prop · GJ0337 · 1996-01-01 00:00:00 — Enligt huvudregeln i 4 § tillträdesförordningen krävs tillstånd för tillträde till svenskt territorium av utländska statsfartyg, utländska statsluftfartyg och utländska militära fordon. Utländska statsfartyg har dock i enlighet med bestämmelserna i förordningens 3 § för genomfart tillträde till svenskt territorialhav utan tillstånd. Utgångspunkten är att regeringen avgör om tillstånd skall meddelas (6 §). Tillståndet skall utverkas på diplomatisk väg. I vissa fall enligt 5 § har dock Försvarsmakten rätt att meddela tillståndet. Det gäller bl.a. utländska militära fordon på begäran av (5 § första stycket 4). Försvarsmakten får även på begäran av en kommun eller en statlig myndighet som svarar för räddningstjänst meddela utländska statsfartyg, statsluftfartyg och militära fordon tillstånd för tillträde till svenskt territorium vid räddningsinsatser eller vid övning av sådana insatser (5 § andra stycket). Inom svenskt territorium får ett utländskt statsfartyg eller statsluftfartyg endast med regeringens tillstånd bedriva skjutövningar eller andra övningar än sådana som avses i 5 § andra stycket, om inte övningarna i sin helhet kan genomföras inom fartyget eller luftfartyget (10 §). Utländska militära fordon som befinner sig i efter tillstånd av Försvarsmakten får däremot användas vid övning här utan tillstånd av regeringen. Om besättningen från ett utländskt statsfartyg eller statsluftfartyg, som befinner sig på svenskt territorium, lämnar fartyget eller luftfartyget får besättningen inte utan regeringens tillstånd bära annat vapen än blankt vapen som hör till uniformsdräkten (11 §). Utöver de nu redovisade bestämmelserna finns i tillträdesförordningen även särskilda stadganden för krigförande staters statsfartyg och statsluftfartyg. I IKFN-förordningen finns regler för den situationen att ett utländskt statsfartyg, statsluftfartyg eller militärt fordon befinner sig på svenskt territorium utan att bestämmelserna i tillträdesförordningen har iakttagits. I sådana fall har Försvarsmakten till uppgift att upptäcka och avvisa kränkningar av svenskt territorium (3 § 1). Enligt 11 § får inte militär personal bära uniform inom landområde utan tillstånd av Försvarsmakten. Om ett utländskt militärt fordon påträffas inom svenskt territorium utan att ha rätt att vara där, skall det hållas kvar. Om personal som medföljer fordonet saknar rätt att inresa till eller vistas i riket, skall personalen omhändertas och avväpnas. Förhållandet skall anmälas till närmaste polismyndighet. Enligt 1 § förordningen om utländska besök vid Försvarsmakten och skall Försvarsmakten ha Försvarsdepartementets tillstånd innan myndigheten anordnar besök av en utlänning vid vissa staber och förband. Tillstånd krävs också, om utlänningen skall tjänstgöra i en befattning vid en svensk militär enhet. Tillstånd behövs dock inte, om besöket är föranlett av att utlänningen exempelvis skall förbereda, delta i eller följa upp verksamhet inom ramen för överenskommelser mellan och andra stater om samarbete inom försvarets område. Allmänna bestämmelser om krav för utlänningars vistelse i finns i 1 kap. utlänningslagen. Kraven avser pass (2 §), visum (3 §), uppehållstillstånd (4 §) och arbetstillstånd (5 §). I samtliga fall får regeringen föreskriva undantag från kraven. Det erfordas således ingen ändring i utlänningslagen för att skall kunna uppfylla krav på utländska truppers vistelse i . Övningar som kommer att hållas i inom ramen för Partnerskap för fred kommer att vara få till antalet och omfatta högst någon vecka per övning. Vid dessa förhållanden finner regeringen inte skäl att införa särskilda regler i utlänningsförordningen utan det torde vara mer ändamålsenligt att regeringen fattar beslut i frågan då tillträdesfrågan avgörs. Det får således ankomma på regeringen att besluta om erforderliga undantag från vad som föreskrivs i utlänningslagstiftningen. Någon ytterligare lagstiftning erfordras således inte såvitt avser möjligheten att mottaga utländska förband i för att delta i samarbete inom ramen för Parnerskap för fred. 7.4 Straffrättslig domsrätt m.m. 7.4.1 såsom mottagande stat -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: reserverar sig mot bestämmelserna i| | avtalet om rätten för en sändande stat att utöva sin domsrätt på den| | mottagande statens territorium, med undantag av sådana åtgärder | | som är nödvändiga för att upprätthålla ordning och | | säkerhet inom styrkan. | | Åtal mot en medlem av den sändande statens styrka, eller mot en| | annan person som omfattas av avtalet, för gärning som begåtts i | | skall få väckas endast efter förordnande av regeringen. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att en ny bestämmelse införs i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall av innebörd att immunitet skall gälla för den främmande statens personal i enlighet med innehåll i avtal som är i kraft i förhållande till . Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om tillämpligheten av svensk strafflag i internationella sammanhang finns i 2 kap. . Beträffande brott som begåtts i föreskrivs i 2 kap. 1 § att det i sådana fall skall dömas efter svensk lag och vid svensk domstol. Denna regel gäller oavsett gärningsmannens nationalitet. Enligt 2 kap. 7 § skall emellertid i fråga om svensk lags tillämpning och svensk domstols behörighet iakttas de begränsningar som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller, enligt vad därom är särskilt stadgat, av överenskommelse med främmande makt. Detta innebär att straffrättslig immunitet som följer av folkrätten och är så etablerad att den kan sägas utgöra en erkänd folkrättslig grundsats skall tillämpas direkt av svenska domstolar. I andra fall måste bestämmelserna om immunitet ha genomförts i svensk rätt för att vinna beaktande i . Bestämmelser om immunitet på grund av internationella avtal som har anslutit sig till finns bl.a. i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Lagen föreskriver immunitet för bl.a. främmande staters beskickningar och beskickningsmedlemmar. Som en ytterligare begränsning av möjligheten att lagföra brott begångna i har för vissa fall föreskrivits krav på tillstånd för åtal.Enligt 2 kap. 5 a § tredje stycket får, om fråga om ansvar för en gärning prövats genom dom meddelad i en främmande stat, åtal för gärningen inte väckas i utan förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill. Ett sådant bemyndigande har lämnats till Riksåklagaren i förordningen (1993:1467) med bemyndigande för Riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall. Vidare föreskrivs i 2 kap. 7 a § att om en utlänning begått brott i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattat allmän ställning hos annan stat eller mellanfolklig organisation, får åtal väckas endast efter förordnade av regeringen. Detta gäller dock inte om gärningsmannen genom vilseledande uppgifter, förklädnad eller på annat sätt sökt dölja i vilken egenskap han har handlat. Bestämmelsen torde bl.a. ta sikte på medlemmar i en främmande stats militära styrka. Även en främmande stat kan enligt sin lagstiftning ha domsrätt beträffande gärningar som har förövats i . Detta leder normalt inte till någon konflikt mellan rättssystemen eftersom varje stat som regel endast kan utöva sin domsrätt inom det egna territoriet. Detta följer av staternas suveränitet. Regeringsformen bygger således på förutsättningen att rättskipning och förvaltning i skall fullgöras av svenska myndigheter. Främmande länders myndigheter kan alltså inte utan vidare utöva några maktbefogenheter på svenskt territorium. Detta gäller även om maktutövningen riktar sig mot det egna landets medborgare. Enligt 10 kap. 5 § fjärde stycket regeringsformen kan emellertid under vissa förutsättningar genom beslut överlåta förvaltningsuppgift till bl.a. en främmande stat. Ett sådant beslut måste fattas antingen enligt den ordning som gäller för grundlagsändring eller med kvalificerad majoritet. Enligt artikel VII i NATO skall både den sändande staten och den mottagande staten ha domsrätt över brott som begås av styrkans medlemmar på den mottagande statens territorium. En stats domsrätt skall dock vara exklusiv när det gäller sådana gärningar, inklusive lagöverträdelser med avseende på statens säkerhet, som är straffbara enligt den statens lagstiftning men inte enligt den andras. Med lagöverträdelser som hotar en stats säkerhet menas förräderi mot staten, sabotage, spionage eller överträdelse av någon lag med avseende på statshemligheter eller försvarshemligheter i den staten. Beträffande övriga fall, där domsrätt således tillkommer båda staterna, föreskrivs i artikeln att militärmyndigheterna i den sändande staten skall ha företräde att utöva sin domsrätt när det gäller brott med avseende uteslutande på den statens egendom och säkerhet eller brott, som riktar sig uteslutande mot egendom tillhörig en annan medlem i en styrka eller civil personal från den staten eller anhöriga eller mot deras person, samt beträffande lagöverträdelser, som härrör från någon handling eller underlåtenhet som begåtts vid tjänsteutövning. I fråga om varje annan lagöverträdelse gäller enligt artikeln att den mottagande staten skall ha företräde till att utöva sin domsrätt. I artikeln sägs vidare att myndigheterna i den stat som har företräde till att utöva domsrätt skall välvilligt behandla en begäran från myndigheterna i den andra staten att avstå från sin rätt om denna andra stat anser att ett sådant avstående skulle vara av särskild betydelse. När någon ställts inför rätta i enlighet med bestämmelserna i artikeln av den ena statens myndigheter och blivit frikänd eller dömd och avtjänar eller har avtjänat sitt straff eller blivit benådad får han, enligt punkten 8, inte lagföras på nytt för samma förseelse inom samma territorium av en annan parts myndigheter. Detta skall dock inte hindra att de militära myndigheterna i den sändande staten från att åtala en medlem av sin styrka för någon överträdelse av disciplinära regler som hänger samman med gärningen. Enligt punkten 9 i artikeln skall, när en medlem av en styrka eller dess civila personal eller anhöriga åtalas under en mottagande stats domsrätt, den misstänkte ha vissa närmare angivna grundläggande rättigheter inom ramen för förfarandet. Av artikeln framgår vidare att den sändande staten, till skillnad från andra situationer där två stater har domsrätt över samma gärning, skall ha rätt att utöva sin domsrätt i den mottagande staten. Det skall således vara möjligt att såväl döma till straff i den mottagande staten som att verkställa domen där. Den enda begränsningen i detta avseende som framgår av artikeln är att en dödsdom inte får verkställas i den mottagande staten av den sändande statens myndigheter, om lagen i den mottagande staten inte har dödsstraff för det aktuella fallet. Enligt punkten 10 a skall reguljära militära förband som ingår i en styrka ha rätt att utöva polisiär myndighet i förläggningar, anläggningar och andra utrymmen som den disponerar enligt avtal med den mottagande staten. Styrkans militärpolis skall ha rätt att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa upprätthållandet av ordning och säkerhet inom dessa lokaler. Utanför dessa lokaler får dock, enligt punkten 10 b, militärpolis anlitas endast med stöd av avtal med myndigheterna i den mottagande staten. Det föreliggande är ursprungligen avsett att gälla endast mellan medlemsstaterna i NATO. Det är således utformat för att reglera rättsliga förhållanden inom ramen för ett betydligt mer långtgående militärt samarbete än Partnerskap för fred. Detta präglar också innehållet i avtalet. Sålunda måste bl.a. bestämmelserna om rätt för den sändande staten att utöva domsrätt och verkställa domar på den mottagande statens territorium antas ha utformats med utgångspunkt i att den sändande staten skall ha en styrka permanent förlagd i den mottagande staten. Detta är emellertid inte avsikten med PFF. För del kan PFF-samarbetet på sin höjd antas föranleda någon enstaka övning och varje övning kan beräknas pågå högst . Vid sådant förhållande kan den sändande staten knappast ha något behov av att utöva domsrätt på svenskt territorium. Eventuella brott som begåtts av en styrkas medlemmar på den mottagande statens territorium och som faller under den sändande statens domsrätt kan i stället beivras efter att styrkan återvänt. Att i svensk lag ge en främmande stat rätt att på svenskt territorium svara för sådan ingripande myndighetsutövning som straffrättskipning innebär skulle vidare kräva långtgående lagstiftningsåtgärder. Sådana kan knappast anses vara motiverade enbart på grund av den begränsade funktion som NATO har att fylla inom ramen för Partnerskap för fred. Det kan därutöver tilläggas att utövandet av en sådan domsrätt skulle kunna komma i konflikt med svensk grundlag. I artikeln finns nämligen inte någon bestämmelse som hindrar den sändande staten från att under utövande av sin domsrätt döma till dödsstraff; artikeln innehåller endast förbud mot verkställighet av sådana straff på den mottagande statens territorium. Redan meddelandet av en dödsdom på svenskt territorium får emellertid anses strida mot 2 kap. 4 § regeringsformen enligt vilken dödsstraff inte får förekomma. Med hänsyn till det anförda är det regeringens uppfattning att bör reservera sig mot bestämmelsen i artikel VII om rätt för den sändande staten att på svenskt territorium utöva straffrättslig jurisdiktion eller att verkställa påföljder för brott. Ett beslut om att en främmande stats militära styrka får besöka måste emellertid med nödvändighet anses innefatta en rätt för styrkan att behålla sin befälsstruktur även under besöket. Däri får anses ligga att ansvariga befäl har rätt att mot underlydande medlemmar av styrkan vidta åtgärder för att upprätthålla ordning och säkerhet inom styrkan samt för medföljande militärpolis att utöva polisiär myndighet inom förläggningsområden och liknande. Det vore knappast möjligt att låta svenska myndigheter helt och hållet överta den uppgiften under besöket. En sådan reservation som föreslagits bör därför inte omfatta åtgärder som behöver vidtas för att upprätthålla ordning och säkerhet inom styrkan. Den bör inte heller gälla den sändande statens rätt enligt avtalet att utöva polisiär myndighet inom förläggningar och andra utrymmen som styrkan ensam disponerar. Rätten för den sändande statens styrka att internt utöva de befogenheter som sagts får anses följa av vedertagna principer för internationellt militärt samarbete och bör inte kräva någon uttrycklig bestämmelse i lag. Det bör emellertid inte komma i fråga att sluta något sådant avtal som avses i punkten 10 b om rätt för den sändande statens militärpolis att ingripa även utanför sådana lokaler som disponeras av dess styrka. Ett sådant avtal torde för övrigt vara att bedöma som överlåtelse av förvaltningsuppgift enligt 10 kap. 5 § regeringsformen och kräva den särskilda beslutsordning som föreskrivs där. En reservation av det slag som föreslagits inskränker inte den sändande statens rätt att utöva domsrätt sedan styrkan återvänt till hemlandet. Möjligheten att utöva domsrätten på det egna territoriet påverkas inte av svensk lagstiftning. Någon lagstiftningsåtgärd behöver heller inte vidtas för att den sändande statens domsrätt skall vara exklusiv i de fall artikel VII föreskriver detta. Som ovan nämnts utgör ett av kriterierna för exklusiv domsrätt enligt avtalet att gärningen inte är straffbar enligt den andra statens lagstiftning. Eftersom endast kan ha domsrätt över sådana förfaranden som är straffbara enligt svensk rätt, blir den sändande statens domsrätt alltid exklusiv i dessa fall. I de fall då den sändande staten enligt artikeln skall ha företräde vid utövande av sin domsrätt kan de aktuella gärningarna vara straffbara också enligt svensk rätt. En begränsning av möjligheten att döma till ansvar också vid svensk domstol bör därför införas. Utredningen har föreslagit att en ny bestämmelse skall införas i lagen om immunitet och privilegier i vissa fall av innebörd att den sändande statens personal skall åtnjuta immunitet och privilegier i enlighet med innehållet i avtalet. Bestämmelsen var i första hand avsedd att medföra straffrättslig immunitet för främmande staters styrkor avseende gärningar begångna i under utövningen av tjänst. Emellertid innehåller avtalet inga bestämmelser rörande detta som direkt föreskriver immunitet. I detta avseende bygger således utredningens förslag på andra förutsättningar än de som visat sig komma att gälla. Som redovisats föreskriver avtalet i stället en uppdelning av domsrätten beroende på typ av gärning och mot vems intresse den riktat sig. I vissa fall blir den ena statens domsrätt beroende av huruvida den andra staten utnyttjar sin domsrätt eller inte. Detta talar för att omfattningen av den svenska domsrätten i enskilda fall bör avgöras av regeringen. Ett ytterligare skäl för en sådan ordning följer av bestämmelsen i avtalet enligt vilken myndigheterna i den stat som har företräde välvilligt skall behandla en begäran från den andra staten om att avstå från sin rätt. Denna fråga är av sådant slag att prövningen bör ankomma på regeringen. Härutöver bör beaktas att den sändande statens styrka kommer att vistas i endast . Frågan om svensk domsrätt föreligger enligt avtalet måste därför kunna få ett snabbt avgörande. Med hänsyn till vad nu anförts är det enligt regeringens mening lämpligare att möjligheten att döma till ansvar i begränsas genom krav på tillstånd för att väcka åtal. Genom att införa ett sådant krav ges också möjlighet att förhindra att åtal väcks i strid med artikel VII punkten 8 när den misstänkte redan lagförts i ett annat land för samma gärning.Såvitt gäller brott som den sändande statens personal gjort sig skyldiga till vid tjänsteutövningen föreligger redan enligt 2 kap. 7 a § krav på förordnande från regeringen för att åtal skall få väckas. Som framgår av vad som tidigare anförts sträcker sig emellertid den sändande statens företräde att utöva domsrätt längre än till att avse endast brott i tjänsteutövning. Det är därför nödvändigt att i lag ytterligare reglera frågan om väckande av åtal i nu aktuella fall. En särskild bestämmelse om att åtal mot en medlem av en sändande stats styrka eller dess civila personal inte får väckas utan förordnande av regeringen bör tas in i . Bestämmelsen bör tas in i en särskild paragraf efter 2 kap. 7 a §. Vid utövandet av svensk domsrätt bör i övrigt inga avvikande regler gälla i fråga om förfarandet. bestämmelser om förundersökning och handläggningen vid domstol får anses väl uppfylla de grundläggade krav med avseende på den misstänktes rättigheter som anges i artikel VII punkten 9 i avtalet. 7.4.2 såsom sändande stat -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: bestämmelser om svensk lags| | tillämplighet och svensk domstols behörighet tillgodoser behovet| | av domsrätt över en svensk styrka som besöker ett annat land inom| | ramen för Partnerskap för fred. Bestämmelserna i avtalet om den | | mottagande statens domsrätt föranleder inga särskilda åtgärder i| | detta hänseende. Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i utredningens bedömning eller lämnar den utan erinran. Försvarsmakten påpekar dock att det inte är tillfredsställande att, som utredningen föreslår, enbart förlita sig på 2 kap. 3 § 2 vad gäller domsrätten över den svenska styrkan. I stället borde enligt Försvarsmakten särskilda bestämmelser införas, motsvarande dem som gäller för utlandsstyrkan. har pekat på risken att svenska medborgare drabbas av dödsstraff i en mottagande stat. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelser om svensk lags tillämplighet och svensk domstols behörighet i fråga om brott som begåtts utomlands finns i bl.a. 2 kap. 2 och 3 §§ . har enligt 3 § oinskränkt domsrätt bl.a. om brottet begåtts på svenskt fartyg eller på svenskt luftfartyg eller annars i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg, om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en del av Försvarsmakten befann sig, om brottet begåtts vid tjänstgöring utomlands av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten, om brottet förövats mot , eller om det lindrigaste straff som i svensk lag är föreskrivet för brottet är fängelse . I fall som inte omfattas av 3 § har enligt 2 § domsrätt beträffande brott som begåtts utomlands av svenska medborgare eller utlänningar bosatta i under förutsättning att gärningen är straffbar också enligt lagen på gärningsorten eller, om brottet begåtts på ett område som inte tillhör någon stat, fängelse kan följa på brottet enligt svensk lag. Av de angivna bestämmelserna torde följa att har domsrätt över i stort sett samtliga fall som i praktiken kan tänkas uppkomma i samband med en övning. Vad som möjligen kan falla utanför är något mindre allvarligt brott som begåtts utanför tjänsten och som inte är straffbart enligt lagen på gärningsorten. I sådana fall torde det ofta vara möjligt att i stället vidta någon disciplinär åtgärd. Enligt regeringens bedömning finns det därför inte anledning att på grund av artikel VII utvidga den svenska kompetensen. Enligt 2 kap. 5 § andra stycket får åtal inte väckas för brott som förövats utomlands utan förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat. Emellertid föreskrivs undantag från denna bestämmelse bl.a. för det fall att brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett området där avdelning av Försvarsmakten befann sig. Det kan med hänsyn härtill ifrågasättas om det finns tillräckliga bestämmelser för att kunna tillförsäkra den mottagande staten företräde att utöva sin domsrätt i enlighet med artikel VII i avtalet. I den mån den mottagande staten vill använda sin företrädesrätt att utöva domsrätt, måste initiativ till detta tas medan den misstänkte finns kvar på den mottagande statens territorium. Vid sådant förhållande torde en eventuell konkurrerande svensk domsrätt inte utgöra något hinder. I 2 kap. 5 a § finns bestämmelser som begränsar möjligheten att senare väcka åtal även i för samma gärning. Enligt regeringens mening är det inte påkallat att tillskapa någon ytterligare reglering. I de fall den mottagande staten med stöd av avtalet utövar sin domsrätt mot en medlem av en svensk styrka, kommer lagen i den staten att tillämpas och påföljder utdömas som föreskrivs däri. Bland de stater som är aktuella att ingå i Partnerskap för fred finns sådana som alltjämt använder sig av dödsstraff. Det finns inget formellt hinder i avtalet mot att någon ur den sändande statens personal ådöms dödsstraff i den mottagande staten. Enligt det i avsnitt 5.2 nämnda tilläggsprotokollet får emellertid ett sådant straff inte verkställas med avseende på någon medlem av en styrka eller dess civila personal och deras anhöriga från någon stat som också är part i tilläggsprotokollet. Det står dock klart att inte samtliga PFF-stater kommer att ansluta sig till tilläggsprotokollet. Såsom påpekats av kan alltså inte uteslutas att svenska medborgare som deltagit i en PFF-övning i ett främmande land ådöms dödsstraff för en gärning som begåtts utanför tjänsten. Situationen är emellertid i princip inte annorlunda än när svenskar i andra sammanhang fullgör offentliga uppdrag utomlands utan att åtnjuta full immunitet. Risken att en svensk medborgare skall ådömas dödsstraff utomlands har därvid inte ansetts utgöra något hinder mot svensk medverkan i internationellt samarbete. Denna risk skall heller inte överdrivas. Sådant straff kan i allmänhet komma i fråga endast för utomordentligt grova brott och i många länder som formellt har dödsstraff leder dessa sällan till verkställighet.