjömansskatt, 5 kap. 17 § lagen, 1984:151, om punktskatter och prisregleringsavgifter och 15 § lagen, 1984:668, om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare med 2 kap. 20 § lagen om handelsbolag och enkla bolag). Även vid beskattning av utomlands bosatta och vid beskattning av utomlands bosatta artister m.fl. är situationen densamma (jfr 21 § lagen, 1991:586, om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta och 23 § lagen, 1991:591, om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.).Vid inkomstbeskattningen i övrigt förekommer inte problemet eftersom vanliga handelsbolag inte är skattesubjekt enligt 53 § 2 mom. kommunalskattelagen (1928:370). Bolagets inkomst hänförs i stället till delägarna med belopp som motsvarar delägarens andel av bolagets inkomst. Det är angeläget att skapa en konsekvent behandling av fordringar som grundas på skatt eller arbetsgivaravgifter oavsett om det är handelsbolaget eller en bolagsman som krävs på betalning för handelsbolagets skuld. När det är fastställt att en handelsbolagsman är skyldig att svara för en skattefordran som avser bolaget bör samma regler för t.ex. preskription gälla oavsett vem som krävs på betalning. Därför bör även i fall då en handelsbolagsman är betalningsskyldig för skatt eller arbetsgivaravgift utsökningsmålet mot handelsbolagsmannen handläggas som allmänt mål. har föreslagit att 1 kap. 6 § andra stycket utsökningsbalken ändras på det sättet att det där anges att ett utsökningsmål skall vara ett allmänt mål även i fall då annan än den skatt- eller avgiftsskyldige är betalningsskyldig för skatten eller avgiften. En sådan bestämmelse av generell karaktär skulle träffa en stor mängd olika slags fall och dess konsekvenser har inte utretts närmare. Regeringens förslag innebär i stället att bestämmelser om att indrivning får göras i samma ordning som gäller för skatt resp. avgift förs in i de aktuella skatte- och avgiftsförfattningarna och att bestämmelserna begränsas till handelsbolagsfallen. Beträffande den närmare utformningen av bestämmelserna hänvisas till författningskommentarerna (se avsnitt 10). 8 Ny lagteknisk utformning av de paragrafer somanger tillämpningsområdet i bl.a. lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. Regeringens förslag: De bestämmelser som anger vilka författningar lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m. och lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter skall vara tillämpliga på föreslås ändrade med ledning av förslaget till ändring av 1 § skattebrottslagen (1971:69). Uppräkningsprincipen behålls i lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter. Promemorians förslag: Förslaget överensstämmer i huvudsak med vårt förslag. Remissinstanserna: , , Kammarrätten i samt Länsrätten i tillstyrker eller har inget att erinra mot förslagen. anser att uppräkningsprincipen bör behållas för att det direkt ur respektive lagtext skall gå att utläsa vilka fordringar som har företräde vid en konkurs. Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 4.3 föreslås att den uppräkning av de materiella skatte- och avgiftsförfattningarna i skattebrottslagens (1971:69) första paragraf som anger lagens tillämpningsområde slopas och ersätts av en mer generell reglering. har i en promemoria (Fi95/2388) lämnat förslag till författningsändringar med anledning av Skattebrottsut-redningens förslag till ändring av uppräkningen i 1 § skattebrottslagen. Översynen omfattar uppräkningsparagraferna i lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m., lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter samt lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter m.m. Utgångspunkten för en översyn är att det på ett klart och entydigt sätt skall framgå vilka skatter och avgifter som omfattas av de nämnda lagarna eftersom detta är ett grundläggande rättssäkerhetskrav. Det är i och för sig också önskvärt att enhetliga principer tillämpas för näraliggande lagar. De nackdelar som uppmärksammat med uppräkningsmetoden vad gäller redaktionella problem genom hög ändringsfrekvens och upphävda författningar har i princip samma giltighet för avräkningslagen och lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. Betalningssäkringslagen hänvisar i huvudsak till den senast nämnda lagen varför problemen där inte är lika uttalade. Den tveksamhet som kan finnas till att låta de principer som ligger bakom förslaget till ändring av 1 § skattebrottslagen slå igenom på nu aktuella lagar beror på att samtliga skatter inte omfattas av de berörda författningarna. Ett annat skäl är att de nu aktuella lagarna saknar den koppling till de materiella författningarna som skattebrottslagen har genom straffbestämmelsernas karaktär av blankettstraffbud. Vi anser dock att de skäl som talar för att överge uppräkningsprincipen i övrigt har sådan tyngd att fördelarna med att överge uppräkningsprincipen i lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. och betalningssäkringslagen överväger. För avräkningslagens vidkommande bör dock uppräkningsprincipen behållas tills vidare. Förmånsberättigade skattefordringar Lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. innehåller föreskrifter och begränsningar i fråga om den allmänna förmånsrätt som gäller för fordran på skatt och allmän avgift enligt 11 § förmånsrättslagen (1970:979). De skatte- och avgiftsfordringar som ger allmän förmånsrätt anges i 1 § lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. Tillämpningsområdet för lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. föreslås omfatta samtliga skatter, om inte särskild föreskrift om undantag finns. Lagen bör dock till skillnad mot skattebrottslagen, och i likhet med vad som är fallet, även omfatta tullar. Den bör dessutom, i likhet med vad som gäller för betalningssäkring, även omfatta skatte- eller avgiftsbelopp som företrädare för juridisk person är skyldig att betala. Lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. omfattar inte arvs- och gåvoskatt eller skatt enligt lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. En särskild föreskrift om att dessa skatter inte omfattas av förmånslagen bör tas in i de lagar som reglerar skatterna i fråga. För avgifter som omfattas av lagen gäller - i likhet med vad som föreslås gälla för skattebrottslagen - att det direkt i avgiftsförfattningen skall anges att lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. är tillämplig. I lagen (1958:295) om sjömansskatt, lagen (1981:691) om socialavgifter, lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid energiproduktion, lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens område, lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift förs därför in bestämmelser med innebörd att avgift enligt lagen omfattas av bestämmelserna i lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. Enligt gällande lydelse av 1 § andra stycket omfattar förmånsrätten inte dröjsmålsavgift och liknande avgift som utgår vid försummelse att redovisa eller betala fordringar och ej heller skatte- eller avgiftstillägg och förseningsavgift. Motiven bakom stadgandet framgår av prop. 1971:142 s. 38 och 39 där departementschefen utvecklar skälen för att avgifter av ifrågavarande slag inte skall omfattas av förmånsrätten. Vi föreslår inte annat än en redaktionell ändring av regeln. Betalningssäkring Betalningssäkring är en processuell säkerhetsåtgärd som i huvudsak mot-svaras av kvarstadsinstitutet inom civil- och straffprocessen. Syftet med betalningssäkring är att säkerställa verkställighet av ett kommande skatte- eller avgiftsbeslut och att stärka det allmännas ställning som borgenär vid uppbörd och indrivning av en fordran på skatt, tull eller avgift. De fordringar som kan betalningssäkras anges i 1 § betalningssäkringslagen. Genom den uppräkning som görs i 1 § omfattas, med några få undantag, i princip alla skatter av betalningssäkringsinstitutet. I paragrafen bör anges att skatter omfattas av betalningssäkringslagen om inte särskild föreskrift om undantag finns. Lagen bör dessutom i enlighet med vad som är fallet även omfatta tullar. Betalningssäkringslagen omfattar inte skatt enligt lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. Det är inte heller sakligt motiverat att låta denna skatt omfattas av betalningssäkringsinstitutet. En särskild föreskrift om att denna skatt inte omfattas av betalningssäkringslagen bör tas in i lagen om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. De avgifter som omfattas av betalningssäkringslagen är de som omfattas av 1 § första stycket lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m., skatte- och avgiftstillägg, förseningsavgift samt vissa räntor och avgifter som utgår i samband med uppbörd eller indrivning av fordran. Dessutom omfattas skatte- eller avgiftsbelopp m.m. som företrädare för juridisk person är skyldig att betala enligt vissa författningar. Dessa föreslås även i fortsättningen omfattas av betalningssäkringslagen. Ändringen i betalningssäkringslagen medför en redaktionell ändring i lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m. (se författningskommentaren till denna lag, avsnitt 10.18). Avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter Avräkning enligt lagen om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter innebär bl.a. att vissa skatte- och avgiftsfordringar kan räknas av mot vissa krav på återbetalning som en återbetalningsberättigad kan ha. Endast den del av beloppet som överstiger det allmännas fordran får betalas ut. Myndighet som skall betala ut ett belopp skall undersöka om det finns avräkningsbara fordringar. Undersökningen får underlåtas endast, om en tillämpning av avräkningsförfarandet inte är försvarlig med hänsyn till kostnaderna för detta. Avräkning är därför mer eller mindre obligatorisk. Frågan om avräkning skall prövas av kronofogdemyndighet. I 1 § avräkningslagen anges från vilka skatter och avgifter avräkning skall ske. Avräkning skall göras från belopp som återbetalas eller annars utbetalas på grund av bestämmelse i uppbördslagen (1953:272), lagen (1958:295) om sjömansskatt, mervärdesskattelagen (1994:200) med undantag av 10 kap. 6 och 7 §§, tullagen (1973:670), tullförordningen (1973:979), lagen (1973:981) om frihet från införselavgift, tullagen (1987:1065), lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. eller lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel, lagen (1982:1006) om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa upp- dragsersättningar, lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691) om socialavgifter eller lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter eller författning som anges i 1 kap. 1 § första stycket samma lag - i de fall då utbetalningen ankommer på i -, lagen (1974:992) om nedsättning av allmän energiskatt, lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta eller lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. Även vissa förrättningskostnader omfattas av avräkningsförfarandet (jfr 1 § tredje stycket och 2 §). Vad som sägs om lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter - eller författning som anges i 1 kap. 1 § samma lag - gäller inte samtliga utbetalningar enligt författningarna (jfr 1 § andra stycket). Om någon har rätt till ett belopp som avses i 1 § avräkningslagen och om det allmänna mot denna person har en fordran, som är registrerad för indrivning i utsökningsregistret och drivs in enligt bestämmelserna i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. skall från beloppet räknas av så mycket som kan gå till betalning av fordringen. De skattelagar som reglerar utbetalningar och som inte omfattas av avräkningslagen är t.ex. de författningar som omfattas av lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter och där utbetalningen inte ankommer på i (jordbruks- och fiskeförfattningar), utbetalning enligt 9 kap. 1 § lagen (1994:1776) om skatt på energi, 13 § lagen (1978:69) om försäljningsskatt på motorfordon, kupongskattelagen (1970:624), lagen (1976:339) om saluvagnsskatt, lagen (1983:219) om tillfällig vinstskatt, lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter, lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska fordon eller fordonsskatt enligt fordonsskattelagen (1988:327). Även skatt enligt lagen (1994:416) om arvsskatt och gåvoskatt och skatt enligt lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. faller utanför. Den detaljerade uppräkningen i 1 § över lagar som omfattas av av- räkningsförfarandet skall ses mot bakgrund av avräkningsförfarandets obligatoriska karaktär. Av motiven till avräkningslagen framgår att avsikten varit att lagen skall ha en generell karaktär och att avräkning skall kunna ske mot så gott som alla fordringar som överlämnats till kronofogdemyndigheten för indrivning (prop. 1984/85:108 s. 1). De överväganden som gjorts om begränsningar i lagens tillämpningsområde har till stor del betingats av praktiska skäl, dvs. om det funnits tekniska möjligheter att åstadkomma den erforderliga samordningen mellan å ena sidan återbetalningar av skatter och avgifter och å den andra sidan fordringar på skatter och avgifter av andra slag (prop. 1984/85:108 s. 34). Avräkningsförfarandet har därför begränsats till sådana skatter och avgifter som den myndighet som skall göra utbetalningen på ett enkelt sätt kan kontrollera. I sammanhanget kan påpekas att det pågår ett utredningsarbete som bedrivs av (Fi 1993:07) om införande av ett s.k. skattekonto. Fordringar och skulder avseende de skatter som hanteras inom skattekontot kommer att kvittas inom kontot och endast eventuellt överskjutande belopp betalas ut.