prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — Denna tanke fick bred anslutning, och 1970 godkände en epokgörande resolution (nr 2749/25), varigenom havs-bottnen och dess underlag utanför nationell jurisdiktion och tillgångarna däri förklarades vara mänsklighetens gemensamma arv. På denna grundval formulerade man inom ramen för FN:s tredje havsrättskonferens den havsbottenregim, som fastlades i konventionens del XI och de därtill hörande bilagorna III och IV. Denna regim omfattade dock inte de ovanliggande vattenmassorna, det fria havet , som regleras i konventionens del VII. Havsbottenregimen omfattar den del av havsbotten som inte ligger under nationell jurisdiktion. Denna del av havsbotten och dess underlag benämns området . Avgränsningen av området i förhållande till områden under nationell jurisdiktion företas av de enskilda kuststaterna enligt närmare regler och i överensstämmelse med ställningstaganden från en särskild kommission underställd FN, jfr havsrättskonventionens artikel 76 och bilaga II. Dessa regler sätter, i motsats till reglerna konvention, naturbestämda begränsningar för hur långt kuststaterna kan utvidga sitt territorium på bekostnad av andra staters råvaruintressen. Tillgångarna i området förvaltas av ett särskilt internationellt organ, Internationella havsbottenmyndigheten (förkortat myndigheten) som sär-skilt upprättats för detta ändamål. Myndigheten kan tilldela rättigheter att utforska och utvinna områdets tillgångar, och myndigheten kan själv delta häri genom en särskild verksamhet, som anförtrotts ett myndigheten underställt Produktionsföretag (benämnt företaget). Det åvilar bl.a. myn-digheten att fastställa de regler, föreskrifter och procedurer som skall gälla för utforskning och utnyttjande av områdets tillgångar och att övervaka att konventionens bestämmelser och de fastställda reglerna, föreskrifterna och procedurerna iakttas. I del XI och de tillhörande bilagorna III och IV fastställs myndighetens och företagets organisation, uppgifter och befogenheter samt de rättig- heter och förpliktelser, som åvilar de deltagande staterna, deras stats- företag jämte privata företag och enskilda personer, som deltar i verksam- heten inom området. Det förutsätts vidare, att det upprättas ett särskilt tvistlösningsorgan, för havs-bottentvister, vilket har tillagts exklusiv kompetens för lösning av tvister angående verksamheten i området. Tanken var att även länder, som själva saknade möjligheter att utöva verksamhet på havsbottnen, skulle bli delaktiga i vinsterna av denna verksamhet, få del av ifrågavarande tekno-logi och dra nytta av andra länders vetenskapliga forskning. I och med kravet på gemensam förvaltning av havsbottnens tillgångar aktualiserades två skilda aspekter; dels fördelningen länder emellan av influtna medel, dels skyddet för miljön mot de skador som uppkommer vid mineralut-vinning på havsbottnen utanför gränserna för nationell jurisdiktion. Den regim som fastställdes i del XI och bilagorna III och IV utformades efter principer som av de ledande industriländerna ansågs vara plan- ekonomiska och byråkratiska och därför inte acceptabla. Detta medförde att konventionen vid avslutningen av FN:s tredje havsrättskonferens inte fann erforderlig anslutning. En förberedande kommission tillsattes därför som, förutom att förbereda upprättandet av de ovannämnda institu-tionerna inför konventionens ikraftträdande, också fick till uppgift att söka en lösning på de problem som uppstått i samband med havsbotten-regimen. Detta ledde emellertid inte till önskade resultat, och mot bak-grund av den allvarliga situation som därmed uppstod för konventionens framtid, tog FN:s generalsekreterare 1990 initiativ till en rad informella konsultationer. Dessa konsultationer ledde till en lösning av de utestående problemen, vilken stadfästes i i form av en resolution och ett avtal om genomförandet av del XI jämte bilagorna III och IV. Avtalet gäller parallellt med den ursprungliga versionen av konven- tionens del XI, dock att avtalet i händelse av tolkningsproblem skall ha företräde. I kommentarerna till de enskilda artiklarna i del XI och tillhörande bilagor har hänsyn tagits till avtalets verkningar. Framställningen i det följande tar sikte på det kombinerade innehållet av gällande artiklar i den ursprungliga del XI jämte bilagorna III och IV och relevanta nytillkomna bestämmelser i avtalet. Mycket tack vare tillämpningsavtalet är konventionen nu på väg att vinna universell anslutning. Avtalets antagande förutsatte ett okonven-tionellt folkrättsligt tänkande bl.a. därigenom att en resolution i i praktiken, genom traktatparternas samtycke, fick folk- rättsligt bindande verkan. I denna artikel införs en distinktion mellan tillgångar och i området (the Area). Med tillgångar förstås mineraliska tillgångar som redan finns på eller under havsbottnen medan man med förstår tillgångar som har utvunnits från området. Med området avses enligt artikel 1 den del av havsbottnen och dess underlag som ligger utanför gränserna för nationell jurisdiktion. Enligt artikel 136 definieras tillgångar-na i området som mänsklighetens gemensamma arv. Dessa tillgångar kan enligt artikel 137.2 inte överlåtas. I motsats till detta innebär bestäm-melserna i artikel 137.2 och 137.3 att egendomsrätten till , som utvunnits från området, kan överlåtas till en stat eller till en juridisk eller fysisk person, men endast i den mån som mineralerna utvunnits i överens-stämmelse med bestämmelserna i del XI och i avtalet, och därutöver att överlåtelsen sker i överensstämmelse med myndighetens regler, föreskrif-ter och procedurer. Tillämpningsområdet för del XI och för avtalet begränsas i denna artikel geografiskt till området. Avgränsningen av området i förhållande till den del av havsbottnen, som ligger under nationell jurisdiktion, sker genom att varje enskild stat på begäran av Kommissionen för kontinental- sockelns gränser fastställer den yttre gränsen för dess kontinentalsockel (jfr bestämmelserna i artikel 76). Avgränsningen är sålunda ett autonomt nationellt ställningstagande, och man har inte givit myndigheten någon kompetens i detta avseende. I denna artikel konstateras, att tillämpningsområdet för del XI och avtalet är strikt begränsat till havsbottnen och dess underlag. Härav följer att eventuella tillgångar i överliggande vatten och i luftrummet över dessa vatten inte omfattas av mänsklighetens gemensamma arv. Bestämmelserna i artikel 135 är parallella med artikel 78.1, vari preciseras att kuststatens rättigheter över kontinentalsockeln inte påverkar rättslig status vad avser överliggande farvatten respektive luftrum. Jämför även artikel 78.2, vars innebörd är att utövandet av rättigheter på kontinentalsockeln inte får ingripa på eller medföra någon oberättigad kränkning av sjöfarten eller andra staters rättigheter eller friheter som föreskrivs i konventionen (se även artiklarna 60 och 147). Sammanfattningsvis kan konstateras att konventionen inte ger utrymme för att transformera varje stats rättighet över den fria havsbottnen till att avse motsvarande rättigheter vad gäller farvatten och luftrum, som ligger över området, detta varken för myndigheten eller för deltagande stater. Principer som gäller för området Artikeln fastställer att området och dess tillgångar utgör mänsklighetens gemensamma arv, dock utan att närmare definiera detta begrepp. Enligt denna artikel tillkommer alla rättigheter till områdets tillgångar hela mänskligheten. Dessa tillgångar kan inte överlåtas och ingen stat kan kräva eller utöva suveränitet eller suveräna rättigheter över någon del av området eller dess tillgångar. Däremot kan , som utvinns från området, överlåtas och såväl fysiska som juridiska personer kan kräva rättigheter till sådana mineraler, dock endast i den mån de har utvunnits i överensstämmelse med konventionens bestämmelser. Med denna artikel tydliggörs att reglerna i del XI inte innebär fritt fram för gruvutvinning i området. Denna är underkastad myndighetens kompe- tens (jfr artikel 157.1). Vidare fastställs att all verksamhet i området skall vara i överensstämmelse med folkrätten. I artikeln åläggs de deltagande staterna en skyldighet att var för sig säkerställa att inte bara de själva utan också statliga företag och fysiska och juridiska personer, som är hemmahörande i staten i fråga eller står under dess kontroll, utövar eventuella aktiviteter i området i överens- stämmelse med del XI. Samma skyldighet åligger internationella organisa-tioner för såvitt avses eventuell verksamhet i området. Deltagande stater och internationella organisationer åläggs, med förbe- håll för folkrättens regler, ansvar för den skada som vållas på grund av att de underlåter att uppfylla sina förpliktelser enligt del XI. Dock är myndig-heten ansvarig för varje skada, som är en följd av rättsstridigt myndighets-utövande (jfr bilaga III artikel 22). Deltagande stater och internationella organisationer som uppträder till- sammans åläggs solidariskt ansvar. I fall av skada som vållas av fysisk eller juridisk person bortfaller sponsorstatens ansvar, om denna stat har föranstaltat om alla nödvändiga och passande förhållningsregler för att säkra att personen effektivt efterlever bestämmelserna i del XI. I det sammanhanget kan särskilt nämnas sponsorstatens förpliktelse att bistå myndigheten med att tillse att bestämmelserna efterlevs (jfr artikel 153.4). Deltagande stater, som är medlemmar av internationella organisationer, åläggs att vidta erforderliga föranstaltningar för att försäkra sig om, att sådana organisationer påtar sig sitt ansvar i enlighet med denna artikel. I denna artikel åläggs myndigheten och de deltagande staterna att utöva sin verksamhet i området i hela mänsklighetens intresse och tillse att fördelningen av det eventuella utbytet av verksamhet i området fördelas på ett rättvist sätt. Härigenom skall särskild hänsyn tagas till intressen och behov hos utvecklingsländer och hos sådana befolkningar, som ännu inte uppnått full självständighet. I artikeln fastslås att alla stater skall ha lika rätt att inom konventionens ramar använda området. Vidare fastslås att denna rätt uteslutande avser fredliga ändamål. Bestämmelsen är generellt formulerad och preciseras inte ytterligare i konventionen. Frågan om fullständig avmilitarisering av området diskuterades under FN:s tredje havsrättskonferens, men någon enighet nåddes inte (jfr inled- ningen till del VII samt kommentaren till artikel 88). När förekomster av tillgångar sträcker sig från området in över en kuststats kontinentalsockel har den berörda kuststaten anspråk på att verk-samhet i området, som syftar till utnyttjande av dessa tillgångar, utförs med tillbörligt hänsynstagande till kuststatens rättigheter och legitima intressen. Den som utför sådan verksamhet i området åläggs därför i artikeln en förpliktelse om föranmälan till och konsultationer med ifrågavarande kust-stat om eventuella gränsöverskridande tillgångar. Utnyttjande av den del av tillgångarna, som finns på kuststatens kontinentalsockel, kräver kust-statens samtycke i förhand. Oavsett bestämmelserna i del XI och i avtalet har kuststaten rätt att vidta lämpliga åtgärder för att skydda sin kust mot föroreningsfara och andra farliga aktiviteter, allt i överensstämmelse med bestämmelserna i del XII om skydd och bevarande av den miljö. I artikeln understryks att marinvetenskaplig forskning i området skall ha uteslutande fredliga syften och ske i hela mänsklighetens intresse och i övrigt följa de generella principer om havsforskning som regleras i del XIII. Alla stater och behöriga internationella organisationer har enligt artikel 238, med förbehåll för andra staters rättigheter och förpliktelser, rätt att utföra marinvetenskaplig forskning inom området. Myndigheten kan utöva marinvetenskaplig forskning och den har rätt att låta andra utöva sådan forskning för dess del på kontraktsbasis. Myndigheten åläggs att främja marinvetenskaplig forskning i området och skall koordinera och sprida resultaten av sådan forskning och analyser, när sådana föreligger. Deltagande stater skall å sin sida främja internationellt samarbete angående marinvetenskaplig forskning i området, bl.a. genom att delta i internationella program och genom att säkra att program utarbetas och att resultaten effektivt sprids genom myndigheten eller, efter behov, genom andra internationella organisationer eller kanaler. Härav framgår indirekt att de deltagande staterna, för såvitt avser marin-vetenskaplig forskning i området, har en viss handlingsfrihet i förhållande till myndigheten, då det inte uteslutande tillkommer denna att koordinera havsforskningen i området och att de deltagande staterna efter behov kan distribuera forskningsresultat genom andra kanaler. Till slut fästs vikt vid att de deltagande staternas forskningsprogram för området tillrättaläggs till fördel för utvecklingsländer och teknologiskt mindre utvecklade stater med syfte att stärka dessas forskningskapacitet, att utbilda deras och myndighetens personal. I denna artikel fastställs särskilda regler för överföring av teknologi i området till myndigheten och till utvecklingsländer. Artikeln utgör ett komplement till de allmänna bestämmelser om teknologiöverföring som finns i del XIV. I punkt 1 åläggs myndigheten att förvärva sådan teknologi och se till att den överförs till utvecklingsländerna, så att alla deltagande stater kan dra fördel därav. I avsnitt 5 i avtalets bilaga anförs en rad ytterligare principer för överföring av tekonologi. Här kan särskilt nämnas, att tillgången till relevant teknologi i första hand skall sökas på den öppna marknaden eller på basis av samriskföretag (joint ). Först om detta inte lyckas kan myndigheten anmoda de deltagande staterna och deras kontrahenter att samarbeta om att skaffa fram relevant teknologi. Deltagande stater och deras kontrahenter är förpliktade till sådant samarbete endast på villkor att deras immateriella rättigheter respekteras. Detta kan innebära en väsentlig begränsning i företagets och utvecklingsländernas tillgång till avancerad teknologi med hänsyn till skydd för de involverade företagens affärs-mässiga intressen. Konventionens del XII innehåller generella bestämmelser för skydd och bevarande av den miljön. I denna artikel åläggs deltagande stater och myndigheten en särskild förpliktelse att garantera ett effektivt skydd av havets miljö vid eventuella skadeverkningar till följd av djuphavs- utvinning. Myndigheten åläggs att utfärda erforderliga regler, föreskrifter och förfaringssätt. Särskilt omnämnda skyddsobjekt är kusterna, ekologisk jämvikt, flora och fauna samt naturtillgångarna i området. Som särskilda faromoment för havsmiljön omnämns borrning, muddring, utgrävning, deponering av avfall samt drift av fasta anläggningar. I artikeln åläggs myndigheten att utfärda regler till skydd för människoliv vid verksamhet i området. Artikeln kompletterar bestämmelserna i artikel 135 vad gäller förhållandet mellan verksamhet i området och utövandet av sjöfart och annan verk-samhet i havsmiljön. Ingen av aktiviteterna har företräde, i det att den ena verksamhetstypen skall utövas med vederbörlig hänsyn till den andra. Vad gäller anläggningar som används för utförandet av verksamhet i området fastställs bestämmelser svarande mot dem som avser motsva- rande aktiviteter i den ekonomisk zonen och på kontinentalsockeln (jfr artikel 60). Det skall således ges behörigt meddelande om uppförande, placering och flyttning av sådana anläggningar, det skall upprättas veder-börliga säkerhetszoner omkring dem och de skall förses med permanenta varningsanordningar. De får inte placeras så att de hindrar vitala sjöfarts- eller fiskeintressen, de får begagnas uteslutande för fredliga ändamål och har inte folkrättslig status av öar. Anläggningarna får i övrigt endast uppföras, placeras och flyttas i överensstämmelse med myndighetens regler, föreskrifter och procedurer. Artikeln innehåller en avsiktsförklaring om särskilt hänsynstagande till utvecklingsländer och geografiskt missgynnade stater. Artikeln fastställer att föremål av arkeologisk och historisk natur som påträffas i området skall bevaras eller överlåtas till förmån för hela mänskligheten, varvid särskild hänsyn skall tas till den företrädesrätt som tillkommer ursprungsstaten, ursprungslandet eller den stat där föremålet har haft sitt kulturella eller historiska och arkeologiska ursprung. Denna artikel föranleder lagstiftning (se avsnitt 6.9). Utnyttjande av områdets tillgångar Artikeln fastställer de överordnade principer som skall vara vägledande för utvecklingen av områdets tillgångar. Huvudvikten läggs på att åstad- komma en harmonisk utveckling av världsekonomin och en balanserad tillväxt av internationell handel. Vidare skall eftersträvas en ändamålsenlig förvaltning av tillgångarna i området liksom rimliga och stabila priser och god försörjningssäkerhet. Dessa principer har i avsevärd mån modifierats genom avtalet, som i avgörande mån lägger vikt vid hänsyn till fria marknadsprinciper och affärsmässiga intressen som grundval för verksam-heten i området. Som en följd av avtalet skall artikelns punkt 1-7 och punkt 9 inte tillämpas, jfr avsnitt 6.7 i avtalets bilaga. Bilagans avsnitt 6 innehåller de avtalade principerna för myndighetens produktionspolitik. För att i korthet sammanfatta avsnittets innehåll, kan konstateras att de tidigare planekono-miskt orienterade principerna nu har avlösts av marknadsorienterade pro-duktionsprinciper. Eventuella subventioner för verksamhet i området skall vara i överensstämmelse med (numera WTO), och det får inte ske någon diskriminering mellan som utvunnits från området och av annat ursprung. Myndigheten ges inte rätt att i samband med godkännande av arbetsplaner för utnyttjande av tillgångar i området fastställa begränsningar i produktionen av . Artikelns punkt 8 samt avsnittet 6 i avtalets bilaga fastställer vidare att deltagande stater som är medlemmar i eller motsvarande avtal för lösande av tvister kan använda de procedurer som föreskrivs i avtalet. I enlighet med artikelns punkt 10 skall myndigheten antingen utarbeta en kompensationsordning med avsikt att kunna bistå utvecklingsländer, som drabbas av allvarliga negativa konsekvenser för exportintäkter eller ekonomi som följd av en nedgång i priserna för berört eller exportmängden för detta , i den omfattning att sådan nedgång förorsakas av verksamheter i området. Myndigheten kan alternativt träffa andra uppgörelser för ekonomiskt anpassningsbistånd, däribland samarbete med och andra internationella organisationer, vars uppgift är att lämna bistånd till utvecklingsländer. Det är viktigt att konstatera att det med avtalet beslöts att ge upp tanken på en generell kompensationsordning inom konventionens ram. Härav följer att endast medel, som härstammar från frivilliga bidrag eller myn-dighetens intäkter till följd av verksamhet i området, kan användas till ekonomiskt bistånd. Bestämmelserna i artikelns punkt 10 skall, till följd av avsnitt 7.2 i avtalets bilaga, genomföras med hjälp av de åtgärder för ekonomiskt bistånd som stadgas i avsnitt 7.1. , som är ett nytt organ upprättat enligt avtalet (jfr bilagans avsnitt 9), övertar den roll i besluts-processen som i artikeln var tilldelad den ekonomiska planeringskom-missionen. Artikeln stadgar att myndigheten vid sin förvaltning av mänsklighetens gemensamma arv i området skall ge alla berörda länder lika behandling, dock att särskild hänsyn får tas för utvecklingsländer och geografiskt missgynnade stater. Artikeln fastställer närmare regler för rätten att utöva mineralutvinning i området (jfr artikel 141). I punkt 1 konstateras att verksamheten i området enligt artikel 137 skall organiseras, bedrivas och kontrolleras av myndigheten. I punkt 2 fastställs att verksamheten i området skall utföras antingen av företaget eller av deltagande stater. Kvalificerade är även statliga verksamhetsgrenar i samarbete med myndigheten, eller fysiska eller juridiska personer som är medborgare eller hemmahörande i de deltagande staterna. Detta innebär att icke deltagande stater och personer som inte har nära relation till en deltagande stat är avskuren från aktiviteter från området. Företagets verksamhet skall inledningsvis inte drivas självständigt, utan skall utföras genom samriskföretag (joint ), jfr avsnitt 2 punkt 2 i avtalets bilaga. Som en följd av punkt 3 skall verksamhet i området utföras i överensstämmelse med en arbetsplan, som godkäns av myndig-heten. I enlighet med avtalets bilaga skall arbetsplanen ha formen av ett kontrakt med myndigheten vare sig det är företaget eller andra enheter som skall utföra verksamheten. Kontrakten skall utarbetas i överens- stämmelse med bestämmelserna i konventionens bilaga III och i avsnitt 1 i avtalets bilaga. I punkt 4 åläggs myndigheten att utöva tillsyn av att verksamhet i området utförs i överensstämmelse med konventionens bestämmelser. De deltagande staterna åläggs i detta sammanhang att bistå myndigheten med att säkra att aktiviteterna i området utövas i överensstämmelse med gällande bestämmelser. Som en följd av hänvisningen till artikel 139 är uppfyllelsen av denna förpliktelse nödvändig för att resultera i befrielse från ansvar enligt artikel 139.2. I punkt 5 ges myndigheten befogenhet att utöva effektiv tillsyn, bl.a. tillgång till att inspektera alla anläggningar som används i samband med verksamheten i området. Artikeln ålägger myndighetens församling att företa en generell och systematisk översyn av del XI och anslutande bilagor av det sätt varpå det internationella rättssystemet för området har fungerat i praktiken. Artikeln innehåller bestämmelser avseende revision av del XI och till-hörande bilagor. I avsnitt 4 i avtalets bilaga fastställs att de speciella procedurer som beskrivs i artikelns punkt 1, 3 och 4 inte skall tillämpas. I stället skall man följa de procedurer som finns i konventionens artiklar 314, 315 och 316. Proceduren för ändringar i de av konventionens bestämmelser som ute-slutande handlar om området återfinns i artikel 314. Enligt denna procedur skall myndighetens församling efter godkännande av rådet ta ställning till ändringsförslag, som skriftligen framlagts av en deltagande stat. Enligt avtalet kan vidare myndighetens församling efter framställan från rådet, oavsett bestämmelserna i konventionens artikel 314.2, ta upp till revision frågor som omtalas i artikel 155.1. Ändringar som uteslutande berör verksamhet i området, träder enligt artikel 316.5 i kraft för alla deltagande stater efter det att tre fjärdedelar av de deltagande staterna har ratificerat eller biträtt ifråga- varande ändringar. Detta innebär inte någon reell risk att bli bunden av andra staters beslut då ändringar, som nämnts, först skall beslutas i myndighetens församling efter hemställan från rådet, något som till följd av rådets beslutsregler kräver enhällighet. Artikel 155.2 lägger fast de principer, den regim och de övriga villkor som skall beaktas vid revisionen. Bestämmelsen söker i möjligaste mån bevara de huvudprinciper som omfattas av del XI. I punkt 5 fastställs att rättigheter på grund av redan ingångna kontrakt skall respekteras. Myndigheten Avsnitt A. Myndigheten upprättades i enlighet med denna artikels punkt 1 vid kon-ventionens ikraftträdande . Myndighetens uppgifter beskrivs i del XI och i avtalet och dess säte är enligt punkt 4 förlagt till , . Alla deltagande stater ( jfr artikel 305) är i kraft av punkt 2 medlem-mar av myndigheten. Observatörer vid FN:s tredje havsrättskonferens, som har undertecknat slutakten, har enligt punkt 3 rätt att delta i myndig-hetens verksamhet som observatörer i överenstämmelse med dess regler, föreskrifter och procedurer. Utöver detta har i avtalet öppnats möjlighet till provisorisk tillämpning av avtalet (jfr dess artikel 7).