prop · GJ03226 · 1996-01-01 00:00:00 — , , och vissa kommuner tillstyrker. Hovrätten för och i tillstyrker med tvekan. Hovrätten och Kammarrätten i , som också är tveksam, anser att frågan bör utredas ytterligare. Enligt och i bör frågan behandlas i den föreslagna rennäringspolitiska utredningen. och anser att bör övervägas som renäringsmyndighet. Vissa instanser påtalar risken för splittring. Flera remissinstanser är kritiska eller avstyrker. Det gäller , Länsstyrelserna i och samt vissa kommuner. Även avstyrker och anser att ändringen leder till en förvirrad situation. i , och kommuner anser att rennäringsfunktionen bör flyttas till . I stort sett samtliga remissinstanser, bl.a. , och länsstyrelserna, är positiva till att en rennäringspolitisk kommitté tillsätts. och är tveksamma. anser att det i stället bör bildas en beredning som är underställd regeringen. Skälen för regeringens bedömning: är central förvaltningsmyndighet för rennäringsfrågor. Enligt 1 § förordningen (1996:148) med instruktion för skall verket inom rennäringens område arbeta aktivt för en konkurrenskraftig, miljöanpassad och djurskyddsanpassad livsmedelsproduktion. arbetsbörda har ökat med anledning av inträde i EU. Detta har enligt Miljövårdsberedningen medfört att rennäringsfrågorna inte fått den prioritet som vore önskvärd. För att ge större tyngd åt rennäringsfrågorna bör enligt beredningen ansvaret flyttas till en myndighet där dessa frågor kan ges större utrymme. är enligt beredningen den lämpligaste förvaltningsmyndigheten för rennäringsfrågorna. Verket är en förhållandevis liten myndighet vilket innebär att rennäringsfrågorna skulle få en relativt sett stor tyngd i myndigheten. Regeringen gör följande bedömning. Efter en omorganisation av handläggs rennäringsfrågor främst på företagsenheten och kontrollenheten. Även miljö-, smittskydds-, djurhälso-, landskaps- och informationsenheterna berörs av rennäringsfrågor. arbetsuppgifter inom rennäringsområdet avser rena näringsfrågor, miljöfrågor, administration av pristillägg och ersättningar på grund av , rådgivning, utbildning, information, köttklassificering och lånegarantier. Som en följd av bland annat prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur har verket utfört ett antal utredningsuppdrag. I och med medlemskap i kan startstöd utgå till rennäringsföretag liksom stöd till bearbetning och avsättning av jord- och skogsbruksprodukter. Dessa stöd handlägges också av . Rennäringsfrågorna sträcker sig således över ett flertal verksamheter. Omfattningen av varje delverksamhet är dock oftast liten. Den nuvarande resursåtgången kan beräknas till fem årsarbetskrafter, där en tämligen omfattande arbetsuppgift är handläggningen av överklaganden av beslut i rennäringsfrågor. Regeringen föreslår emellertid nu i avsnitt 10.8 att den centrala rennäringsmyndigheten befrias från dessa arbetsuppgifter. Resursbehovet kommer därmed att minska. och produkter av ren omfattas av om jordbruksprodukter. Vissa med EU-medlemskapet sammanhängande frågor berörande rennäringen har därför sådant samband med arbetsuppgifter att de inte kan frikopplas från verkets ansvarsområde. har vidare ansvaret för hanteringen av de för all animalieproduktion övergripande frågorna om veterinärmedicin och djurskydd samt frågor om biologisk mångfald. har däremot en allmän samhällsplaneringsprofil med inriktning på utrednings-, informations- och projektverksamhet. Verket har inget primärt engagemang inom djurproduktion, biologi och ekologi. Enligt förordningen (1990:1008) med instruktion för har verket nämligen till uppgift att stödja utvecklingen för och lämna förslag till förbättringar med avseende på glesbygds- och landsbygdsbefolkningens levnadsförhållanden i olika delar av landet. Tyngdpunkten i arbetet skall avse skogslänens inre delar och skärgårdsområdena. Dessutom har verket fått nya och utökade uppgifer i samband med . De resurser som skulle kunna överföras från till är begränsade. Av statsfinansiella skäl kan andra resurser inte tillföras . Verkets kompetens vad gäller rennäringsfrågor skulle därmed bli begränsad. Enligt regeringen bör, mot bakgrund av ovanstående, även i fortsättningen vara central myndighet för rennäringsfrågor. Regeringen anser att rennäringsfrågornas hantering inom verket bör särskilt uppmärksammas vid en utvärdering av den genomförda omorganisationen. Miljövårdsberedningen föreslår att det tillsätts en kommitté med uppgift att utarbeta förslag till en rennäringspolitik. Enligt beredningen bör behovet av utökad stimulans och stöd till binäringar inom rennäringen för att förbättra ekonomin inom rennäringsföretagen särskilt övervägas. Samebyarnas ställning och verksamhet bör belysas. Frågan om breddad sysselsättning inom samebyns ram bör övervägas. Ett vidgat samebybegrepp skulle nämligen innebära att fler samer kan vara verksamma inom olika binäringar till renskötseln, men fortfarande inom ramen för samebyn. Regeringen gör följande bedömning. presenterade sina förslag i betänkandet (SOU 1983:67) Rennäringens ekonomi. Kommitténs förslag har behandlats av regeringen och vid olika tillfällen, senast i prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur. olika förslag i betänkandena (SOU 1989:41) Samerätt och sameting samt (SOU 1990:91) Samerätt och samiskt språk behandlades också i den nämnda propositionen. Lantbruksstyrelsens rapport om samebyarnas organisation, funktion och ekonomi, som bl.a. tog upp frågan om samebyns rätt att bedriva annan ekonomisk verksamhet än renskötsel, behandlades också i den propositionen. Regeringen föreslog i propositionen att de medlemmar i en sameby som vill bedriva annan verksamhet än renskötsel får göra det enskilt eller i bolagsform. godtog förslaget (bet. 1992/93:BoU8, rskr. 1992/93:115). Det statsfinansiella läget tillåter inte ökade bidrag till rennäringen och dess binäringar. disponerar numera s.k. mål 6 - medel inom ramen för av EU medfinansierade regionalpolitiska stöd för bl.a. utveckling av rennäringen. står från EU till förfogande för ändamålet. Eftersom beslutar om hur medlen skall användas har näringen själv möjligheter att styra hur rennäringen bör utvecklas. Det torde i dessa hänseenden vara en fördel för samerna och rennäringen om utvecklingen sker under ledning. 10.3 Miljömål för rennäringen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I rennäringslagen föreskrivs som miljömål att| | rennäringen skall bedrivas så att naturbetesmarkernas långsiktiga| | produktionsförmåga upprätthålls och att markerna uthålligt ger en| | god avkastning som den biologiska mångfalden bevaras. Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser tillstyrker. Jordbruks- verket anser att frågan om miljömål bör diskuteras i den föreslagna rennäringspolitiska kommittén. Kammarrätten i , som avstyrker, anser att det är principiellt betänkligt att i lag föreskriva att en näring skall ha ett visst mål. Skälen för regeringens förslag: Renskötsel är en areell näring som bedrivs extensivt i den norra delen av . Enligt 65 § första stycket ren- näringslagen (1971:437) skall vid renskötselns utövande skälig hänsyn tas till andra intressen. I paragrafens andra och tredje stycke preciseras närmare på vilket sätt bevakning och flyttning skall ske för att renarna inte skall vålla skada eller olägenhet. Det kan vid renskötselns utövande förekomma konflikter med naturvårdens intressen, särskilt med hänsyn till den rationalisering och mekanisering som skett inom rennäringen under . Därtill kommer att renskötseln i stor utsträckning bedrivs på marker som är särskilt känsliga för påverkan. För att förtydliga den skyldighet som rennäringen liksom andra näringar har när det gäller att ta skälig hänsyn till andra intressen infördes efter förslag i prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur m.m. i 65 a § rennäringslagen en bestämmelse som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid renskötselns utövande. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att avsevärd olägenhet för renskötseln uppkommer. Bestämmelsen i 65 a § rennäringslagen innebär att det ställs krav på rennäringen att verksamheten bedrivs på det sätt som naturen tål i ett långsiktigt perspektiv. Miljövårdsberedningen anser att renskötseln tydligare måste accepteras som en areell näring och jämställas med jordbruket och skogsbruket både vad gäller förutsättningarna för dess bedrivande och dess hänsynstagande till miljön. Beredningen föreslår därför att ett miljömål fastställs för rennäringen. Näringen skall enligt beredningens förslag bedrivas med hänsyn till naturbetesmarkernas långsiktiga produktionsförmåga så att dessa uthålligt ger god avkastning som den biologiska mångfalden bibehålls. har i sin aktionsplan för bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden inom rennäringen föreslagit ett liknande övergripande miljömål för rennäringen. Även om den samiska kulturen och rennäringen är starkt förenade med varandra är det rimligt att betrakta rennäringen som en med andra areella näringar jämställd näring. För att betona detta bör därför enligt regeringens uppfattning rennäringslagen kompletteras med ett miljömål i enlighet med Miljövårdsberedningens förslag. Miljömålet innebär att samebyarnas betesuttag, renantal och hjordsammansättning skall vara anpassade till betesmarkernas långsiktiga produktionsförmåga och bevarandet av den biologiska mångfalden. Ett uppfyllande av detta miljömål är en mycket viktig fråga för såväl rennäringens framtid som för den biologiska mångfalden. Därigenom bidrar detta miljömål också till att stärka en verksamhet som är av central betydelse för att långsiktigt säkra den samiska kulturen. Miljömålet innebär att kraven på hänsynstagandet till miljön vid rennäringens utövande görs tydliga. Hänsynen gäller inte enbart själva renbetet utan även påverkan på naturmiljön av rennäringens anläggningar och driftsformer. Regeringen finner i likhet med Miljövårdsberedningen att bestämmelserna i rennäringslagstiftningen i övrigt är tillräckliga för att åtgärda och förebygga skador på miljön. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Ny metod för renbetesinventering bör | | utvecklas i enlighet med tidigare upplagt program. I samband | | med översynen av det svenska miljöersättningsprogrammet för jord-| | bruksnäringen kommer att övervägas om rennäringen även kan omfattas| | av miljöstöd. Berörda länsstyrelser bör ges i uppdrag att i samråd| | med berörda samebyar upprätta åtgärdsprogram för överbetade områden.| -------------------------------------------------------------------- Miljövårdsberedningens förslag: Renbetesinventeringar skall utgöra grunden när högsta renantal fastställs. Inventeringarna skall bedrivas med högsta prioritet. , och bör utreda hur en kombination av prisstöd och miljöstöd kan utformas för miljöförbättrande åtgärder i renskötseln. Rådgivning och stimulansåtgärder bör utvecklas. Överensstämmer med regeringens bedömning beträffande åtgärdsprogram för överbetade områden. Remissinstanserna: Många remissinstanser, bl.a. , och , tillstyrker att renbetesinventeringar genomförs. är positivt till att länsstyrelserna för diskussioner med same- byarna om betesproblemen. saknas metod att effektivt fördela betestrycket till olika områden. anser att betesinventeringar enligt nuvarande metoder är otillräckliga för att fastställa högsta renantal. Positiva synpunkter vad avser ekonomisk stimulans lämnas av bl.a. , och Länsstyrelserna i och samt vissa kommuner. anser att målen för rennäringspolitiken först bör läggas fast och frågan om stöd bör därför behandlas av den rennäringspolitiska kommittén. anser att stödåtgärder kan leda till ökat renantal. Skälen för regeringens bedömning: bestämmer enligt 15 § rennäringslagen (1971:437) det högsta antal renar som får hållas på bete inom en samebys betesområde. När det högsta tillåtna renantalet bestäms skall hänsyn även tas till andra intressen. Renantalet har tidigare varierat starkt mellan goda och dåliga betesår. Genom modern stödutfodring, ofta med statligt bidrag, har dessa fluktuationer minskat. På varierar renantalet även genom födoresursernas bärkraft. Ett problem för rennäringen som Miljövårdsberedningen tagit upp är den fördröjning som finns mellan den nedgång i renarnas födoresurs som beror på överbetning och det aktuella renantalet. Trots överbetning kan renantalet fortsätta att öka för att sedan mycket snabbt gå ned som en följd av betesbrist. På grund av klimatet kan det ta mycket för renbetet att återhämta sig efter en överbetning. Detta påverkar självfallet möjligheten att bygga upp samebyns renantal till en storlek som ger tillräcklig ekonomisk avkastning. Det är således angeläget att överbetning snabbt kan konstateras och att renantalet då snabbt kan minskas. För att fastställa be- tesmarkernas kapacitet erfordras renbetesinventeringar. Det är enligt Miljövårdsberedningen angeläget att en enhetlig grund för att fastställa högsta renantal inom olika delar av renskötselområdet skyndsamt utarbetas. bör baseras på vegetationens långsiktiga produktionsförmåga, bevarandet av den biologiska mångfalden och hänsynen till andra intressen. En viktig faktor i detta sammanhang är vad som avses med vegetationens produktion, nämligen den potentiella produktionsförmågan eller produktionen under ett visst betestryck. Dessutom förekommer en stor variation i produktion mellan åren baserade på variationer i klimatet och liknande. Enligt Miljövårdsberedningen bör ett medelvärde uppskattas av olika vegetationstypers produktionsförmåga. Detta produktionsmedelvärde skall kunna betas utan att vegetationstypen ändrar karaktär. Markens produktionsförmåga sätter enligt beredningen den yttre gränsen för att fastställa renantalet. Av hänsyn till den biologiska mångfalden och andra intressen måste emellertid en snävare gräns för renantalet sättas. Vid renbetesinventeringarna måste således en kvantifiering ske av andra begränsande faktorer än enbart växternas produktionsförmåga av renbete. Det är enligt Miljövårdsberedningen inte möjligt att en gång för alla hitta det rätta och slutliga svaret vad gäller högsta tillåtna renantal för varje sameby. Kunskapen om renbetesväxternas tillväxtdynamik kommer att påkalla behov av revideringar . En målinriktad metodutveckling kan enligt Miljövårdsberedningen ge betydligt bättre beslutsunderlag än vad som finns . Enligt beredningen är det av betydelse att renbetesinventeringarna genomförs skyndsamt. Beredningen är dock medveten om att det inte är helt lätt att finna en av samtliga intressen accepterad metod för renbetesinventeringar. I skrivelse (rskr. 1993/94:186) har talman anmält beslut med anledning av bostadsutskottets betänkande (bet. 1993/94:BoU11) Anslag till främjande av rennäringen m.m. Beslutet innebär bl.a. att som sin mening har gett regeringen till känna vad utskottet har anfört om renbetesinvetering. Utskottet har uttalat att det är viktigt att arbetet med renbetsinventeringar fortsätter. Inventeringarna måste utföras så att de kan tjäna sitt syfte, dvs. utgöra underlag för fastställande av högsta renantal inom varje sameby. Det är också viktigt att den metod som används ger ett adekvat och vederhäftigt resultat. Metoden eller metoderna måste därför förankras hos rennäringen, skogsbruket och naturvården. Med hänsyn till angelägenheten av att inventeringarna av särskilt vinterbetesmarkerna fortsätter inom renskötselområdet bör metodfrågan lösas och en plan tas fram för inventeringsarbetet. Även andra åtgärder i syfte att skapa en bra balans mellan renantalet och betestillgången, t.ex. att basera renantalet efter renarnas slaktvikt, kan behöva övervägas. En redovisning av vidtagna åtgärder bör föreläggas . Regeringen uppdrog, mot bakgrund av tillkännagivnade, åt Jord- bruksverket att utarbeta en plan för renbetesinventeringar och därvid ange lämpliga metoder för inventeringarna. fann att det saknades kunskapsunderlag för ett snabbt beslut om lämplig inventeringsmetodik. Regeringen ansåg i prop. 1994/95:100 bil. 10 att det är angeläget att en inventeringsmetod skapas som kan användas både för rennäringens behov och för miljöövervakning i övrigt. borde därför fortsätta sitt utvecklingsarbete i samarbete med , och berörda länsstyrelser. godtog vad regeringen anfört (bet. 1994/95:BoU16, rskr. 1994/95:272). Det pågår således ett arbete med att utveckla en ny metod för renbetesinventeringar som skall kunna användas som en del i ett beslutsunderlag för att fastställa högsta tillåtna renantal och dessutom ge kunskaper för miljöövervakning. Regeringen avser att återkomma till frågan om lämplig inventeringsmetodik när myndigheternas utvecklingsarbete har slutförts. Regeringen bedömer att en ny inventeringsmetodik kan redovisas i budgetpropositionen . Av hänsyn till den faktiska betestillgången över en längre tidsperiod är det viktigt att det fastställda renantalet inte överskrids. infördes ett antal bestämmelser i rennäringslagen som ger förbättrade möjligheter att konrollera samebyns renantal. Om samebyn har fler renar än bestämt kan enligt 15 § fjärde stycket rennäringslagen vid vite förelägga samebyn att minska renantalet till det tillåtna. Samebyns renar skall enligt 66 § första stycket lagen räknas . Sker inte detta kan vid vite förelägga samebyn att genomföra sådan räkning. Samebyn har enligt 66 a § rennäringslagen skyldighet att underrätta om tid och plats för byns renräkning. kan utse någon att närvara vid renräkningen. Som Miljövårdsberedningen konstaterat i sitt betänkande har renantalet i flera samebyar tidigare överskridit det av tillåtna. Även om det endast är möjligt att kontrollera renräkningen hos ett mindre antal samebyar har bestämmelserna medfört att det faktiska renantalet sjunkit. Även det företagsregister för rennäringen som för med stöd av 12 § rennäringsförordningen (1993:384) innebär avsevärt förbättrade möjligheter att dokumentera och kontrollera renantalet. För att förbättra renägarnas ekonomi och för att nå balans mellan renantal och betestillgång lämnas prisstöd vid slakt av ren. Stödet lämnas endast för ren som godkänts vid köttbesiktning. lämnades stödet med ett fast belopp per slaktad ren. För att stimulera till en ökad slakt beräknas prisstödet från efter slaktvikten. För att stimulera till kalvslakt är prisstödet per kilo för kalv och per kilo för vuxen ren. Slakt av unga djur bidrar till ett i förhållande till den möjliga köttproduktionen lågt betestryck. Prisstödet innebär också att renköttet får en för konsumenten acceptabel prisnivå, vilket förbättrar avsättningsmöjligheterna. Bra avsättningsmöjligheter leder i sin tur till ökad slakt och därmed minskat betestryck. Miljövårdsberedningen föreslår att berörda myndigheter får i uppdrag att utreda hur en kombination av prisstöd och miljöstöd kan utformas för miljöförbättrande åtgärder i renskötseln och för att undvika negativ påverkan för naturvården särskilt känsliga områden. De bidrag som lämnas till rennäringen bör således utformas med beaktande av miljönyttan. Enligt beredningen finns det i första hand ett behov av miljöersättningar inom särskilt värdefulla områden där kraven på hänsyn går utöver vad som inryms inom ramen för normal hänsyn. En av utgångspunkterna för en sådan utredning bör vara en utvärdering av det kilorelaterade prisstödssystemet som infördes . Möjligheterna att använda prisstödet som ett ekonomiskt styrmedel för att undvika att det tillåtna renantalet överskrids bör också utredas enligt beredningen. föreslår i sin aktionsplan för bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden inom rennäringen att möjligheterna att lämna stöd för miljöförbättrande åtgärder i renskötseln bör utredas. Inom jordbruket omfattas naturbetesmarker av ett ersättningssystem med syfte att bevara den biologiska mångfalden. Det kilorelaterade prisstödet infördes . Det har således endast tillämpats under tre slaktsäsonger. Det har visat sig väl svara mot de för- väntningar som fanns vid införandet. Det saknas mot denna bakgrund anledning att nu utreda prisstödssystemet. Ett miljöstödssystem för rennäringen, motsvarande det som finns för jordbruket, kräver en koppling till det svenska miljöersättningsprogrammet för att EU:s medfinansiering skall kunna påräknas. Det nu gällande miljöersättningsprogrammet omfattar . Det saknas för när- varande möjligheter att inom det befintliga programmets ramar även inrymma ersättningar till rennäringen. Miljöersättningsprogrammet avser i sin nuvarande utformning att bl.a. vidmakthålla bete på jordbruksmark inom områden som är värdefulla från naturvårdssynpunkt. Beträffande rennäringen är det fråga om att reducera betet inom vissa områden som är värdefulla från naturvårdssynpunkt. I samband med den utvärdering och översyn av programmet som skall göras , bör enligt regeringens uppfattning, bl.a. med hänsyn till ovan beskrivna förhållanden, möjligheterna övervägas om även rennäringen kan omfattas av miljöstöd. Betestrycket påverkas av det antal djur som hålls på bete. Genom att ändra renhjordens struktur finns möjligheter till en förbättrad avkastning utan att renantalet ökar. Inom renforskningen har bedrivits forsknings- och försöksverksamhet om individmärkning av ren. Genom individmärkning och vägning eller mätning av kalvarna får renägaren kännedom om vilka vajor som inte kalvar och om kalvar med låg slaktvikt. Dessa djur kan då slaktas ut vilket leder till att hjordstrukturen förbättras eftersom hjordens avkastning förbättras. Forsknings- och försöksverksamheten om individmärkning befinner sig nu i ett sådant skede att en rekommendation kan ges till renägarna om att tillämpa metoden. Regeringen delar Miljövårdsberedningens uppfattning att individmärkning inte bör vara ett krav utan i första hand stimuleras genom rådgivning. Åtgärdsprogram för överbetade områden Inom de områden som överbetats bör enligt Miljövårdsberedningen , om så anses nödvändigt, upprätta ett åtgärdsprogram i samråd med berörd sameby. Syftet med åtgärdsplanen är att så snabbt som möjligt få betesresurserna att återhämta sig. För att inte försätta samebyarna i en besvärlig ekonomisk situation måste åtgärderna utformas efter de förhållanden som råder inom respektive samebys betesområde. Enligt beredningen bör kort- och långsiktiga mål inom olika områden anges vad gäller betestillgång, nödvändiga åtgärder för att nå dessa mål liksom en årlig uppföljning och utvärdering. Ett sådant program skapar större flexibilitet och anpassning till verkliga för- hållanden än vad en schablonmässig minskning av det tillåtna renantalet skulle medföra. Ett mer lokalt anpassat program ger enligt beredningen förutsättningar för att kombinera olika åtgärder och finna alternativa lösningar, såsom en exaktare styrning av betet inom samebyn. Problemen med överbetning har sin orsak i att det inom vissa områden inte råder balans mellan renantalet och tillgängliga betesresurser. Från finns genom ändrade bestämmelser i rennäringslagen möjligheter för att reglera antalet renar. Så har också skett. De speciella problem som Miljövårdsberedningen tar upp avser i huvudsak renbetesfjällen i . har möjlighet att med stöd av 15 § andra stycket rennäringslagen besluta om en sänkning av det tillåtna renantalet. Med stöd av paragrafens tredje stycke kan dessutom besluta om inskränkningar i betesrätten om det behövs för att bevara renbetet. Med hänsyn till de långsiktiga problem som överbetning medför anser regeringen att länsstyrelserna, på sätt som Miljövårdsberedningens förslagit, bör utarbeta åtgärdsprogram för att komma till rätta med överbetning. Sådana åtgärdsprogram kan utgöra en lämplig utgångspunkt för angelägna åtgärder. Självfallet bör berörda samebyar delta i arbetet.