prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — Artikel 7, om räta baslinjer där kustlinjen är mycket oregelbunden och djupt inskuren, gäller således inte för arkipelagstater. Denna avgränsning av inre farvatten har betydelse för den rätt till oskadlig genomfart i arkipelagvattnet, som utländska fartyg har enligt artikel 52. Enligt denna artikel är arkipelagstater förpliktade att respektera existe- rande avtal med andra stater samt att erkänna grannstaters traditionella fiskerättigheter och annan legitim verksamhet i vissa områden inom arkipelagvattnet. De skall även fortsättningsvis respektera andra staters existerande undervattenskablar. Hänvisningen till artikel 49 innebär, att arkipelagstaterna trots bestämmelserna i artikel 51 äger upprätthålla suve- ränitet över områden där gällande avtal, undervattenskablar och traditio-nella fiskerättigheter förekommer. Med förbehåll för artikel 53 och utan hinder av artikel 50 har alla staters fartyg rätt till oskadlig genomfart genom arkipelagvatten enligt del II kapitel 3. Passagerätten kan under vissa omständigheter, om det är väsentligt för arkipelagstatens säkerhet, tillfälligt suspenderas. Artikeln inför begreppet arkipelagisk genomfart i farleder , som i allt väsentligt liknar transitpassagen i internationella sund. Artikeln ger arkipelagstaten rätt att anvisa farleder och luftleder genom och över dess arkipelagvatten och i angränsande territorialhav (punkt 1). I punkt 3 definieras begreppet såsom rätten till normal navigering och överflygning syftande endast till oavbruten, skyndsam och fri passage mellan en del av det fria havet eller en exklusiv ekonomisk zon och en annan del av det fria havet eller en exklusiv ekonomisk zon. Denna bestämmelse ger ubåtar rätt till genomfart i undervattensläge (jfr artikel 39.1 c). Om arkipelagstaten inte anvisar sådana farleder eller luftleder, kan rätten till arkipelagisk genomfart i farleder utövas i de farleder som normalt används för internationell sjöfart (punkt 12). Artikeln innehåller vidare regler för hur farleder och luftleder skall upprättas. Artikelns punkt 1-5 och 12 gäller både farleder och luftleder, medan punkt 6-11 gäller endast farleder. Artikeln berör skyldigheterna för fartyg och luftfartyg under passage genom arkipelagvattnet. Hänvisning görs till vissa av reglerna i del III, kapitel 2 om transitpassage, varvid föreskrivs att artiklarna 39, 40, 42 och 44 skall tillämpas på motsvarande sätt vid arkipelagisk genomfart. 5.5 Del V (artiklarna 55-75) Ekonomisk zon Konventionens del V reglerar rätten för kuststater att inrätta en ekono-misk zon (exclusive economic zone) med en största bredd om tvåhundra nautiska mil från baslinjerna (motsvarande ). Tillska-pandet av detta nya begrepp, den ekonomiska zonen, innebär en väsentlig utvidgning av kuststatens jurisdiktionsområde. Det som var fritt hav har i väsentliga avseenden lagts under nationell jurisdiktion. Utveck-lingen av begreppet ekonomisk zon har sin bakgrund i kuststaternas behov att säkra sina fiskeintressen gentemot ett stadigt ökande fjärrfiske i sina närområden. , då FN:s tredje havsrättskonferens pågick, kom allt fler stater att vartefter göra anspråk på breda suveränitetszoner utanför territorialhavet. Det materiella innehållet i anspråken varierade. Det vanligaste var inrättandet av s.k. fiskezoner, dvs. zoner där kuststaten gjorde anspråk på exklusiv jurisdiktion avseende de levande tillgångarna. Tillsammans med de rättigheter som grundade sig kontinen- talsockelkonvention försökte därigenom många stater att utöva olika långtgående jurisdiktion över ett område utanför territorialhavet. Denna jurisdiktionsutövning innehöll väsentliga element av vad begreppet eko-nomisk zon kom att stå för enligt havsrättskonvention. Mot bakgrund av de intressemotsättningar som uppstod på grund av och problematiken kring sk. krypande jurisdiktion , införde FN:s tredje havs- rättskonferens begreppet ekonomisk zon med två väsentliga inskränk-ningar. Kuststaten fick inte suveränitet, som inom sjöterritoriet, över den ekonomiska zonen. Däremot fick kuststaten vissa specificerade suveräna rättigheter och viss specificerad jurisdiktion (se framförallt artikel 56). Dessutom tillförsäkrades alla stater de grundläggande fria havsrättig-heterna såsom rätten till fri sjöfart och överflygning samt rätten att lägga undervattenskablar och rörledningar i en kuststats ekonomiska zon, dock med de begränsningar som följer av konventionen och andra folkrättsliga regler. har det förts diskussioner om den ekonomiska zonens status. Enligt svensk uppfattning är det mest korrekta synsättet att hänföra zonen till sui generisteorin, dvs. zonen är varken fritt hav i traditionell mening eller territorialhav. Det är dock viktigt att betona att de flesta fria havsrättigheterna (förutom t.ex. fiske) gäller i den ekonomiska zonen. Det är vidare fastslaget att den ekonomiska zonen har sedvanerättslig status, vilket innebär att huvudreglerna för zonen är bindande oavsett om en stat är part till havsrättskonventionen eller inte. Det är däremot svårt att avgöra i vilken grad även detaljbestämmelserna om zonen är en del av den allmänna folkrätten eller inte. Del V reglerar inte på ett uttömmande sätt den ekonomiska zonen. Andra delar av konventionen har bestämmelser relevanta för staters rättigheter och skyldigheter i zonen, bl.a. i del III (artiklarna 35-38 och 45), del IV (artiklarna 48 och 53), del VII (artikel 86-115, jfr artikel 58.2), del VIII (artikel 121), del XII (artiklarna 210, 211, 216, 218, 220 och 234), del XIII (artiklarna 246-249, 253 och 259), del XV (artiklarna 297 och 298) samt bilagorna I och VIII. Bestämmelserna i del V kan delas in i två huvudgrupper: artiklarna 55-60 och 61-73. Den första gruppen ger grundregler om zonens utsträck-ning och fördelningen av rättigheter och skyldigheter angående användan-det av zonen mellan kuststater och andra stater. Den andra gruppen innehåller bestämmelser som huvudsakligen rör de levande tillgångarna i zonen. Artikel 61 behandlar frågan om bevarandet av de levande tillgångarna medan artikel 62 handlar om nyttjandet av dessa tillgångar inom ramen för beståndsvården enligt artikel 61. Artikeln beskriver vilka typer av regleringar som anses förenliga med konven- tionen när kuststaten bestämmer enligt vilka villkor andra länders fiskare får fiska i zonen. Artiklarna 63 (vandrande bestånd) och 64 (lång- vandrande arter) har tillsammans med reglerna om fiske på det fria havet i havsrättskonventionens del VII varit utgångspunkten för förhandlingarna kring konventionen om gränsöverskridande fiskbestånd. Därutöver fastställer artikel 74 att avgränsningen av zonen gentemot andra kuststater skall ske i överensstämmelse med folkrätten. Denna artikel sammantaget med bestämmelserna om maximalt tillåtna bredd (artikel 57) och zonens geografiska lokalisering (artikel 55) bestämmer gränserna för den ekonomiska zonen. Staters rättigheter och skyldigheter i den ekonomiska zonen måste ses i relation till reglerna om tvistlösning. Tvister angående vissa särskilt viktiga rättigheter och skyldigheter för kuststater är undantagna konven- tionens tvingande tvistlösningsmekanismer (jfr bl.a. artikel 297 och 298). har genom lagen (1992:1140) om ekonomiska zon inrättat en ekonomisk zon vars omfattning framgår av 1 § i lagen. Denna lag tar främst sikte på miljö- och fiskerättigheter. I artikel 55 definieras den ekonomiska zonen som ett område beläget utanför territorialhavet och angränsande till detta. Artikeln bildar utgångs- punkt för den särskilda rättsordningen för den ekonomiska zonen. Av artikeln framgår tydligt att den ekonomiska zonens rättsordning åter-finns i konventionen samt att staternas rättigheter och skyldigheter regle-ras av konventionen. Detta uttryckssätt spegler en ambition att förhindra att krypande jurisdiktion äger rum i förhållande till vad som framför-handlats under havsrättskonferensen. Artikeln beskriver kuststatens rättigheter, jurisdiktion och skyldigheter i zonen. Den ger kuststaten suveräna rättigheter att utforska och utvinna, bevara och förvalta levande och icke-levande naturtillgångar i vatten- pelaren och på havsbotten med underlag samt att bedriva annan verksam- het för ekonomisk bearbetning och utforskning av zonen, exempelvis energiutvinning ur vatten, strömmar och vindar. Artikeln ger vidare kust-staten jurisdiktion för att bygga och använda konstgjorda öar, anlägg-ningar och konstruktioner, att utöva marinvetenskaplig forskning samt skydda och bevara den miljön (jfr del XII). En viktig anledning till att inrättat en ekonomisk zon är just den utvidgade juris-diktionen avseende skydd för den miljön. I artikeln finns också en generalklausul (punkt 1 c) av vilken framgår att kuststaten även har de andra rättigheter och skyldigheter som framgår av konventionen. Då kuststaten utövar sina rättigheter och skyldigheter enligt konventionen skall den visa skälig hänsyn till andra staters rättig-heter och skyldigheter (punkt 2). Språkbruket suveräna rättigheter res-pektive jurisdiktion tar sikte på funktionella rättigheter men innebär däremot inte full suveränitet över zonen. Detta framgår bl.a. av artikel 55 och artikel 58. I anledning av det svenska lagstiftningsbehovet för reglering av under- vattenskablar och rörledningar på kontinentalsockeln (se avsnitt 6.8) bör noteras förhållandet mellan artikel 56 och konventionens bestämmelser om kontinentalsockeln. I artikelns punkt 1 c ges kuststaten andra rättig-heter och skyldigheter enligt denna konvention . Bland dessa rättigheter och skyldigheter finns de som behandlas i del VI om kontinentalsockeln, särskilt föreskrifterna om undervattenskablar och rörledningar i artikel 79. Artikeln fastställer att den ekonomiska zonen inte får överskrida från de baslinjer varifrån territorialhavets bredd beräknas. Det anges inte konkret hur yttergränsen för zonen skall dras, vilket däremot görs för territorialhavet (artikel 4) och kontinentalsockeln (artikel 76.7). Yttergränsen skiljer zonen både från de havsområden som regleras i del VII om det fria havet, och från havsbottenområdet (jfr del XI), undan- taget de tillfällen där kontinentalsockeln sträcker sig över (jfr artikel 76.4-6). I denna artikel ges grunderna för andra staters rättigheter och skyldigheter i den ekonomiska zonen. Det hänvisas till de i del VII artikel 87 fastlagda fria havsrättigheterna till sjöfart och överflygning samt utläggande av undervattenskablar och rörledningar. Vidare anges friheten att använda havet på andra folkrättsligt tillåtna sätt i samband med dessa friheter, så länge verksamheten överensstämmer med övriga bestämmelser i konven-tionen. Ett exempel på sådan verksamhet är militära övningar. Artikeln fastställer vidare att de flesta bestämmelserna som rör det fria havet (artikel 88-115) och andra folkrättsliga regler gäller i den omfattning de överensstämmer med del V. En motsvarande skyldighet som i artikel 56 att visa skälig hänsyn till kuststatens rättigheter och skyldigheter finns för de stater som utövar sina rättigheter och skyldigheter under konventionen. Artikeln ställer upp en principiell regel vid intressekonflikter mellan kust- stater och andra stater, i de fall konventionen inte ger rättigheter eller jurisdiktion till någon part. I sådana fall skall konflikten lösas rättvist och i ljuset av alla relevanta omständigheter med hänsynstagande till vikten av de intressen som rör såväl parterna som det internationella samfundet. Artikeln innehåller bestämmelser om konstgjorda öar, anläggningar och konstruktioner i den ekonomiska zonen. Kuststaten har exklusiv rätt bl.a. när det gäller att uppföra eller att bevilja uppförande, driva och använda konstgjorda öar. Sådan rätt gäller även för anläggningar och konstruk-tioner för de ändamål som bl.a. avses i artikel 56. Vidare har den exklusiv jurisdiktion över sådana konstgjorda öar, anläggningar och konstruktioner. Jurisdiktionen omfattar också, för dessa anläggningar, lagar och andra författningar rörande tullar, skatter, hälsovård, säkerhet och invandring (jfr artikel 33). Kuststaten får, då så är nödvändigt, upprätta rimligt stora säkerhets- zoner omkring dessa anläggningar, dock med högst 500 meters radie. När kuststaten fastställer säkerhetszonens bredd skall den ta hänsyn till tillämpliga internationella normer. Artikeln ställer upp vissa gränser utifrån sjöfartsmässiga hänsyn. Vidare skall anläggningarna normalt avlägsnas då de inte längre används. Dessa anläggningar har inte status av öar och deras existens påverkar inte avgränsningen av territorialhavet, den ekonomiska zonen eller kontinental- sockeln. Undervattensrörledningar och kablar omfattas inte av bestäm-melsen. Artikeln preciserar och begränsar kuststatens rättigheter för bevarande och förvaltning av de levande tillgångarna. Artikelns centrala roll återspeglas i att bestämmelser om nyttjande eller tilldelning av kvoter av de levande tillgångarna (jfr artiklarna 62-64, 69 och 70) antingen direkt eller indirekt hänvisar till artikel 61 som överordnad bestämmelse. Syftet med åtgär-derna enligt artikeln är att uppnå målet om ett optimalt nyttjande av tillgångarna (jfr artikel 62). Kuststaten har en skyldighet att fastställa den tillåtna fångstmängden av de levande tillgångarna i sin ekonomiska zon, med beaktande av bästa tillgängliga vetenskapliga data. Detta skall ske genom lämpliga åtgärder för bevarande och förvaltning som säkerställer att tillgångarnas fortbestånd inte äventyras genom ett alltför hänsynslöst nyttjande. Åtgärderna skall enligt artikeln utformas så att kuststaten kan behålla eller återupprätta fångstbestånden vid nivåer som kan ge det största godtagbara utbytet. Miljömässiga och ekonomiska faktorer likväl som de kustfiskande samhällenas förhållanden skall beaktas. I artikeln påtalas vidare att hänsyn måste tas till utvecklingsländernas situation, fiske-mönster, samspelet mellan olika bestånd och internationellt rekommen-derade minimistandarder vare sig de fastställts globalt, regionalt eller sub-regionalt. När åtgärder vidtas skall även närbesläktade eller av beståndet beroende arters förutsättningar beaktas. Vidare skall vetenskaplig information, statistik och andra uppgifter av betydelse för beståndsbevarandet utbytas genom internationella organisationer. Motsvarande bestämmelser för det fria havet finns i artikel 119. Tvister om fastställande av den tillåtna fångsten omfattas av undantaget i artikel 297.3, och är därmed inte underställda reglerna om tvingande tvistlösning. Artikeln handlar om nyttjandet av de levande tillgångarna, där kuststaten har en skyldighet att främja ett optimalt nyttjande. Detta nyttjande bör ske inom ramen för de bevarande- och förvaltningsåtgärder som omnämns i artikel 61. Kuststaten skall fastställa sin egen fångstkapacitet. När kust-staten saknar kapacitet att fånga hela den tillåtna fångstkvoten, skall andra stater på vissa villkor ges tillgång till detta överskott. En viktig princip är att andra staters tillgång till fiske i kuststatens ekonomiska zon förutsätter ett överskott och är därmed begränsat till detta överskott. Det förutsätts att kuststatens beräknande av den tillåtna fångsten och sin egen fångstkapacitet är specificerat på ett sätt som gör det möjligt att beräkna ett eventuellt överskott. Andra staters medborgare, som fiskar i kuststatens ekonomiska zon, skall rätta sig efter de skyddsåtgärder och andra villkor och bestämmelser som fastställs i kuststatens lagar och föreskrifter. Sådana regelverk skall överensstämma med konventionen. I artikelns punkt 4 a-k, katalogiseras vad som exempelvis kan omfattas av sådana regelverk. Artiklarna 63-68 handlar om beståndsvårdande åtgärder för olika typer av fiskbestånd. Artikel 63 behandlar bestånd som förekommer inom två eller flera kuststaters ekonomiska zoner (delade bestånd) eller både inom den ekonomiska zonen och i ett område utanför zonen som gränsar till denna (vandrande bestånd). En del bestånd har ett vandringsmönster som gör att de omfattas av bägge bestämmelserna. Artikeln ålägger de berörda staterna en skyldighet att förhandla med sikte på nödvändiga samarbetsåtgärder för att säkra bevarandet och främ- jandet av dessa bestånd. Rätten att fiska på det fria havet är inte obegrän- sad (jfr artikel 87.1 e och artikel 116). Enligt artikel 116 b gäller rätten med förbehåll för kuststatens rättigheter, skyldigheter och intressen. I detta sammanhang bör uppmärksammas den slutförhandlade kon-ventionen om gränsöverskridande fiskbestånd. Artikeln behandlar långvandrande arter (se bilaga I). Gemensamt för dessa är att de normalt vandrar i stora havsområden, även långt utanför den ekonomiska zonen, och därmed utöver vad som omfattas av artikel 63. Bestämmelsen ändrar inte kuststatens suveräna rätt att förvalta sådana långvandrande arter i sin ekonomiska zon, men för att säkra bevarande och optimalt nyttjande av tillgångarna utanför zonen krävs det samarbete, vilket artikeln ålägger berörda stater. Artikeln är förbunden med bestämmelserna om fiske på det fria havet (jfr artikel 87.1 e och artikel 116 b). Liksom i föregående artikel bör här nämnas konventionen om gränsöverskridande fiskbestånd. Artikeln behandlar däggdjur (jfr även artikel 120). Här ges kust-staten eller en internationell organisation rätt att förbjuda, begränsa eller reglera fångst av däggdjur. Detta gäller oberoende av övriga bestämmelser i del V, särskilt artikel 62 om optimalt nyttjande. Bestäm-melsen ger kuststaten rätt, men ingen skyldighet, att i sin ekonomiska zon införa en strängare förvaltningsregim för däggdjur än vad som följer av de allmänna reglerna för andra levande tillgångar. Anadroma bestånd är bestånd som föds i sötvatten och som vandrar ut till och tillbringar merparten av sitt liv i havet, även utanför kuststatens ekonomiska zon, för att senare vända tillbaka till sitt ursprungsställe för att leka (t.ex. lax). Artikeln fastställer att de stater i vars älvar eller floder sådana bestånd har sitt ursprung skall ha störst intresse och ansvar för dessa bestånd. Bestämmelsen erkänner den centrala ställning ursprungs- staten har för förvaltningen av anadroma bestånd. Uttrycket totala tillåtna fångster (punkt 2) omfattar även fångst utanför kuststatens ekonomiska zon, och skiljer sig från uttrycket tillåten fångst (jfr artiklarna 61 och 62) som hänför sig till fångst inom zonen. Bestämmelsen har betydelse för fiske av sådana bestånd innanför andra staters ekonomiska zoner och på det fria havet. Fiske på det fria havet är i princip förbjudet genom bestämmelsen i punkt 3 a om att fiske av anadroma bestånd endast skall bedrivas innanför yttergränserna för den ekonomiska zonen. Undantag ges ifall bestämmelsen skulle leda till störningar i ekonomin i någon annan stat än ursprungsstaten. I detta fall har berörda stater samrådsskyldighet med beaktande av ursprungsstatens krav på bevarande och behov av bestånden. När bestånd vandrar in i eller genom annan stats vatten, skall den staten och ursprungsstaten samarbeta om bevarande och förvaltning av bestånden. Katadroma arter är arter som föds i havet, men som vandrar till sötvatten och uppehåller sig där under merparten av sitt liv, för att vända tillbaka ut till havet för att leka (t.ex. ål). Deras livscykel är alltså motsatt de anadroma beståndens. För sådana arter är det den kuststat i vars vatten de tillbringar merparten av sin livscykel som skall ha ansvaret för förvaltning av dessa samt för att säkra att vandrande fisk kan komma in och ut i de vatten dessa livscykler kräver. Fångst av katadroma arter skall endast utövas i vatten innanför yttergränserna för ekonomiska zoner. De generella bestämmelserna i artiklarna 61, 62 och 63 får betydelse för katadroma arter, särskilt för andra kuststater än arternas värdland. Undan-taget för tvingande tvistelösning i artikel 297.3 kommer även till använd-ning i tvister angående förvaltning av katadroma arter. Artikeln anger att del V inte är tillämplig på de sedentära arter som defi- nieras i artikel 77.4. Artiklarna 69 och 70 handlar om kustlösa staters och geografiskt miss-gynnade staters rättigheter. Artikel 69 fastställer att kustlösa stater, i skälig omfattning, skall ha rätt att delta i nyttjandet av en lämplig del av överskottet av levande till- gångar i ekonomiska zoner som tillhör kuststater i samma subregion eller region. Att det bara gäller överskott understryks av hänvisningen till artiklarna 61 och 62. Artikeln anger vidare att de berörda staterna genom avtal skall fastställa villkor och betingelser för nyttjandet av överskottet. De har därvid en plikt att föra förhandlingar med sikte på ett ömsesidigt acceptabelt resultat. Artikelns punkt 3 innehåller en särregel för kustlösa utvecklingsländer i samma subregion eller region. Då en kuststats fångstkapacitet närmar sig en nivå som skulle göra det möjligt att fånga hela den tillåtna mängden av de levande tillgångarna i sin ekonomiska zon, skall kuststaten och andra berörda stater samarbeta i syfte att upprätta skäliga arrangemang på bilateral, subregional eller regional grund för att tillåta kustlösa utveck-lingsländer i samma subregion eller region att på lämpligt och tillfreds-ställande sätt delta i nyttjandet av de levande tillgångarna. Regeln går längre än det som följer av artikelns punkt 1 och artikel 62 om att till-gången är begränsad till överskottet. Kustlösa industristaters rätt är enligt artikelns punkt 4 begränsad till andra industristaters ekonomiska zoner i regionen. Bestämmelserna i punkterna 3 och 4 reflekterar uppfattningen att ge större rättigheter till kustlösa utvecklingsländer än till kustlösa industriländer. Tvister angående kuststatens avgöranden om tilldelning av kvoter av överskott och nyttjande av tillgångar är undantagna den tvingande tvist- lösningen (jfr artikel 297.3). Ifall sådan tvist inte kan lösas på frivillig grund skall den, om en part kräver detta och det påstås att kuststaten på ett diskriminerande sätt nekat en annan stat tilldelning av sådana kvoter enligt artiklarna 62, 69 och 70, överlåtas till förlikningsprocedur (jfr artikel 297.3 b iii och bilaga V del 2). Artikeln blev framförhandlad tillsammans med föregående artikel om kustlösa staters rätt, och har identiskt innehåll, med undantag för defini- tionen av geografiskt missgynnade stater i punkt 2. Definitionen omfattar två typer av kuststater. Den första avser kuststater, inräknat stater belägna vid slutna eller delvis slutna hav, vars läge gör dem beroende av att nyttja de levande tillgångarna i andra staters ekonomiska zoner. Den andra gruppen omfattar kuststater vilka själva inte kan ställa krav på någon ekonomisk zon (jfr bl.a. artikel 55). Artikel 71 gör undantag för användandet av artiklarna 69 och 70 för en kuststat vars ekonomi till övervägande del är beroende av utvinning av de levande tillgångarna i sin ekonomiska zon. Syftet är att skydda sådan stat mot krav från kustlösa och geografiskt missgynnade stater på grundval av artiklarna 69 och 70. Rättigheterna enligt artiklarna 69 och 70 kan varken direkt eller indirekt överföras till tredje stater eller deras medborgare, med mindre annat är bestämt av de berörda staterna. Syftet med artikel 72 är att säkra att de rättigheter kustlösa och geografiskt missgynnade stater har enligt artik-larna 69 och 70 utnyttjas till fördel för dessa stater i linje med artiklarnas intentioner. Artikeln reglerar kuststatens kontroll av hur dess lagar och förordningar efterlevs då den utövar sina suveräna rättigheter att utforska, nyttja, bevara och förvalta de levande tillgångarna i sin ekonomiska zon. Kuststaten ges, under vissa förutsättningar, rätten att borda, inspektera och kvarhålla fartyg samt vidta vidare rättsliga åtgärder för att säkerställa att lagar och förordningar som beslutats i enlighet med konventionen följs. Den typ av regleringar som nämns i konventionen är bl.a. regler om fångstkvoter, licensiering av fiskare eller fartyg, fångsttider och fångstområden, mini-mimått och uppgiftsskyldigheter i olika avseenden (jfr artikel 62.4 a-k).