prop · GJ0349 · 1996-01-01 00:00:00 — Ett ökat internationellt samarbete kommer också medföra ett ökat antal fall av detta slag. Om t.ex. lagföring för en gärning som har begåtts utomlands överförs med stöd av lagföringskonventionen till den dömdes hemland, bör det inte vara främmande att medge verkställighet av förverkande av egendom som finns i . Det torde därför inte finnas behov av att tillämpa denna vägransgrund i förhållande till förverkandekonventionen.De verkställighetshinder som anges i 6 § 5 och 6, nämligen att påföljden inte kan verkställas här eller att påföljden kan verkställas i den främmande staten tar i första hand sikte på verkställighet av utdömda straffpåföljder och saknar betydelse i fråga om förverkande. Enligt 6 § 7 får verkställighet vägras om den dömde vid tiden för brottets begående inte hade fyllt . En direkt motsvarighet saknas i förverkandekonventionen. Enligt svensk lag kan under vissa förutsättningar förverkande ske vid brott som har begåtts av någon (38 kap. 13 § ). Om verkställighet i en sådan situation skulle framstå som stötande, bör verkställigheten i stället kunna vägras med hänsyn till grundläggande rättsprinciper. Slutligen föreligger enligt 6 § 8 fakultativt verkställighetshinder om en tillämpning av 36 kap. 15 § skulle innebära att förverkandet har bortfallit, dvs. att påföljdspreskription föreligger. Motsvarighet finns i artikel 18, punkt 4 c i förverkandekonventionen. Enligt 6 § andra stycket skall en preskriptionsavbrytande åtgärd som företagits i den främmande staten ha motsvarande verkan i . Bestämmelsen grundas på brottmålsdomskonventionen (art. 8). Förverkandekonventionen saknar motsvarighet till denna bestämmelse. Det innebär att enbart de svenska bestämmelserna om preskription blir att tillämpa. Sammanfattningsvis bör således bestämmelserna om verkställighetshinder i internationella verkställighetslagen vara i överensstämmelse med förverkandekonventionens föreskrifter. För förfarandet vid verkställigheten skall enligt artikel 14 i för- verkandekonventionen lagen i den anmodade staten gälla. Däremot skall den anmodade parten vara bunden av den bedömning av vad som är styrkt i målet som framgår av den dom eller det beslut som skall verkställas. Någon omprövning av t.ex. den tilltalades skuld får alltså i regel inte förekomma. Bestämmelsen är utformad med bl.a. artikel 42 i brottmålsdomskonventionen som förebild. Till skillnad från den konventionen ger dock förverkandekonventionen enligt punkt 3 möjlighet för en konventionsstat att göra förbehåll, om en sådan bundenhet skulle strida mot statens konstitutionella principer och grunderna för dess rättsordning. För svensk del gäller enligt 10 § andra stycket internationella verkställighetslagen att någon omprövning av skuldfrågan inte skall ske. Principen om bundenhet är alltså redan accepterad i . Av övriga föreskrifter i artikel 14 bör i detta sammanhang också nämnas att den ansökande staten ensam skall ha rätt att besluta angående en begäran om ny prövning av domen. Också denna bestämmelse är utformad med brottmålsdomskonventionen som förebild (art. 10, punkt 2). I artikel 15 anges att den anmodade parten skall förfoga över den förverkade egendomen i enlighet med vad dess nationella lag föreskriver. I anslutning till denna bestämmelse kan anmärkas att enligt 36 § internationella verkställighetslagen gäller att penningbelopp eller annan egendom som förklaras förverkad med stöd av lagen skall tillfalla svenska staten. Har ett föremål förklarats förverkat, kan regeringen förordna att föremålet i fråga skall överlämnas till den främmande staten. Oberoende av om en framställning om verkställighet har gjorts till en annan stat är enligt artikel 16, punkt 1 den ansökande staten oförhindrad att själv söka verkställa beslutet. Denna reglering skiljer sig från brottmålsdomskonventionen. Enligt artikel 11 i denna konvention kan verkställighet inte ske i den ansökande staten, så länge ansökan är anhängig hos den främmande staten. För det fall har ansökt om verkställighet hos en främmande stat, finns det i överensstämmelse med brottmålsdomskonventionen i 29 § internationella verkställighetslagen en bestämmelse om verkställighetsförbud här i riket. har i sitt remissyttrande framfört bl.a. att mot bakgrund av att förverkandekonventionen förutsätter att man vid brottsbekämpningen utnyttjar effektiva och moderna metoder som bl.a. innebär att infomation snabbt vidarebefordras över gränserna framstår regeln om verkställighetsförbud som otidsenlig. framför att det skulle vara mycket olyckligt om egendom som anträffats i sedan verkställighet begärts utomlands, inte skulle kunna säkerställas och anser att de svenska bestämmelserna inte bör begränsa de möjligheter som konventionen ger. Regeringen kan i och för sig hysa viss förståelse för de synpunkter framför. Inte minst ur rättssäkerhetssynpunkt är det emellertid enligt regeringens mening viktigt att dubbelförverkande inte sker. Regeln i 29 § internationella verkställighetslagen bör därför tillämpas också i fall som omfattas av förverkandekonventionen, på samma sätt som gäller för bl.a. narkotikabrottskonventionen. Genom att 29 § internationella verkställighetslagen görs tillämplig bör det inte föreligga någon risk för dubbelförverkande i de fall då det är som begär verkställighet i ett annat land. Gäller det en framställning till från en främmande stat, finns inte någon motsvarande reglering. Å andra sidan bör noteras att det i artikel 27, punkt d ii vid sidan av regeln om samråd i artikel 16, punkt 2 finns en föreskrift om att den ansökande staten i samband med framställningen om verkställighet skall ange om motsvarande åtgärd kan komma att ske i den ansökande staten. Vidare följer av artikel 31, punkt 3 att den ansökande staten har skyldighet att underrätta samtliga anmodade stater om att verkställighet har sökts i flera stater. Dessa regler bör utgöra tillräckliga garantier mot dubbelförverkande i det fall en främmande stat begär verkställighet i . Artikel 17 gäller möjligheter att ålägga fängelsestraff eller annan inskränkning av friheten i de fall en framställning om förverkande inte kunnat verkställas. Bakgrunden till bestämmelsen är att det i vissa länder finns möjligheter att ålägga fängelsestraff, om vederbörande saboterar verkställigheten. Artikel 17 innebär att den anmodade parten inte får vidta någon åtgärd som innebär frihetsberövande, om den ansökande parten har förklarat att så inte får ske. Som har nämnts skall verkställigheten vara underkastad bestämmelserna i den anmodade partens nationella lag. Svensk rätt tillåter inte frihetsberövande i motsvarande situationer. I fråga om framställningar från främmande stat bör bestämmelsen därför inte medföra några problem. Gäller det däremot verkställighet utomlands av dom eller beslut som meddelats i , kan beroende på lagstiftningen i den främmande staten fråga om frihetsberövande och andra liknande åtgärder uppkomma. Med hänsyn till att vid verkställighet inom landet inte tillåter frihetsberövande av detta slag, bör det heller inte få ske om verkställigheten skall äga rum utomlands. Regeringen kommer därför att i samband med tillträdet till konventionen meddela en föreskrift om att förbehåll mot frihetsberövande alltid skall göras. 5.3.2.5 Avdelning 5: Vägran och uppskjutande av samarbete (artiklarna 18-20) Flertalet av föreskrifterna i artikel 18 om möjligheterna att avslå en framställning om samarbete har redan behandlats (se avsnitt 5.3.2.2 och 5.3.2.4). I fråga om verkställighet av förverkande finns emellertid vissa ytterligare bestämmelser. Till en början föreligger enligt punkt 4 a möjlighet att vägra verkställighet, om lagen i den anmodade staten inte tillåter förverkande på grund av sådant brott som framställningen gäller. Bestämmelsen tar sikte på sådana brott som den anmodade parten i samband med ratificeringen undantagit från konventionens tillämpning. Punkt 4 b gäller vissa speciella fall där bifall till verkställighet skulle komma i konflikt med den anmodade partens nationella lag. Bestämmelsen ger möjlighet att vägra verkställighet om ländernas rättssystem är olika i frågan om sambandet mellan ett brott och vad som kan betecknas som av brott eller som hjälpmedel vid brott. I 5 § 2 internationella verkställighetslagen föreskrivs att verkställighet inte får ske här i landet om den gärning som påföljden avser ej motsvarar brott enligt svensk lag eller gärningsmannen på grund av annan anledning än att han är inte skulle ha kunnat ådömas påföljd för brottet. Skulle en konflikt uppkomma på det sätt som anges i punkt 4 b bör även en framställning om förverkande kunna avslås i enlighet med bestämmelsen i internationella verk- ställighetslagen. I sammanhanget kan också anmärkas att det enligt 14 § första stycket internationella verkställighetslagen finns möjlighet att sätta ned det belopp som yrkas förverkat, om beloppet uppenbarligen överstiger det belopp som hade kunnat förverkas enligt svensk lag. Av punkt 4 d framgår att verkställighet kan vägras, om framställningen inte grundas på en dom i brottmål eller om förverkandet inte grundas på en brottslig gärning. Internationella verkställighetslagen är tillämplig bara i fråga om påföljd eller förverkande som dömts ut eller beslutats på grund av brott (jfr 8 § andra stycket). Motsvarande bör gälla i fråga om förverkandekonventionen. Konventionen och svensk lagstiftning överensstämmer således i detta avseende. I brottmålsdomskonventionen, som internationella verkställighetslagen bygger på, finns i artikel 23 och 24 bestämmelser om opposition, dvs. omprövning av domar som meddelats i vederbörandes utevaro. Reglerna bygger på tanken att det i detta fall skall finnas möjlighet att få till stånd en prövning i den stat där verkställigheten skall ske. I 19-22 §§ internationella verkställighetslagen ges bestämmelser om rätt att föra oppositionstalan i i det fall verkställighet av en utevarodom överförts hit. Några motsvarande möjligheter till oppositionstalan ger inte förverkandekonventionen. I stället finns regler om att verkställighet får vägras. Enligt artikel 18, punkt 4 f kan den anmodade parten vägra verkställa ett beslut om förverkande, om beslutet har meddelats utan att den som berörs har varit personligen närvarande vid förhandling i saken inför domstol och om rättegångsförfarandet inte har gett den tilltalade godtagbara möjligheter att försvara sig. Reglerna om utevarodom skall dock inte tillämpas, om domen meddelats efter omprövning eller efter överklagande på talan av den tilltalade. Vid bedömningen av om vederbörandes rättigheter har tillvaratagits skall, enligt punkt 6, också beaktas om denne avsiktligt undandragit sig det rättsliga förfarandet eller låtit bli att överklaga domen trots att han haft möjlighet till det eller om han försummat att inställa sig trots att han blivit vederbörligen delgiven kallelse eller har underlåtit att begära uppskov. I de situationer då det skulle framstå som stötande att verkställa en dom som har meddelats utan att den dömde har varit närvarande bör verkställighet kunna vägras med hänsyn till att detta skulle strida mot grundläggande svenska principer om den misstänktes rätt att försvara sig. Bestämmelsen i artikel 18 punkt 1 a om att samarbete kan vägras om den begärda åtgärden skulle strida mot de grundläggande principerna i den anmodade partens rättsordning torde kunna åberopas som stöd härför. Slutligen bör en bestämmelse i artikel 18, punkt 8 nämnas. Enligt denna får enbart den omständigheten att en framställning om samarbete gäller en juridisk person inte åberopas som grund för vägran. Verkställighet får heller inte vägras på grund av att den som framställningen gäller har avlidit eller, om framställningen avser en juridisk person, att denna blivit upplöst. 36 kap. 5 § medger i och för sig att förverkande riktas mot en juridisk person, t.ex. om denna beretts genom brottet. Förverkande kan vidare ske hos annan än gärningsmannen, om vederbörande förvärvat egendomen med vetskap om egendomens samband med brottet eller om han hade skälig anledning att misstänka att ett sådant samband fanns. Svensk rätt utesluter således inte att förverkande kan ske i situationer som avses i punkt 8. Förverkande får dock inte ske utan att särskild talan riktats mot den hos vilken förverkande skall ske. Om förverkandet angår någon annan än den dömde, gäller enligt internationella verkställighetslagen att särskild talan skall föras mot honom och att verkställighet får ske bara om förverkande hade kunnat äga rum enligt svensk lag (9 och 14 §§). Bestämmelserna är i överensstämmelse med förverkandekonventionen. Det har redan tidigare påpekats att enligt tvångsmedelslagen gäller i fråga om säkerhetsåtgärder att beslag och kvarstad till säkrande av förverkande i regel kan ske endast om förverkande som beslutats i den främmande staten är verkställbart i . Som genomgången av internationella verkställighetslagens regler har visat är dessa regler i överensstämmelse med förverkandekonventionen. Det innebär i sin tur att också villkoren enligt tvångsmedelslagen för säkerhetsåtgärder som t.ex. beslag bör vara förenliga med konventionen. I fråga om förverkandekonventionens regler om säkerhetsåtgärder bör tilläggas följande. Om fråga uppkommer om hävande av en vidtagen åtgärd, skall enligt artikel 12 om möjligt den ansökande parten få tillfälle att yttra sig innan åtgärden hävs. I 9 § tvångsmedelslagen finns en föreskrift om att en främmande stat på vars begäran har förordnats om kvarstad eller beslag skall beredas tillfälle att yttra sig innan åtgärden hävs, om det inte är uppenbart obehövligt. Därmed bör föreskriften i artikel 12 vara uppfylld. Artiklarna 19 och 20 har omnämnts i avsnitt 5.3.2.4. 5.3.2.6 Avdelning 6: Underrättelser (delgivning) och skyddande av tredje mans rättigheter (artiklarna 21 och 22) Delgivning (artikel 21) Enligt artikel 21, punkt 1 skall parterna i största möjliga omfattning lämna varandra inbördes rättshjälp för delgivning av rättegångshandlingar med personer som berörs av säkerhetsåtgärder och förverkande. Detta åtagande skall enligt punkt 2 dock inte inverka på möjligheten att per post skicka rättegångshandlingar direkt till personer utomlands (a), eller möjligheten för judiciell personal, tjänstemän eller andra behöriga myndigheter hos den part som utfärdat beslutet att delge rättegångshandlingar direkt genom sina egna konsulära myndigheter eller genom judiciell personal, tjänstemän eller andra behöriga myndigheter hos den mottagande parten (b). I punkt 2 slås slutligen fast att en konventionsstat har rätt att motsätta sig sådant delgivnings- förfarande som avses i punkt 2 a eller b. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I enlighet med artikel 21, punkt 2 bör | | tills vidare utnyttja möjligheten att reservera sig mot | | bestämmelsen i artikel 21, punkt 2 b som innebär att handlingar | | kan sändas för delgivning mellan konventionsstaterna på | | tjänstemannanivå. Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte något förslag om förklaring beträffande artikel 21. Remissinstanserna: Av remissinstanserna uttalar sig endast särskilt över artikel 21 och erinrar om att såvitt avser reserverat sig mot att handlingar skall kunna sändas för delgivning mellan konventionsstaterna på tjänstemannanivå. Vidare har framfört att svenska myndigheter inte torde vara ovillkorligen skyldiga att tillmötesgå en direkt gjord framställning som härrör från utomnordisk myndighet. Enligt mening bör de svenska delgivningsreglerna bli föremål för en översyn och anpassas till internationell praxis, eftersom delgivningsförfarandet skulle effektiviseras om direktdelgivning tilläts. Skälen för regeringens förslag: Reglerna om delgivning enligt artikel 21, punkt 2 a av personer som berörs av beslut om förverkande eller av säkerhetsåtgärder motsvaras av föreskrifterna i kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handlingar på begäran av utländsk myndighet. För svensk del finns det inte något behov av att utnyttja möjligheten enligt punkt 2 till förbehåll mot att den främmande staten översänder handlingarna direkt eller via egna konsulära myndigheter till den person som söks för delgivning i enlighet med punkt 2 a. Som påpekat förhåller det sig emellertid annorlunda då fråga är om de situationer som anges i punkt 2 b, dvs. att handlingar skall kunna sändas för delgivning mellan konventionsstaterna på tjänstemannanivå. har reserverat sig mot tillämpningen av motsvarande bestämmelser i såväl om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur som konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (). Reservationen vid tillträdet till motiverades med att svenska myndigheter enligt svensk rätt inte torde vara ovillkorligt skyldiga att tillmötesgå en direkt gjord framställning om delgivning som härrör från utomnordisk myndighet och att det knappast förelåg något praktiskt behov av att vid sidan av de i konventionen föreskrivna andra metoderna för överlämnande av delgivningshandlingar införa en sådan förpliktelse för de svenska delgivningsmyndigheterna (prop. 1969:32 s. 7 f.). Vid tillträdet till ifrågasattes om ett delgivnings- förfarande på tjänstemannanivå skulle innebära någon effektivitetsvinst för svenska förhållanden. En sådan ordning skulle enligt svenska bestämmelser (1 § kungörelsen 1909:24 s. 1 angående delgivning av handlingar på begäran av utländsk myndighet) innebära att delgivningshandlingen får sändas direkt till länsstyrelse i stället för att sändas till det svenska centralorganet, dvs. Vid tillträdet till framhölls att länsstyrelserna i praktiken inte tagit någon befattning med delgivningsframställningar från utlandet. Detta gäller alltjämt. I stället ombesörjer delgivningen enligt delgivningslagens bestäm- melser, vilket i första hand innebär delgivning per post (ordinär delgivning) eller genom bistånd från polismyndighet (stämningsmannadelgivning). Enligt förarbetena om tillträdet till kunde det befaras att en tillämpning av konventionens bestämmelser om delgivning på tjänstemannanivå i - i strid med sitt syfte - skulle medföra en försämrad effektivitet och framhölls att bl.a. har en viktig samordnande och kontrollerande funktion som skulle riskera att gå förlorad (prop. 1991/92:128 s. 132). Vidare framhölls att de svenska bestämmelserna om delgivning i internationella förhållanden - sådana de kommit att tillämpas - inte är avpassade för sådana direktkontakter som avses samt att bestämmelserna var föremål för en mer samlad översyn. Det ansågs mot den bakgrunden förhastat att införa särbestämmelser som tog sikte enbart på , varför reservationsrätten utnyttjades (a. prop. s. 133). De omständigheter som legat till grund för reservationerna mot såväl som bestämmelser om delgivning på tjänstemannanivå är alltjämt gällande. I likhet med vad som framhölls vid tillträdet till bör därför tills vidare utnyttja den reservationsrätt som framgår av artikel 21, punkt 2. Skyddande av tredje mans rättigheter (artikel 22) I artikel 22 behandlas tredje mans rättigheter. Av bestämmelsen framgår att den anmodade staten när det gäller bistånd i form av säkerhetsåtgärder och verkställighet av beslut om förverkande skall godta de beslut som fattats i den ansökande staten angående tredje mans rättigheter till egendomen i fråga. Det gäller dock inte om tredje man inte haft möjlighet att nöjaktigt ta tillvara sina rättigheter (2 a), om beslutet är oförenligt med ett beslut som har meddelats i den anmodade staten i samma fråga (2 b), om beslutet skulle strida mot allmänna rättsprinciper (ordre public) i den staten (2 c) eller om beslutet står i strid med bestämmelser i den anmodade partens lag som innebär att den staten förbehållit sig domsrätt i frågan (2 d). Varken i tvångsmedelslagen eller internationella verkställighetslagen finns några direkta motsvarigheter till punkt 2 a. I den senare lagen finns emellertid bestämmelser (9 och 14 §§) som har samma syfte. De innebär bl.a. att om en framställning om verkställighet som gäller förverkande angår någon annan än den dömde särskild talan skall föras mot honom, om han inte har blivit hörd i den utländska rättegången. I fråga om punkterna 2 b och c föreligger verkställighetshinder enligt 5 § 4 och 6 internationella verkställighetslagen. Vad gäller punkt 2 d finns inte några sådana exklusiva jurisdiktionsregler i svensk lag. Tvångsmedelslagen innehåller inte några uttryckliga föreskrifter som motsvarar begränsningarna enligt artikel 22. Enligt huvudregeln förutsätter den lagen emellertid att ett framtida beslut om förverkande kan verkställas här. På det sättet blir bestämmelserna i internationella verkställighetslagen indirekt tillämpliga även i dessa fall. Det bör påpekas att enligt 14 § tredje stycket internationella verk- ställighetslagen gäller att förverkande som angår någon annan än den dömde får beslutas bara om förverkande hade kunnat ske enligt svensk lag vid en rättegång i . En begränsning som gäller enligt svensk lag och som kommer att gälla också i dessa sammanhang är att förverkande kan underlåtas om ett förverkande skulle vara uppenbart oskäligt (36 kap. 1 § ). Vad som har sagts bör innebära att gällande regler utgör en lämplig avvägning mellan intresset att tillgodose tredje mans intressen och önskemålet att kunna verkställa utländska avgöranden i . Förverkandekonventionen innehåller visserligen inte några direkta motsvarigheter till den svenska regleringen om särskild talan mot tredje man under verkställighetsförfarandet. Eftersom konventionen ger uttrycklig möjlighet att vägra verkställighet i det fall tredje mans rättigheter satts åsido bör det dock vara förenligt med konventionen att i enlighet med de svenska reglerna förena möjligheten till verkställighet med rätten för tredje man att göra sina anspråk gällande under verkställighetsförfarandet. Sammanfattningsvis måste därför de svenska reglerna anses vara i överensstämmelse med konventionen. 5.3.2.7 Avdelning 7: Procedurregler samt andra allmänna bestämmelser (artiklarna 23-35) och direkt översändande (artiklarna 23 och 24) Enligt artikel 23 skall varje stat utse en eller flera centralmyndigheter som skall svara för att avge eller motta framställningar om rättshjälp. Normalt skall alltså framställningarna gå via dessa centralmyndigheter. Genom artikel 24, punkt 2, öppnas dock möjlighet att i brådskande fall vända sig direkt till behörig myndighet i den anmodade staten. skall en kopia av framställningen skickas till den utsedda centralmyndigheten. Är den myndighet som tagit emot framställningen inte behörig, skall enligt punkt 4 framställningen lämnas över till den myndighet som är behörig som den ansökande staten underrättas. Enligt punkt 3 skall en framställning också kunna göras via . Avser framställningen samarbete för spaningsändamål som inte omfattar användning av tvångsmedel utan endast information och liknande, skall enligt punkt 5 skriftväxling alltid kunna ske direkt mellan de berörda myndigheterna i respektive stat, oavsett om ärendet är brådskande eller inte. har i sitt remissyttrande föreslagit att styrelsen, jämte , skall vara centralmyndighet enligt artikel 23, eftersom flera av konventionens bestämmelser förutsätter snabba, polisoperativa beslut. Om ensamt skall vara centralmyndighet innebär det, enligt , förutom onödig administrativ omgång också inblandning av ytterligare en eller flera kedjor av befattningshavare. anser inte att det skulle medföra några särskilda problem om man här använder sig av två centralmyndigheter; gemensamt kan dessa enligt täcka ansökande parts behov av såväl ytterligt snabba åtgärder som behovet av att ibland föra upp ett ärende till högsta möjliga officiella status. har angetts att det förekommer ett informellt samarbete med andra länders polis- och åklagarmyndigheter i frågor som inte omfattar användningen av tvångsmedel. I sådana fall finns det inte några hinder mot skriftväxling direkt mellan myndigheterna.