prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna fanns i lagrådsremissens förslag i 6 § andra stycket. De bestämmelser om klagofrister m.m. som fanns i 7 § det förslaget har av skäl som angetts i avsnitt 7.4 utgått. Enligt paragrafen gäller för ett överklagande delvis samma regler som för ansökan. Klaganden skall dock tala om vilket beslut han överklagar och i vilken del det överklagas. I och för sig kunde man på de punkterna i stället utgå från att med ett beslut avses varje ställningstagande av förvaltningsmyndigheten till en viss självständig fråga. Eftersom emellertid en och samma beslutshand- ling i vissa fall innehåller flera beslut i den meningen, bör i klarhetens in- tresse klaganden uppmanas att ange i vilken del han överklagar beslutet. Ett exempel ger det fallet att en tingsrätt förklarar att ett dödsbo skall avträdas till förvaltning av boutredningsman som en sådan förordnas och en part överklagar endast med yrkande om att någon annan skall förordnas (se hänvisningen till den nu aktuella paragrafen i 38 §). Överklagandet kommer att omfatta den fråga eller den sak som hör till den del av beslutet som klaganden överklagar. För de allra flesta fall där en myndighets beslut kan överklagas till tingsrätt framgår klagofristen av bestämmelser i anslutning till den materiella lagstiftningen (se även 23 § andra stycket förvaltningslagen). Be- stämmelser om vad den myndighet till vilken överklagandet ges in skall iaktta (omprövning, etc.) återfinns redan nu i förvaltningslagen och behöver inte upprepas i någon annan lag. Eftersom förvaltningslagen inte gäller kronofog- demyndigheternas exekutiva verksamhet behöver man behålla de särskilda bestämmelser som finns i ämnet i utsökningsbalken. Särskilda bestämmelser om överklagande från tingsrätt till hovrätt och vidare till bör i den nya lagen av skäl som angetts i avsnitt 7.2 tas upp i anslutning till de särskilda bestämmelser som behövs om överrättsprocessen (se 36-41 §§). Delvis bygger de bestämmelserna på hänvisningar till de regler som gäller för överkla- gande till tingsrätt. 8 § Paragrafen reglerar den situationen att en tingsrätt får in en skrivelse som rätteligen skulle ha getts in till en annan domstol eller till en förvaltnings- myndighet. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 8. Självklart omfattas även det fallet att det på grund av postens eller avsändarens misstag har till tingsrätten kommit in en skrivelse som avsändaren avsett att ge in till en annan domstol eller till en förvaltningsmyndighet av sådana regler som är förmånliga för den som har sänt in en skrivelse till fel domstol. I det första stycket finns bestämmelser om det fallet att ett överklagande ges in till tingsrätten i stället för till den myndighet som meddelat det beslut som överklagats. Tingsrätten skall i sådant fall överlämna överklagandet till för- valtningsmyndigheten. Överklagandet skall anses ha kommit in det kom in till tingsrätten. Det behövs ingen bestämmelse om att tingsrätten särskilt skall ange vilken dag det var, eftersom detta framgår av kansliets stämpel på överklagandet. Det andra stycket avser främst ansöknings- och anmälningsfall. Även det fallet att en förvaltningsmyndighet sänder över ett överklagande till en obehörig domstol omfattas dock. Regleringen är i huvudsak av samma innebörd som regleringen i första stycket. Ansökan, anmälan eller överklagandet skall över- lämnas till en domstol - i allmänhet en tingsrätt - som är behörig, om det över huvud taget finns någon sådan domstol. En förutsättning är att överlämnandet kan ske i samband med att ärendet inleds. Detta medför att den forumregel som gäller måste vara indispositiv. Annars kan ju domstolen inte finna att den inte är behörig. Om det inte finns någon domstol som är behörig att handlägga ärendet, skall tingsrätten besluta om avvisning. Ett överlämnande kan inte ske till en förvaltningsmyndighet. En av förutsättningarna för överlämnandet är av skäl som angetts i avsnitt 8 att den som gett in skrivelsen inte har något att invända mot ett överlämnande. I de allra flesta fall räcker det med ett telefonsamtal från domstolen till honom eller henne. Om telefonsamtal inte lämpar sig kan domstolen genom ett enkelt brev ge honom eller henne möjlighet att yttra sig. En annan förutsättning är att det inte finns något annat skäl mot överlämnande än det som kan ligga i sökandens inställning. Den viktigaste innebörden av stycket är att en ansökan eller anmälan skall anses gjord när den kom in till den tingsrätt som först tog emot handlingen. För att undvika tillämpningssvårigheter när samma handling överlämnats har en viss justering av promemorieförslaget gjorts på den punkten. Regleringen innebär vidare att en sökande inte behöver betala mer än en ansökningsavgift. Den överlämnande domstolen skall inte fatta något avskrivningsbeslut utan endast konstatera att handlingarna överlämnats till en viss annan domstol. Självklart innefattar skyldigheten att lämna över en skrivelse inte endast själva skrivelsen utan även de handlingar som hör till den. Rätten bör inte före överlämnandet utföra andra åtgärder än sådana som hänger samman med frågan om överlämnandet, dvs. hörande av sökanden och i sällsynta undantagsfall en sådan begäran om komplettering av skrivelsens uppgifter som kan behövas för forumfrågans bedömning. I de fall där en motpart behövt höras, t.ex. för pröv- ning av en invecklad fråga om svensk domsrätt, kan alltså något överlämnande inte ske med stöd av den nu behandlade paragrafen. Ett beslut om överlämnande innebär inte att saken avgörs vid den domstol som beslutar om överlämnandet. Beslutet kan därför inte överklagas särskilt (se 37 §). Enligt 38 § femte stycket skall första stycket tillämpas även vid överklagande av ett tingsrätts- eller hovrättsbeslut. 9 § Genom paragrafen ges tingsrätten möjlighet att begära komplettering när den skrivelse genom vilken förfarandet inletts är bristfällig eller föreskriven ansökningsavgift inte har betalats. När det finns anledning till det skall domstolen förelägga den som har inlett förfarandet att ge in ett bevis om sin behörighet att göra detta vid domstolen eller om vem som är ställföreträdare för en part. Föreläggandet kan alltså avse ett bevis om parts- eller processbehörighet eller om partens ställning till saken, t.ex. att han är dödsbodelägare eller legatarie på det sätt han uppgett. Föreläggandet kan också gälla t.ex. en forumfråga. Inte minst med tanke på att det naturligt nog oftast är en enskild som står bakom en sådan skrivelse som behöver kompletteras, behöver domstolen ofta ge anvisningar om hur kompletteringen bör ske (se 12 §). I en del fall kan ett telefonsamtal vara på sin plats (jfr JO 1981/82 s. 320). Ett sådant telefonsamtal måste redovisas i akten eller på t.ex. dagboksblad. Sista dag för komplettering bör normalt bestämmas till ett visst datum och inte med utgångs- punkt i en delgivningsdag. Självklart får domstolen inte redan detta datum besluta om någon påföljd för en underlåtenhet att komplettera, om inte domstolen har fått in något bevis om att den förelagde har delgetts föreläggandet. Beträffande avvisning på grund av bristfälligheterna gäller 10 §. I de fall där bristerna inte avser själva skrivelsen utan t.ex. att tings- rätten inte är behörig att ta upp ärendet behövs givetvis inget föreläggande. Avvisning kan alltså ske direkt (jfr 3 § tredje stycket nuvarande ärendelagen). Enligt 38 § femte stycket skall paragrafen tillämpas även vid överklagande av ett tingsrätts- eller hovrättsbeslut. 10 § Paragrafen innehåller bestämmelser om avvisning. Motsvarande bestämmelser finns i 3 § ärendelagen. Det första avvisningsfallet avser vissa allvarliga brister i en sådan skrivelse genom vilken ärendet vid domstolen har inletts. Bristerna skall vara sådana att den skrivelse genom vilken ärendet inletts inte kan läggas till grund för någon prövning i sak. Detta innebär att man som underlag för en prövning kan ha anledning att godta en skrivelse med större brister än vad man numera kan godta när det gäller stämningsansökningar i tvistemål (se 42 kap. 4 § RB), något som förefaller naturligt med hänsyn till ärendenas art och till att enskilda skall kunna klara sig utan advokathjälp (jfr 5 § FPL). Det andra fallet avser brister när det gäller sådana uppgifter som skall vara till hjälp för delgivningar i målet. Det tredje fallet avser utebliven betalning av föreskriven avgift. I de nu berörda fallen skall sökanden, anmälaren eller klaganden enligt 9 § först ha genom föreläggande beretts tillfälle att avhjälpa bristen. Reglerna angående avvisning tillämpas naturligtvis främst i samband med att förfarandet inleds. Det är emellertid ingenting som hindrar att det vid behov beslutas om avvisning först långt efter denna tidpunkt (jfr 34 kap. 1 § RB). Enligt andra stycket skall avvisning ske även när det föreligger något annat hinder för prövningen. Bestämmelsen avser dels sådana fall där det med rätte- gångsbalkens terminologi föreligger rättegångshinder enligt 34 kap. RB, dels sådana fall där det föreligger ett hinder mot överklagande. Bristen kan gälla t.ex. rätten att inleda förfarandet, partsbehörighet, domstolens behörighet eller rätten att överklaga. I de nu angivna fallen finns det inte anledning att utfärda något föreläggande enligt 9 §. Om ett överklagande till tingsrätten har gjorts för sent är det den myndighet som fattat det överklagade beslutet som skall besluta om avvisning. Frågan om beslutet har överklagats i rätt tid kan alltså inte komma under tingsrättens be- dömande annat än i samband med överklagande av ett beslut enligt vilket myndigheten har avvisat överklagandet på den grunden att det har kommit in . Att en ansökan inte har gjorts inom den tid som föreskrivits enligt en bestämmelse i anslutning till materiell lagstiftning utgör nog långtifrån alltid ett hinder för förfarandet utan kan i stället vara ett skäl att lämna ansökan utan bifall. Enligt 38 § femte stycket skall paragrafen tillämpas även vid överklagande av ett tingsrätts- eller hovrättsbeslut. 11 § I paragrafen som justerats i enlighet med Lagrådets förslag finns bestämmelser om att en förvaltningsmyndighet är part om en enskild överklagar dess beslut till domstolen. Paragrafen som inte har någon motsvarighet i den nuvarande ärendelagen har behandlats i avsnitt 7.3. Med förvaltningsmyndighet avses detsamma som i t.ex. 1 kap. 8 § regeringsformen. I paragrafen avses liksom på övriga ställen i den nya lagen med uttrycket enskild främst enskilda individer, företag och andra privata rättssubjekt. I undantagsfall fall kan även en myndighet vara att anse som enskild , nämligen när det allmänna i ärendet uppträder som ett privat rättssubjekt. Detta är t.ex. fallet när en myndighet är att anse som ett företag i konkurrenslagens mening. är motpart även om den enskilde redan har en annan motpart. Myndigheten kan som angetts i avsnitt 7.3 trots att den är motpart i processen inte räkna med att utan vidare få del av de handlingar som kommer in till domstolen under ärendets handläggning (se 15 och 22 §§). Den kan dock givetvis särskilt begära att fortlöpande få del av det material som eventuellt tillkommer i ärendet efter överklagandet. Om det skall hållas ett sammanträde i domstolen skall myndigheten underrättas om detta och i vissa fall även kallas till sammanträdet (se 18 §). Myndigheten kan överklaga domstolens beslut i ärendet (se 36 §). 12 § I paragrafen som gäller på alla domstolsnivåer regleras domstolens skyldighet att vara verksam i syfte att berika processmaterialet. Den skyldigheten utgör den viktigaste beståndsdelen av det som brukar betecknas som domstolens materiella processledningsskyldighet. Till den materiella processledningsskyldigheten hör även domstolens skyldighet att i vissa fall söka begränsa processmaterialet. Enligt förslaget skall domstolen se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i ärendet. Genom frågor och påpekanden skall domstolen försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Reglerna har behandlats i avsnitt 7.10. Beträffande formerna för den materiella processledningen bör framhållas vikten av att den bedrivs med ett gott psykologiskt handlag så att domstolen undgår även en obefogad kritik för partiskhet. Domaren bör alltså gå varsamt fram och inte företa mer än det som behövs för att syftet med processledningen skall uppnås. Processledningen skall dock - i de fall den över huvud taget behöver utövas - ske öppet och inte i endast vaga ordalag. Domstolen bör begära in de yttranden eller akter som behövs från andra domstolar eller från myndigheter eller sakkunniga. Vissa utdrag av offentliga register skall dock enligt särskilda bestämmelser en part själv skaffa fram. I andra fall bör domstolen endast med stor återhållsamhet utnyttja möjligheten att på egen hand komplettera utredningen. Domstolen bör i stället i första hand överlämna åt parterna att vara verksamma. Särskild försiktighet är påkallad när det gäller utredning som kan tänkas vara till enskilds nackdel. Det finns anledning påpeka att den omfattning i vilken processledning bör utövas i princip inte har något att göra med om ärendet skall handläggas skriftligt eller muntligt. En annan sak är att det är avsevärt enklare att företa processledande åtgärder i samband med ett sammanträde. I de fall där domstolen har anledning att låta en part yttra sig skriftligt kan domstolen välja mellan att förelägga parten eller att bereda parten tillfälle (se om valet författningskommentaren till 17 §). I vilka fall parten bör beredas tillfälle att slutföra sin talan i ett domstolsärende är svårt att ange i generella termer. För vissa domsfall i tvistemål i tingsrätt finns bestämmelser i 42 kap. 18 § RB om att parterna, om de inte redan kan anses ha slutfört sin talan, skall beredas tillfälle till detta (jfr t.ex. 50 kap. 14 § RB om slutföreläggande i hovrätt). Bestämmelserna för tingsrätt avser inte alla fall i vilka en tingsrätt kan behöva bereda en part tillfälle att yttra sig innan målet avgörs på handlingarna. Sålunda kan man tänka sig att det behövs ett slutföreläggande även i t.ex. ett invecklat avvisningsfall. I förvaltningspro- cesslagen kan frågan sägas vara sedd ur ett annat perspektiv. Den lagen innehåller nämligen allmänna bestämmelser om att en part utom i vissa angivna undantagsfall skall ha fått kännedom om det som tillförts målet genom någon annan än parten själv och haft tillfälle att yttra sig över det. Det finns alltså ingen regel om att även den som sist yttrat sig skall beredas tillfälle att slutföra sin talan. Samma principiella lösning har valts för domstolsärendena inte minst därför att den relativt klart och tydligt begränsar onödig kommunikation i ärendet utan att för den skull leda till rättsosäkerhet (se 22 § i förslaget). Frågor om i vilka fall domstolen bör ge en part ett särskilt tillfälle att framställa ett kostnadsyrkande behandlas i kommentaren till 32 §. Om domstolen är tveksam när det gäller frågan om parterna har fört fram allt de vill framföra, kan domstolen åstadkomma en motsvarighet till slutföreläggande genom att förklara för parterna att den anser ärendet färdigutrett och planerar att avgöra ärendet viss senare dag. Det bör emellertid påpekas att slutföreläggande endast passar för verkligt invecklade fall. Genom hänvisningen i 23 § första stycket till 35 kap. 7 § RB är sörjt för att domstolen kan avvisa överflödig bevisning när det finns skäl för detta (jfr 8 § andra stycket FPL). 13 § Paragrafen ger de grundläggande bestämmelserna om valet mellan muntlig och skriftlig handläggning. Den har ingen direkt motsvarighet i den nuvarande ärendelagen. Huvudregeln är enligt första stycket att förfarandet är skriftligt och att muntlighetsprincip alltså inte skall gälla (se avsnitt 7.1). Förfarandet kan emellertid i viss utsträckning vara muntligt enligt andra stycket. Ett sammanträde bör ingå i handläggningen i de fall där ett sådant kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande. Användandet av ordet bör innebär att det inte under alla tänkbara omständigheter är nödvändigt att hålla sammanträde under de angivna förutsättningarna men att ett sådant handläggningssätt rekommenderas. På det sättet skiljer sig regleringen från en vanlig fakultativ sådan. I de fall där t.ex. ett vittne skall höras är det givetvis ofrånkomligt med ett sammanträde. Utredningen använder för den situationen att handläggningen skall vara muntlig uttrycket sammanträde medan t.ex. förvaltningsprocesslagen använder uttrycket förhandling . När kom till ansågs nog det korrekta uttrycket vara sammanträde för förhandling i fråga om sådana tillfällen vid vilka parterna var närvarande medan uttrycket i t.ex. överlägg- ningssammanhang var sammanträde för överläggning (se t.ex. den ännu gällande lydelsen av 6 kap. 1 § RB). I balken har dock i flera tillkomna eller ändrade bestämmelser det kortare och modernare uttrycket sammanträde an- vänts för sådana tillfällen där parterna är närvarande. Företrädare för förvaltningsdomstolar förespråkar inte sällan uttrycket förhandling , bl.a. med tanke på att uttrycket sammanträde i sådana domstolar brukar användas för föredragningar och överläggningar. Emellertid kan uttrycket förhandling vara förvillande för dem som inte är jurister med tanke på att det i ärendena sällan finns något att förhandla om i den meningen att det skulle finnas något man skulle försöka utarbeta en överenskommelse om. Ordet sammanträde är inte bara språkligt mera korrekt utan också mera lättbegripligt för enskilda. I förslaget används därför uttrycket sammanträde . Uttrycket lämnar öppet om det skall förekomma en fysisk inställelse inför domstolen eller om det räcker med telefon- sammanträde. Med sammanträde avses dock endast sådana fall i vilka domstolen skall bereda företrädare för samtliga parter tillfälle att delta. Som sammanträde räknas alltså exempelvis inte ett sådant telefonsamtal som domstolen kan behöva ha med en part för att få t.ex. en ansökan kompletterad (se kommentaren till 9 §). Den underförstådda huvudregeln i andra stycket är att ett sammanträde avser ärendet i dess helhet. Frågor om en begränsning av sammanträdet behandlas i tredje stycket. Tredje stycket är utformat utifrån den utgångspunkten att ett sammanträde normalt skall avse hela målet, men att domstolen fritt kan bestämma om lämpliga begränsningar (se om detta avsnitt 7.8). Att begränsningsfallen i lagtexten framstår som undantag innebär inget ställningstagande till frågan vilken typ av sammanträde som kommer att bli den vanligaste i praktiken. Viktigt i sammanhang med att ett sammanträde begränsas är att parterna och deras eventuella ombud inte hålls okunniga om att det är domstolens avsikt att begränsa sammanträdet. De måste kunna förbereda sig inför sammanträdet på effektivaste sätt. Detta innebär att domstolen kan ha anledning upplysa parterna och deras eventuella ombud hur sammanträdet är avsett att gå till, t.ex. i fråga om sakframställningar. Med hänsyn till bl.a. ärendenas och sammanträdenas skiftande natur har emellertid inte i den nya lagen såsom i tagits in några bestämmelser om den normala gången av ett sammanträde (se avsnitt 7.8). Även vid ett sammanträde som hålls i förberedande syfte med en juristdomare kan muntlig bevisning tas upp. I undantagsfall kan det finnas anledning att uppmärksamma att den eller de som avgör ärendet såvitt möjligt bör vara närvarande när muntlig bevisning tas upp. Självklart bör domstolen också försöka avgöra ärendet i så nära anslutning till bevisupptagningen som möjligt. I sista hand är det alltid den enskilde domare som avgör målet som svarar för att han har ett tillräckligt gott underlag för sitt beslut. I hovrätten bör en eventuell bevisupptagning nästan undantagslöst ske i samband med att ärendet avgörs. En part som inte har rättshjälp kan inte få ersättning av allmänna medel för att han infinner sig till ett sammanträde i ett domstolsärende (se dock även 32 §). I den delen överensstämmer regleringen med den som gäller enligt ärende- lagen. När det gäller en parts rätt att begära sammanträde finns bestämmelser i 14 §. 14 § Paragrafen handlar om parters rätt till sammanträde i ett ärende och saknar direkt motsvarighet i den nuvarande ärendelagen. Huvudregeln är att domstolen skall hålla ett sammanträde, om det begärs av en enskild part. I fråga om motiven för denna regel, se avsnitt 7.8. Vissa undantag uppställs från huvudregeln. Ett av undantagen gäller det fallet att ärendet inte skall prövas i sak, t.ex. därför att det rör sig endast om en dispensprövning eller om en ansökan som skall avvisas. Undantag görs också för sådana fall där avgörandet inte går parten emot. En parts begäran om sammanträde behöver enligt förslaget inte heller bifallas när sammanträdet av någon annan särskild omständighet inte behövs. En utgångspunkt bör vid behovsbedömningen vara att en begäran om sam- manträde bifalls om trovärdigheten av den enskildes uppgifter angående sakförhållandena i ärendet kan ha betydelse för domstolens avgörande och parten inte har hörts inför domstol angående saken. Detta betyder för tings- rätternas del att den enskildes uppgifter rörande relevanta sakfrågor i normala fall inte bör tas för annat än goda i domstolens avgörande, när domstolen avslår en begäran från honom om att bli hörd muntligen. Undantag måste dock givetvis göras för t.ex. det fallet att svaret på den sakfråga det gäller inte har någon avgörande betydelse för målet eller när det av någon annan anledning står klart att den enskildes uppgifter inte skulle komma att läggas till grund för avgörandet, t.ex. därför att han uppenbarligen har fel eller inte kan bidra till sakfrågans belysning (jfr 35 kap. 7 § RB om avvisande av bevisning). Exempel på andra fall där sammanträde inte heller behöver hållas är att den enskilde endast vill få tillfälle att kritisera en antagen rättsnorm. Självklart är det domsto- len och inte parterna som i sista hand bedömer om sammanträdet är obehövligt. När det gäller hovrätt är det faktiska behovet av muntlighet generellt sett avsevärt mindre än i tingsrätt, om tingsrätten har hört den enskilde parten muntligt. Såvitt gäller sådana ärenden där den som begär sammanträdet i ärendet gör gällande en rättighet som faller in under artikel 6 i måste behovet av sammanträde givetvis bedömas utifrån en tolkning av det som konventionen kräver. Detta innebär inte någon absolut rätt till sammanträde. Även i konventionsfallen kan således domstolen i vissa fall underlåta att bifalla en framställning om sammanträde. Exempel på detta är bl.a. att domstolen endast skall pröva en rättsfråga eller en interimistisk fråga som lika väl kan prövas på handlingarna som efter ett sammanträde. Vidare kan domstolen alltid avstå från sammanträde när det i en lägre domstol hållits en förhandling rörande saken och det inte råder någon oklarhet av rättslig betydelse rörande sakfrågorna i ärendet. Om endast ett processuellt beslut överklagats till högre domstol, behöver den domstolen inte hålla något sammanträde. 15 § I första stycket som justerats i förhållande till förslaget i lagrådsremissen föreskrivs att domstolen skall ge en eventuell motpart tillfälle att svara inom . I detta ligger givetvis att domstolen också måste sända över den skrivelse genom vilken förfarandet vid den domstolen har inletts till motparten (se om kommunicering av andra skrivelser kommentaren till 22 §). Innebörden av bestämmelsen är att domstolen uttryckligen skall förklara för motparten att denne har möjlighet att svara. Det räcker alltså inte att domstolen sänder över den inledande skrivelsen och sedan väntar innan ärendet avgörs. Enligt 17 § kan domstolen ge motparten ett formligt föreläggande att ge in ett skriftligt svar till domstolen. Från första styckets grundregel görs i andra stycket två undantag för att man skall undvika onödiga och kostnadskrävande kommuniceringar. Undantagen har behandlats i avsnitten 7.3 och 7.7.