prop · GJ03216 · 1996-01-01 00:00:00 — Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag förutom att det i promemorian föreslås att skall meddela föreskrifter om största möjliga valutapositioner. Remissinstanserna: har ansett att den bör ha möjlighet att utforma reglerna om ett instituts största tillåtna valutaposition, men att det är olämpligt att i lag reglera att den skall meddela sådana föreskrifter. Det skulle, enligt inspektionens mening, vara mer ändamålsenligt om bestämmelsen utformas så att inspektionen får föreskriva om ett instituts största tillåtna valutapositioner. har anfört att föreskrifter om valutapositioner inte skall behöva gälla för alla institut, utan endast i de fall befintliga regler om kapitalkrav bedöms otillräckliga. Skälen för regeringens förslag: Regler om valutalimiter, dvs. regler om hur stora valutapositioner ett institut får ta, kan komma i fråga av olika anledningar. Valutapolitiska skäl har tidigare haft stor betydelse för användningen av valutalimiter. Efter avvecklingen av valutaregleringen har dessa skäl minskat i betydelse. De argument som kan anföras för författningsmässiga regler om största tillåtna valutaposition för banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag är hänförliga till behov av att begränsa omfattningen av de valutakursrisker som instituten ikläder sig. Flera olika metoder kan användas för att begränsa valutakursrisker. De valutalimiter som tillämpar, och som har sitt ursprung från valutaregleringens tid, innebär att den totala valutapositionen maximalt får uppgå till +/- av ett instituts kapitalbas, oberoende av vilka andra slags risker institutet har i sin rörelse. En annan metod för att begränsa valutakursrisker är att använda kapitalkravsregler. I det fallet skall institutet ha en kapitalbas som täcker både de valutakursrisker som institutet tar på sig och andra slags risker, såsom kreditrisker m.m. har, genom bestämmelsen i 4 kap. 8 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag, antagit regler som innebär att ett företag skall ha en kapitalbas som täcker valutakursrisker (prop. 1994/95:50, bet. 1994/95:NU12, rskr. 1994/95:164). Bestämmelsen bygger på ett direktiv om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut, 93/6/EEG. Ett institut skall, enligt bestämmelsen, ha en kapitalbas som täcker de valutakursrisker som det är utsatt för i hela sin verksamhet i placeringar och åtaganden på valutamarknaden. Kapitalkravet får enligt huvudregeln bestämmas enligt en av två angivna metoder. Enligt den ena metoden skall kapitalkravet motsvara av den del av institutets totala nettoposition i utländsk valuta som överstiger av institutets kapitalbas. Den andra metoden innebär att kapitalkravet fastställs enligt en simuleringsmetod där data över tidigare valutakursutveckling används för att bestämma kapitalkravets storlek. Genom en bestämmelse i 4 kap. 9 § samma lag har även getts utrymme för att, efter medgivande av , använda annan metod vid beräkning av kapitalkravet för valutakursrisker än de som nämnts (prop. 1995/96:62, bet. 1995/96:NU8, rskr. 1995/96:110). Reglerna om kapitalkrav för valutakursrisker trädde i kraft . I samband med att regler om kapitalkrav för valutakursrisker har införts kan frågan ställas om det finns skäl att ha regler om hur stora valutapositioner ett institut får ikläda sig. Såväl regler om kapitalkrav för valutakursrisker som regler om största tillåtna valutapositioner kan användas för att begränsa risken för att ett finansiellt företag skall råka i solvensproblem på grund av förluster på valutapositioner. Kapitalkravsregler innebär att risken för solvensproblem begränsas genom att företaget måste ha ett visst eget kapital för att få ikläda sig valutakursrisker, medan regler om största tillåtna valutapositioner begränsar risken för att företaget får solvensproblem genom att direkt begränsa valutapositionernas maximala storlek och därmed begränsa hur stora förluster som positionerna kan ge. För institut som, i förhållande till sin kapitalbas, tar begränsade valu- takursrisker torde de gällande reglerna om kapitalkrav för valutakursrisker utgöra ett tillräckligt skydd mot att valutakursförluster skulle hota ett instituts ekonomiska ställning. Detta gäller särskilt om den totala nettopositionen i valuta är väl diversifierad på ett antal olika valutaslag. För ett sådant företag ger en stor kursrörelse på valutamarknaden inte upphov till alltför betydande förluster. Även om kursrörelsen skulle vara större än , och därmed det kapitalkrav för valutakursrisker som gäller inte skulle vara tillräckligt för att med fullständig visshet säkerställa att företagets kapitalbas kan absorbera förlusten utan att företagets totala kapitaltäckning underskrider det lagstadgade kravet, så kommer ändå förlusten på valutapositionen vara av liten betydelse för företagets finansiella ställning i stort. För institut som tar mycket stora valutakursrisker, i förhållande till storleken på institutets kapitalbas kan å andra sidan konsekvenserna bli betydligt större av att kapitalkravet för valutakursrisker kan vara otill- räckligt för att absorbera de förluster som stora valutakursrörelser ger upphov till. En ofördelaktig valutakursrörelse på skulle kunna försätta ett sådant institut i allvarliga solvensproblem. En analogi kan här göras med reglerna om kapitalkrav och stora exponeringar för kreditrisker. Kapitalkravet för kreditrisker innebär att institutet skall ha en kapitalbas på i förhållande till de kredit-risker institutet påtar sig. Dessutom gäller att en enskild kreditrisk inte får vara större än av kapitalbasen. Därigenom säkerställs att ett fallisemang hos en enda kund inte får alltför stor betydelse för kreditinstitutets solvens. För kreditrisker gäller således både ett kapitalkrav och en begränsning av hur stora enskilda risker som får tas. På motsvarande sätt kan en regel om största tillåtna valutaposition användas som komplement till reglerna om kapitaltäckning för valutakursrisker för att säkerställa att valutakursrörelser inte får alltför stor betydelse för ett instituts ställning. Det sagda talar för att det kan finnas skäl att överväga införandet av regler om största tillåtna valutapositioner trots att regler för kapitaltäckning av valutakursrisker har införts. Sådana regler skulle kunna utformas så att de inte upplevs som ett hinder i den vanliga affärsverksamheten. har tillsyn över banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag. Inspektionen ansvarar för kontroll av att kapital- kravsreglerna, bl.a. reglerna vad gäller valutakursrisker, följs. Eftersom , enligt förslaget, inte längre skall utfärda valutahandelstill-stånd bör regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bemyndigas att föreskriva om ett instituts största tillåtna valutaposition. I promemorian har det föreslagits att , efter regeringens bemyndigande, skall för banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag meddela föreskrifter om största möjliga valutapositioner. har i sitt remissyttrande anfört att en utvärdering bör göras av effekterna av gällande kapitaltäckningsregler för att pröva om motiv finns för en fortsatt tillämpning av valutalimiter. En sådan utvärdering bör analysera i vilken grad inspektionen bör fastställa valutalimiter eller om ansvaret för dessa, liksom för andra risklimiter, bör åvila instituten. Inspektionen anser att den bör ha möjlighet att utforma reglerna om instituts största tillåtna valutapositioner såväl i enskild valuta som på aggregerad nivå. Däremot anser inspektionen att det vore olämpligt att i lag reglera att inspektionen skall meddela föreskrifter om största tillåtna valutapositioner. Enligt skall Finansinspek- tionens föreskrifter om valutapositioner inte behöva gälla för alla institut, utan endast i de fall befintliga regler om kapitalkrav bedöms otillräckliga. föreslår därför att det i de aktuella paragraferna införs en dispensregel, som innebär att inspektionen om särskilda skäl föreligger skall kunna meddela undantag från föreskrifterna om valutapositioner. Kapitaltäckningsreglerna kan, som nämnts ovan, vara otillräckliga för ett institut med, i förhållande till sin kapitalbas, mycket stora valuta- kursexponeringar. Innan ställning tas till om några ytterligare begräns- ningsregler behövs bör dock, såsom anfört i sitt remissyttrande, först en utvärdering göras av effekterna av gällande kapitaltäckningsregler. Inspektionen bör därför, utifrån de rapporter om kapitaltäckning för valutakursrisker som instituten skall ge in till inspek- tionen, följa utvecklingen och om behov visar sig föreligga, ha möjlighet att komplettera dessa kapitaltäckningsregler med bestämmelser om högsta tillåtna valutapositioner. bör därför, efter regeringens bemyndigande, få meddela föreskrifter om valutapositioner. Föreskrifterna bör kunna konstrueras så att de inte utgör en begränsning för den verksamhet som berörda institut normalt bedriver utan enbart utgör en säkerhetsspärr som förhindrar ett företag att påta sig valutapositioner som är stora i förhållande till företagets finansiella styrka. De eventuella reglerna om valutapositioner kan även fortsättningsvis utformas så att ett instituts största tillåtna valutaposition bestäms till en andel av institutets kapitalbas. Samma andel bör naturligen gälla för alla institut. Något behov av att pröva om särskilda regler skall gälla för vissa institut, eller att införa en dispensregel, kan inte anses föreligga. bör ha frihet att bestämma om sådana regler skall innehålla både en begränsning av positioner i enskilda valutor och en begränsning av den totala valutapositionen. bör även ha frihet att bestämma hur stora valutapositioner, i förhållande till kapitalbasen, instituten bör få ta. I ljuset av det nya syftet med ifrågavarande regleringsmöjlighet bör inspektionen kunna sätta andra gränser för största tillåtna valutapositioner än de som medges enligt valutalimiter. Regeringens förslag: Begreppet valutahandlare i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter ersätts med uttrycket den som driver valutahandel . Sekretess införs hos för sådan uppgift om enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden, vilken på begäran har lämnats av valutaväxlingsföretaget. Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte någon ändring i lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter. I övrigt överensstämmer promemorians förslag med regeringens. Remissinstanserna: anser att uttrycket valutahandlare i lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter bör ersättas med ett annat, förslagsvis den som bedriver handel med valuta . Skälen för regeringens förslag: Det föreslagna avskaffandet av 22 b § riksbankslagen påverkar inte skattemyndigheternas möjlighet till skattekontroll. Enligt 22 och 22 a §§ riksbankslagen föreligger en skyldighet för den som har utfört en valutatransaktion samt för den för vars räkning transaktionen har utförts att lämna uppgifter till . Dessa uppgifter kan därefter på begäran överlämnas till skattemyndigheter om det behövs för kontroll av skatter eller avgifter. Uttrycket valutahandlare förekommer i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter. Enligt förarbetena till den lagen avses därmed auktoriserad valutahandlare enligt 22 b § riksbankslagen. Regeringen föreslår, i och med att begreppet auktoriserad valutahandlare försvinner, att uttrycket valutahandlare i lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter ersätts med den som driver valutahandel . Remissinstanserna: Ingen remissinstans har framfört några synpunkter på förslaget om ändring i sekretesslagen. Skälen för regeringens förslag: I 8 kap. 5 § första stycket sekretesslagen regleras sekretess i statliga myndigheters verksamhet, som består i tillståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden eller försäkringsväsendet. Den myndighet som i första hand åsyftas är . I paragrafens tredje stycke behandlas sekretess i verksamhet, som består i övervakning enligt insiderlagen (1990:1342). Enligt den lagen har styrelseledamöter, ledande befattningshavare m.fl. en anmälningsskyldighet i fråga om sitt innehav av fondpapper. Uppgifterna tas in i ett offentligt register, insiderregistret. Det åligger att övervaka efterlevnaden av lagen. Inspektionen har också rätt att få de uppgifter den behöver för sin utredning, om det finns anledning anta att någon handlat i strid med ett förbud mot insiderlagen. Sekretessen omfattar endast uppgifter som på begäran har lämnats av någon som är uppgiftsskyldig. Syftet med bestämmelsen är att skydda de uppgifter som lämnas i samband med att inspektionen utnyttjar sin frågerätt enligt 18 § insiderlagen. Om uppgifterna rör någon annan än den uppgiftsskyldige, gäller absolut sekretess. Sekretesskyddet omfattar uppgifter om både ekonomiska och personliga förhållanden. Om uppgifterna rör den uppgiftsskyldige själv, gäller enligt andra meningen sekretessen med ett rakt skaderekvisit, dvs. det råder en presumtion för offentlighet. Det krävs dessutom att sekretessen inte motverkar syftet med uppgiftsskyldigheten. Regeringen har föreslagit att företag som har anmält sin verksamhet enligt valutaväxlingslagen skall lämna de upplysningar som behövs för att inspektionen skall kunna kontrollera att penningtvättslagen efterlevs. Är det osäkert om anmälningsskyldighet föreligger beträffande viss verksamhet, skall inspektionen ha möjlighet att förelägga den som driver rörelsen att lämna de upplysningar om verksamheten som behövs för att bedöma om så är fallet. I samband med att valutaväxlingsföretagen lämnar sådana uppgifter till inspektionen, kan det tänkas att uppgifter om t.ex. en privatpersons identitet i samband med en valutaväxlingstransaktion yppas. För att skydda uppgifter om tredje mans ekonomiska och personliga förhållanden som kan tänkas framkomma, bör sådana uppgifter omfattas av sekretess. I likhet med vad som gäller för uppgifter som erhållits med stöd av insiderlagen, bör absolut sekretess gälla för dessa uppgifter. För uppgifter som rör valutaväxlingsföretaget självt, bör ett rakt skaderekvisit gälla i enlighet med det som gäller i paragrafens andra mening. skall enligt regeringens förslag ha en form av övervakande roll när det gäller de anmälningspliktiga valutaväxlingsföretagen. Sekretesskyddet för de uppgifter som inspektionen kan komma att få del av i denna veksamhet regleras lämpligen på samma sätt som skyddet för de uppgifter som inspektionen får del av i den verksamhet som består i övervakning enligt insiderlagen. Det innebär att ett tillägg med hänvisning till valutaväxlingslagen bör tas in i paragrafens tredje stycke. 7.3 Insamling av statistik Möjligheten till insamling av statistik påverkas inte i någon avgörande utsträckning av att tillståndskravet för valutahandel enligt förslaget av- skaffas. I enlighet med 22 § riksbankslagen skall ett kreditinstitut eller ett annat företag som står under tillsyn av lämna de uppgifter som anser nödvändiga för att dels följa utveckling en på valuta- och kreditmarknaderna, dels övervaka betalningssystemets stabilitet. Av den statistik som tagit fram, framgår att antalet fristående valutaväxlingsföretag uppgick till 15-20 stycken. Statistiken visar visserligen att antalet valutaväxlingsföretag ökat , men den största andelen valutaväxlingstransaktioner utförs fortfarande av bankerna. Antalet anmälningar av valutaväxlingsverksamhet till kommer därför troligen att bli begränsat. Förslaget kommer trots detta att innebära ökade kostnader. Inspektionen har, i anslutning till den fördjupade anslagsframställning avseende som getts in, begärt ytterligare tillskott bl.a. med anledning av de nya uppgifter som föreslås i denna proposition. Regeringen avser att ta upp frågan om utökade anslag till inspektionen i samband med behandlingen av inspektionens anslagsframställning. Att inte längre behöver ge tillstånd och inte heller behöver utöva tillsyn över valutamarknaden torde innebära minskade kostnader där och möjlighet att frigöra resurser. När det gäller de ökade kostnaderna med anledning av den föreslagna konsumentskyddsregeln, bör uppmärksammas att har anvisat på tilläggsbudget för /96 för att förstärka och roll på området finansiella tjänster (se bet. 1995/96:LU10, rskr. 1995/96:81). En del av dessa medel bör även kunna användas för vissa av de initialkostnader som kan tänkas uppstå med anledning av konsumentskyddsregeln. De forsatta löpande kostnaderna torde, med tanke på de nya uppgifternas mycket begränsade omfattning, kunna täckas utan att särskilda medel anvisas för detta. 9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Den nya lagen och de föreslagna ändringarna föreslås träda i kraft . Något behov av övergångsbestämmelser finns inte. 10.1 Förslaget till valutaväxlingslag Utgångspunkten för definitionen av valutaväxling är vad själva rörelsen, handeln, avser. Det utmärkande för valutaväxling är att företaget som tjänst erbjuder köp- och försäljning av utländsk valuta i form av sedlar, mynt och resecheckar. För att det skall vara fråga om valutaväxlingsrörelse krävs det att handeln bedrivs yrkesmässigt. I begreppet yrkesmässig handel ligger att det är fråga om en verksamhet som bedrivs med självständighet, regelbundenhet och varaktighet samt i regel även i vinstsyfte. I avsnitt 6.2 behandlas definitionen av valutaväxling ytterligare. Anmälningsskyldighet skall föreligga för företag som driver valutaväx- lingsrörelse i väsentlig omfattning. avses såväl juridiska som fysiska personer. Beträffande vad som skall avses med uttrycket verksamhet som bedrivs i väsentlig omfattning hänvisas till vad som sagts under avsnitt 6.3. De företag som omfattas av penningtvättslagen är undantagna från anmälningsskyldighet. Anmälningsplikt föreligger därför inte för företag som driver bankrörelse och annan verksamhet som består i att från allmänheten låna upp medel och lämna krediter. Detsamma gäller företag som driver livförsäkringsrörelse eller värdepappersrörelse enligt 1 kap. 3 § lagen om värdepappersrörelse. Slutligen görs undantag från anmälningsplikten för företag som driver verksamhet som står under tillsyn och som huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de verksamheter som anges i 3 kap. 1 § 2-13 lagen om kreditmarknadsbolag. Undantaget från anmälningsplikten omfattar såväl de svenska som de utländska företag som penningtvättslagen är tillämp-lig på. Lagen innehåller inte några regler om förutsättningarna för företagen i första stycket andra meningen att få bedriva valutaväxlingsrörelse. Dessa framgår i stället av den speciallagstiftning som finns för respektive företag. Exempelvis har en bank inte rätt att driva valutaväxlingsrörelse om inte bankens oktroj omfattar tillstånd att bedriva sådan verksamhet. Inspektionen skall föra ett register över företag som har anmält sin verksamhet. I paragrafen görs en hänvisning till penningtvättslagen som genom ett tillägg i dess 2 § föreslås bli tillämplig på sådan verksamhet som är anmälningspliktig enligt denna lag. Syftet med bestämmelsen är att kunden klart och tydligt skall få information om priset för en växlingstransaktion, köp- resp. säljkurs samt eventuellt tillkommande avgifter, och därmed ha möjlighet att innan växlingstransaktionen företas jämföra priset hos olika växlingsföretag. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.4. I förarbetena till prisinformationslagen (prop. 1990/91:171 s. 10 ff.) anges vad som i den lagen skall avses med tydlig information. Det framgår bl.a. att prisuppgifterna skall vara presenterade på ett sådant sätt att de lätt kan uppfattas och förstås. Konsumenterna skall genom dem kunna få en riktig bild av hur mycket en vara eller tjänst kostar. Prisinformationen måste således ge svar på frågor om vad som ingår i priset och om det tillkommer kostnader. Dessa kriterier torde även vara tillämpliga på den information som skall lämnas av valutaväxlingsföretagen. Informationen bör vidare lämnas i omedelbar anslutning till den plats där valutaväxlingsföretaget bedriver sin rörelse eller annars marknadsför sina tjänster. En kund som genomfört en växlingstransaktion skall ha rätt till en skriftlig avräkningsnota av vilken skall framgå företagets namn samt till vilken kurs växlingen har skett och alla de eventuella avgifter som tagits ut. Om ett företag som driver valutaväxlingsrörelse inte lämnar kunderna sådan information som avses i 4 §, skall bestämmelserna i marknadsföringslagen tillämpas. Hänvisningen innebär att företag som driver valutaväxlingsrörelse och underlåter att lämna sådan information, kan åläggas att lämna den ifrågavarande informationen i enlighet med 15 § mark-nadsföringslagen. Informationsåläggande kan meddelas även den som är anställd i ett sådant företag och annan som handlar på företagets vägnar. Vid sidan av regeln i 15 § marknadsföringslagen blir även de hand- läggningsregler m.m. som anknyter till den bestämmelsen tillämpliga när det gäller informationsplikten enligt valutaväxlingslagen. Detta innebär bl.a. att en fråga om informationsåläggande kan tas upp av efter ansökan av . En sådan fråga kan även tas upp efter ansökan av en sammanslutning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare. Tingsrättens beslut kan överklagas hos Mark-nadsdomstolen. Näringsidkare är skyldiga att på anmaning av komma in med yttrande eller upplysningar i ett ärende som rör informationsplikten. I ett ärende där det kan antas att informationsåläggande kan komma i fråga, är näringsidkaren vidare skyldig att på anmaning av tillhandahålla handling och liknande som kan ha betydelse för utredningen i ärendet. Efterkommer inte näringsidkaren åläggandet kan förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra denna skyldighet. Frågor om informationsåläggande får i fall som inte är av större vikt prövas av genom informationsföreläggande. I övrigt kan hänvisas till marknadsföringslagen och dess förarbeten (prop. 1994/95:123, bet. 1994/95:LU16, rskr. 1994/95:267). Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Företag som har anmält sin verksamhet enligt 2 § är skyldigt att på begäran lämna de upplysningar som behövs för att inspektionen skall kunna kontrollera att lagen om åtgärder mot penningtvätt efterlevs. Det rör sig exempelvis om uppgifter om vilka rutiner ett företag har för att kontrollera att penningtvätt inte förekommer vid transaktioner som innefattar valutaväxling. Om upplysningar inte lämnas kan enligt 8 § kräva att verksamheten skall upphöra. I övrigt, se ovan under avsnitt 6.3. Om får kännedom om att någon driver anmälningspliktig verksamhet enligt 2 § utan att ha gjort anmälan därom, skall inspektionen enligt första stycket förelägga honom att inkomma med anmälan. Om den som driver valutaväxlingsrörelsen inte rättar sig efter föreläggandet skall han föreläggas att upphöra med densamma. I sådana fall där inspektionen misstänker att anmälningsskyldighet föreligger beträffande viss verksamhet, skall inspektionen enligt andra stycket kunna förelägga den som driver rörelsen att lämna de upplysningar om verksamheten som behövs för att bedöma om så är fallet. Framkommer det att anmälningsplikt föreligger bör inspektionen uppmana honom att göra en anmälan enligt 2 §. Om sådan anmälan inte görs skall han föreläggas att upphöra med verksamheten. Om företag som driver rörelsen vägrar att lämna de av begärda uppgifterna kan det ofta förutsättas, om inte annat visas, att anmälningspliktig verksamhet bedrivs och inspektionen skall då förelägga företaget att komma in med en anmälan. Förelägganden enligt denna paragraf kan förenas med vite enligt 10 §. Paragrafen utgör ett komplement till 6 §. Om företag som driver valuta- växlingsrörelse underlåter att lämna sådana upplysningar om verksamheten som behövs för att kontrollera att penningtvättslagen efterlevs, får inspektionen nämligen förelägga det att upphöra med verksamheten.