prop · GJ03226 · 1996-01-01 00:00:00 — Regeringen utgår från att i egenskap av regional ren- näringsmyndighet och markförvaltare av renbetesfjällen med utgångspunkt från framtagna åtgärdsprogram vidtar lämpliga åtgärder för att renbetet snabbt skall återhämta sig. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedöming: I redovisningen för samebyarnas markan- | | vändning bör speciellt värdefulla eller känsliga områden för ren-| | skötseln, naturvården och kulturmiljövården anges. Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser är positiva, bl.a. , , och länsstyrelserna. anser att förbundet bör ges en aktiv roll. Skälen för regeringens bedömning: I renskötsellänen pågår arbetet med renskötselns redovisning av markanvändningen. Redovisningen sker för varje sameby. I redovisningarna anges för renskötseln känsliga områden, hur marken används liksom anläggningar för renskötsel. Dessa redovisningar används framför allt vid samråd med motstående intressen. Enligt Miljövårdsberedningen bör markanvändningsredovisningen kompletteras med information om speciellt värdefulla eller känsliga områden för renskötseln, naturvården och kulturminnesvården. Detta skulle göra redovisningarna mer operativa för samebyns egen planering av driften liksom för samråd och planering. I aktionsplan för bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden inom rennäringen finns ett liknande förslag. Verket föreslår nämligen att särskilda markanvändningsplaner upprättas där speciellt värdefulla eller känsliga områden för renskötseln och naturvården markeras liksom rennäringens användning av mark, vatten och fasta anläggningar. En sådan markanvändningsplan ger enligt verket bättre förutsättningar för en integrerad planering av renskötseln och miljö- och naturvårdsmålen, liksom för samarbetet mellan rennäringen och naturvården. avser att i samverkan med , , berörda länsstyrelser och representanter för samebyarna utreda förutsättningarna för att upprätta sådana särskilda markanvändningsplaner. Regeringen förutsätter att i arbetet med att upprätta särskilda markan- vändningsplaner även beaktas vad Miljövårdsberedningen anfört om behovet av utökade markanvändningsredovisningar. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Anmälningsskyldighet för samråd med | | bör införas i fråga om anordnande av renstängsel | | eller annan fast anläggning för rennäringen. Länsstyrelserna och| | samebyarna bör överväga i vilken utstäckning befintliga renstängsel| | kan tas bort. Miljövårdsberedningens förslag: Behovet och dragningen av befintliga stängsel bör ses över. Den svensk-norska renbeteskonventionen bör omförhandlas för att få gränsdragningar som är ekologiskt anpassade. Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker, bl.a. , och . anser att renstängsel bör uppfattas som en del av frågan hur rennäringen skall utvecklas. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 3 § rennäringslagen (1971:437) är renskötselområdet indelat i områden där renskötsel får bedrivas och i områden där renskötsel endast får bedrivas den 1 oktober-den 30 april. Renskötselområdet är dessutom indelat i 51 samebyar. I dagens rationella renskötsel är renstängsel nödvändiga inte enbart för att hålla renar inom samebyns betesområde utan även för att renarna skall vistas inom det område där renarna med hänsyn till årstiden får hållas på bete. Svenska renar får inte heller beta i eller i . En naturlig följd av att stängsel uppförs är ofta att renens naturliga rörelsemönster bryts. Detta är ju också en av avsikterna med stängslet. När rörelsemönstret bryts uppstår ofta trampskador vid stängslet. Det är självfallet önskvärt att minimera dessa skador. Av hänsyn till befintliga gränser är det emellertid svårt att i större omfattning ändra dragningen av stängslen. Även från ekonomisk synpunkt är det svårt att vidta större förändringar i stängselsträckningen. Kostnaden för att uppföra renstängsel ligger i storleksordningen per meter. Det är givetvis angeläget att samebyarna och överväger i vilken utsträckning befintliga stängsel kan tas bort och att andra stängsel, i mån av ekonomiska resurser, ges en från miljösynpunkt bättre sträckning. har i sin aktionsplan för biologisk mångfald inom rennäringen föreslagit att det med stöd av 20 § naturvårdslagen (1964:822) skall krävas samråd med innan renstängsel eller annan fast anläggning för rennäringen anordnas. Regeringen delar uppfattning att detta är ett lämpligt sätt att minimera eventuella miljöskador av ett renstängsel eller annan fast anläggning för rennäringen. Regeringen avser därför att komplettera i naturvårdsförordningen (1976:484) med bestämmelser om obligatorisk anmälan för samråd i fråga om utförande av sådana åtgärder. I konventionen mellan och om renbetning finns bestämmelser om rätt till renbete i det andra landet och om påföljd vid olovligt bete. Enligt ett till konventionen anslutande protkoll skall och bekosta och underhålla vissa stängsel i närheten av . Stängslens sammanlagda längd är . De är delvis belägna i . Konventionen trädde i kraft och gäller till och med . skall en kommission tillsättas för att utreda behovet av fortsatt renbetning i de betesområden som omfattas av konventionen. Regeringen utgår från att kommissionen i enlighet med vad föreslår i sin aktionsplan för biologisk mångfald, noga uppmärksammar behovet av stängsel och att nödvändiga stängsel dras på ett sätt som minimerar risken för skador på miljön. 10.7 Reglering av barmarkskörning på kalfjäll -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: bör endast fordon som | | uppfyller särskilda krav vad gäller marktryck vid barmarkskörning| | vara tillåtna. ges i uppdrag att efter samråd | | med utforma föreskrifter för terrängfordon om bl.a. | | högsta marktryck. Miljövårdsberedningens förslag: Omfattar utöver föreskrifter om marktryck även begränsning om användning av motorfordon för barmarkskörning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till skärpt reglering av barmarkskörning på kalfjäll. anser att länsstyrelserna bör få i uppdrag att träffa frivilliga överenskommelser med samebyarna rörande barmarkskörning. Länsstyrelserna i och , och avvisar dock förslaget om anmälan vid barmarkskörning. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen konstaterar att den nuvarande körning med fordon i terrängen på barmark har en del icke önskvärda inslag. Vissa fordon har större påverkan än andra. Det har vidare visat sig svårt att kontrollera efterlevnaden av nuvarande bestämmelser. Renäringens legitima krav att bedrivas rationellt och med utnyttjande av modern teknik måste ske inom ramen för den hänsyn som krävs för att uppfylla näringens nya miljömål. Det är därför rimligt och också i överensstämmelse med strävanden som redovisas av de samiska intressena att de fordon som ger de största negativa effekterna ersätts med andra verktyg och hjälpmedel. I vad mån en ökad användning av hästar inom näringen är en sådan utveckling bör närmast vara ett intresse för rennäringen att närmare skaffa sig erfarenhet av. Möjligheter att begränsa effekterna av körning finns också i att utveckla fordon med lägre marktryck. Det är därför angeläget att närmast berörda myndigheter utformar föreskrifter om högsta tillåtna marktryck för terrängfordon. För att förhindra att körskadorna når en allt större omfattning och dessutom driva den tekniska utvecklingen mot skonsammare terrängfordon bör det endast vara tillåtet att använda fordon som uppfyller särskilda krav vad gäller marktryck vid barmarkskörning. Regeringen anser vidare att det förslag som anger om frivilliga överenskommelser rörande användningen av terrängfordon för barmarkskörning och som också med ungefär motsvarande innehåll redovisats av andra remissinstanser är att föredra framför anmälan till varje gång ett fordon används för barmarkskörnining. erfarenhet bör det vara möjligt att få en tillfredsställande uppfattning vilket transportarbete som renskötselarbetet kräver. 10.8 Överklagande av beslut i rennäringsärenden -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: beslut enligt rennäringslagen| | (1971:437) skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol i | | stället för hos . Beslut om upplåtelse av | | nyttjanderätt skall dock överklagas hos regeringen. Avser | | beslutet upplåtelse av rätt till jakt eller fiske, får det endast| | överklagas av berörd sameby. Bestämmelserna om besittningsskydd i| | jaktlagen (1987:259) skall inte gälla för upplåtelser enligt | | rennäringslagen. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag såvitt gäller ändringen i rennäringslagen (1971:437). Promemorian innehåller inte något förslag till ändring i jaktlagen (1987:259). Remissinstanserna: i anser att enskilda personers ansökningar om upplåtelse av nyttjanderätt enligt 32 § rennäringslagen (1971:437) endast skall kunna överklagas av berörd sameby. påtalar att förslaget innebär att de personer som är bosatta inom de aktuella områdena och liksom samerna är beroende av jakt och fiske för sin försörjning inte längre får möjlighet att överklaga beslut som går dem emot. Länsstyrelserna i och har tillstyrkt förslaget. tillstyrker att regeringen i görligaste mån befrias från att pröva överklaganden i förvaltningsärenden. påpekar att det för många rennäringsärenden krävs en skyndsam hantering, vilket inte går att uppnå vid en prövning i för- valtningsdomstol. Bakgrund: Med tillkomsten av rennäringslagen omorganiserades den statliga rennäringsadministrationen. Det tidigare lappväsendet, som sorterade under länsstyrelserna i de tre nordligaste länen, upphörde och de med rennäringen sammanhängande frågorna fördes över till lantbruksnämnderna i , och . Reformen innebar emellertid inte att engagemang i rennäringsfrågor helt upphörde. Inom ansvarsområde föll nämligen även efter bl.a. frågor om medlemskap i sameby, registrering av stadgar för sameby, andra frågor om samebys förvaltning, förordnande av syssloman för sameby, registrering av renmärke och överprövning av vissa beslut av sameby. beslut i dessa frågor har allt sedan lagens tillkomst kunnat överklagas till kammar- rätten. Från gäller att beslut i stället skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol och att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. beslut enligt rennäringslagen kunde överklagas hos Lant- bruksstyrelsen. Lantbruksstyrelsens beslut kunde överklagas till regeringen. övertog lantbruksnämndens uppgifter. Samma datum övertogs Lantbruksstyrelsens arbetsuppgifter av . Någon ändring av ordningen för överklagande har emellertid inte skett. beslut i rennäringsärenden får, beroende på frågans karaktär, således överklagas antingen till allmän förvaltningsdomstol eller . Endast i ett avseende har en förändring skett. Efter får genom en ändring i 99 § rennäringslagen nämligen beslut i en överklagad fråga som avser upplåtelse av rätt till jakt efter älg överklagas endast av sameby. Föredragande statsrådet anförde i samband med förslaget till den lagändringen att det i fråga om flera ärendegrupper inom Jord- bruksdepartementets område fattats beslut om lag- och förordningsändringar som inneburit att regeringen befriats från att pröva överklaganden i förvaltningsärenden. Starka skäl talade enligt föredraganden för att så borde ske också när det gäller ärenden om upplåtelser inom renskötselområdena. Frågan behövde emellertid beredas ytterligare, varför föredragande statsrådet inte var beredd att föreslå annan ändring än begränsningen i möjligheten att överklaga beslut i frågor som avser upplåtelse av rätt till jakt efter älg (prop. 1992/93:32). Skälen för regeringens förslag: har vid olika tillfällen beslutat om nedflyttning från kammarrätt till länsrätt av ett stort antal typer av mål (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319 och prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165). Efter förslag i prop. 1995/96:22 om tvåpartsprocess m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna har bl.a. beslutat att även sådana länsstyrelsebeslut som enligt 99 § rennäringslagen tidigare överklagades hos kammarrätten i fortsättningen skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätten (bet. 1995/96:JuU7, rskr. 1995/96:55). Fri och rättighetskommittén anser i sitt slutbetänkande, Domstolsprövning av förvaltningsärenden (SOU 1994:117), att regeringen bör pröva överklaganden endast i de fall det finns anledning att utöva en politisk styrning av praxis eller i de fall ärendena berör sådana områden som inte lämpar sig för domstolsprövning. Därför föreslås att en ny princip införs i förvaltningsrätten. Principen innebär att beslut i förvaltningsärenden som huvudregel får överklagas hos de allmänna förvaltningsdomstolarna såvida inte något annat är särskilt föreskrivet. Regeringen har ännu inte tagit ställning till förslagen i betänkandet. Som nämnts i det föregående har emellertid åtskilliga lag- och förordningsändringar beslutats som innebär att regeringen befriats från att pröva överklaganden i förvaltningsärenden. En motsvarande ändring bör nu övervägas även i fråga om de beslut av som överklagas enligt rennäringslagen till . I ett fall bör dock prövningen även i fortsättningen ske hos regeringen. Det gäller beslut som avses i 32 § rennäringslagen om upplåtelse av nyttjanderätt på sådan kronomark som står under statens omedelbara disposition ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. En förutsättning för upplåtelse på sådan mark är att det kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. prövar enligt 2 § första stycket rennäringsförordningen (1993:384) frågor om sådana upplåtelser. Som huvudregel gäller att inte har någon skyldighet att upplåta nyttjanderätt. Enligt 3 § rennäringsförordningen skall dock rätt till småviltsjakt och handredskapsfiske på de aktuella markerna upplåtas om olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen och om det inte möter något hinder enligt bestämmelserna i 32 § rennäringslagen. Med hänsyn till dessa frågors karaktär bör sådana beslut av prövas av regeringen. beslut om upplåtelse av sådan nyttjanderätt som avses i 32 § rennäringslagen gäller till den helt övervägande delen upplåtelse av rätt till jakt eller fiske. Som villkor för sådana upplåtelser gäller enligt 32 § andra stycket lagen att upplåtelsen skall vara förenlig med god jaktvård eller fiskevård och att den kan ske utan besvärande intrång i den rätt till jakt eller fiske som medlem i sameby har enligt 25 § rennäringslagen. När avslår en ansökan om upplåtelse av rätt till jakt eller fiske åberopas vanligen något av dessa skäl. Anledning att göra en annan bedömning än den gjort föreligger sällan. Rätten att överklaga ett sådant beslut bör därför kunna begränsas. Den fråga som bör kunna bli föremål för ytterligare prövning är huruvida upplåtelsen kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Klagorätt bör därför inte tillkomma någon annan än berörd sameby. har påtalat att förslaget medför att inte heller de som är beroende av jakt och fiske för sin försörjning får överklaga beslut som går dem emot. Enligt regeringens mening bör det kunna förutsättas att dessa personers intressen till- godoses genom den företrädesrätt de har enligt 3 § andra stycket ren- näringsförordningen. I ärenden som rör upplåtelse av annan nyttjanderätt än sådan som avser upplåtelse av rätt till jakt och fiske bör också den som söker upplåtelse ha rätt att överklaga. Sådana upplåtelser kan avse ändamål av samhällsintresse, t.ex. upplåtelse av mark för anläggningar för radiokommunikation eller fortsatt upplåtelse av mark för befintlig byggnad. Förslaget föranleder en ändring i rennäringslagen. Besittningsskydd vid jakträttsupplåtelser på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen I 15 § första och andra stycket jaktlagen (1987:259) finns bestämmelser om att vissa jakträttsupplåtelser förlängs automatiskt om avtalet slutits för en bestämd tid som överstiger . Bestämmelserna om automatisk av- talsförlängning gäller enligt paragrafens tredje stycke inte upplåtelser med stöd av rennäringslagen (1971:437). I stället hänvisas till att särskilda be- stämmelser gäller. 1986/87:58 om jaktlag, m.m. avses därmed att besvärsmöjligheterna i rennäringslagen får utnyttjas i stället för 15 § första och andra stycket jaktlagen. Regeringen föreslår nu den ändringen av 99 § rennäringslagen att beslut om jakträttsupplåtelser på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen inte skall få överklagas av nyttjanderättshavaren. Som framgått av det föregående är en förutsättning för upplåtelse av bl.a. rätt till jakt på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen att det kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Enligt 32 § rennäringslagen gäller dessutom att upplåtelsen skall var förenlig med god jaktvård och att den kan ske utan besvärande intrång i den rätt att jaga som enligt 25 § lagen tillkommer medlem i sameby. Sådant hinder mot upplåtelse av jakträtt som anges i 32 § rennäringslagen kan av olika anledningar ha uppkommit vid upplåtelseperiodens utgång. Hinder mot ny upplåtelse föreligger då. Bestämmelsen i 15 § jaktlagen om automatisk förlängning bör därför inte gälla upplåtelser med stöd av rennäringslagen. Detta bör klargöras i paragrafen. Förslaget föranleder en ändring i jaktlagen. 11 Mineralutvinning i fjällområdena -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Anmälningsskyldighet för samråd med | | bör införas i fråga om undersökningsarbete enligt | | minerallagen (1991:45) inom område som avses i 3 kap. 5 § lagen | | (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. (naturresursla- | | gen). Undersökningsarbete bör utföras så att det kan antas ske | | utan att påtaglig skada för områdets natur- och kulturvärden | | uppkommer samt utan att områdets karaktär påverkas. Miljövårdsberedningens förslag: Minerallagen ändras så att undersökningsarbete i de områden som avses i 3 kap. 5 § naturresurslagen (de s.k. obrutna fjällområdena) inte får ske utan regeringens medgivande. Enligt minerallagen är det som lämnar sådant medgivande. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, bl.a. geologiska undersökning (SGU), Länsstyrelserna i , och , samt vissa kommuner, bl.a. kommun, tillstyrker beredningens förslag. Kammarrätten i anser att frågan bör utredas vidare. Länsstyrelserna i och , vissa kommuner, bl.a. kommun och kommun, samt är kritiska mot förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Fjällområdet anges i naturresurslagen (1987:12) vara av riksintresse för friluftslivet och med hänsyn till dess natur- och kulturvärden. De s.k. obrutna fjällområdena (3 kap. 5 § naturresurslagen) har unika bevarandevärden och skyddas genom särskilda hushållningsbestämmelser mot olika former av exploatering. Inom fjällvärlden i övrigt, som har mycket stora bevarandevärden, skall enligt 3 kap. 2 § naturresurslagen turismens och friluftslivets intressen särskilt beaktas vid bedömning av tillåtligheten av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön. Om det finns särskilda skäl utgör dock naturresurslagens bestämmelser inte hinder för att etablera anläggningar i fjällvärlden för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen eller material som anges vara riksintresse enligt 2 kap. 7 § naturresurslagen. För att en utvinning skall få ske krävs det enligt för- arbetena till naturresurslagen (prop. 1985/86:3, bet. 1986/87:BoU3, rskr. 34) att utvinningen är av mycket stor betydelse från näringspolitiska eller sysselsättningsmässiga utgångspunkter eller av försörjningsberedskapsskäl. Vidare anges att ett brytningsstillstånd i regel kommer att åtföljas av ett beslut om ändring av det obrutna områdets gränser. Nya anläggningar för att utvinna ämnen eller material i de s.k. obrutna fjällområdena är prövningspliktiga enligt 4 kap. 1 § naturresurslagen och får inte utföras utan tillstånd av regeringen. Om regeringen har prövat en an- läggning eller åtgärd enligt 4 kap. naturresurslagen så är regeringens beslut bindande vid prövningen enligt minerallagen. Minerallagen (1991:45) är så utformad att bergmästaren prövar ärenden om tillstånd till undersökning utan att någon annan än sökanden får tillfälle att yttra sig. Hinder mot undersökningsarbete i vissa områden finns införda i minerallagen (3 kap. 6 §). Undersökningsarbete får inte ske i nationalpark eller i område som statlig myndighet hos regeringen har begärt skall avsättas som nationalpark. När det gäller s.k. obrutna fjällområden får undersökningsarbete inte ske utan särskilt medgivande av berörd länsstyrelse. Undersökningsarbete får inte heller ske i strid mot föreskrifter för naturreservat enligt naturvårdslagen. Om undersökningsarbete kommer i konflikt med reservatsföreskrifter kan medge undantag från dessa enligt 12 § naturvårdslagen (1964:822). Beslut av länsstyrelse i frågor som avses i 3 kap 6 § minerallagen kan överklagas till regeringen. Minerallagen har ändrats i syfte att bidra till bättre förutsättningar för prospektering och mineralutvinning i landet (prop. 1992/93:238, bet. 1992/93:NU33, rskr.1992/93:385). Ändringen i minerallagen har inneburit ett starkt ökat intresse från såväl svenska som utländska företag för att söka efter i norra . I Miljövårdsberedningens betänkande nämns också att tillstånd för prospektering har lämnats i såväl s.k. obrutna fjällområden som i naturreservat. De svenska fjällområdena och särskilt de s.k. obrutna fjällområdena med sina unika bevarandevärden har, allt eftersom andra naturområden exploaterats, successivt fått större betydelse sett i ett europeiskt perspektiv. Med hänsyn till de unika bevarandevärdena i de s.k. obrutna fjällområdena och det ökande intresset för prospektering i fjällvärlden gör regeringen bedömningen att det finns skäl att förtydliga skyddet i dessa fjällområden. I författningskommentaren till 3 kap. 5 § naturresurslagen (prop. 1985/86:3 s. 185) sägs att prospektering efter normalt kan anpassas så att några påtagliga effekter på miljön inte uppkommer. Vidare sägs att prospektering därför bör kunna bedrivas inom de obrutna fjällområdena om den sker i former som inte påverkar områdenas karaktär. I minerallagen finns inte bestämmelser om att naturresurslagen skall tillämpas vid bergmästarens beslut om undersökningskoncession. Uttalandet har heller inte på annat sätt tydligt återspeglats i minerallagen. Regeringen har uppdragit åt att göra en utvärdering av minerallagen (dir. 1995:166). Regeringen anser mot bakgrund härav och i avvaktan på pågående översyn av minerallagen att naturvårdsförordningen (1976:484) bör kompletteras med bestämmelser om obligatorisk anmälan om samråd i fråga om undersökningsarbete enligt minerallagen i de s.k. obrutna fjällområdena. Undersökningsarbete bör utföras så att det kan antas ske utan att påtaglig skada för områdets natur- och kulturvärden uppkommer samt utan att områdets karaktär påverkas. Genom att anmälningsskyldighet enligt 20 § naturvårdslagen föreskrivs kan också medgivande förenas med villkor om t.ex. återställningsåtgärder. kan även förbjuda att arbetsföretaget kommer till stånd. Miljövårdsberedningen har föreslagit att skall kunna meddela anmälningsplikt för organisationer av en viss aktivitet i ett visst område. Motsvarande fråga har även behandlats i och kommersen (rapport 4446). Miljövårdsberedningens förslag i denna del och har överlämnats till (M 1993:04) för beaktande i utredningens arbete. 12.2 Turism och hållbar utveckling i fjällen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Turistdelegationens uppdrag angående | | handlingsprogram för turistnäringen innefattar även frågor om in-| | riktningen av miljöanpassad turism.