prop · GJ0312 · 1996-01-01 00:00:00 — 8 Försvarets materielförsörjning.............................131 8.1 Inledning...........................................132 8.2 Betydelsen av svensk försvarsindustri...............132 8.3 Prioriteringar......................................134 8.4 Försvarsindustrins internationella villkor..........137 8.5 Kompensationsaffärer................................138 8.6 Forskning och teknikutveckling......................139 8.7 Tullfrihet för försvarsmateriel från tredje land....140 8.8 Förslag till riksdagsbeslut.........................142 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 1 Ärendet och dess beredning Nästa försvarsbeslutsperiod omfattar åren 1997 - 2001. Regeringens förslag till försvarsbeslut för nästa period läggs upp på ett nytt sätt med indelning i två etapper. Den första etappen omfattar statsmakternas ställningstaganden till säkerhetspolitiken, försvarspolitiken, målen för totalförsvaret, övergripande principiella frågor om totalförsvarets utformning och struktur samt ekonomin. Regeringen lämnar i denna propostion förslag rörande etapp ett. Propositionen och beslut kommer att ligga till grund för de anvisningar som myndigheterna skall iaktta för myndigheternas fortsatta planering inför etapp två. Den andra etappen kommer att omfatta statsmakternas ställningstaganden till den närmare inriktningen av det militära försvarets krigsorganisation, det militära försvarets grundorganistion i fred samt den närmare inriktningen av det civila försvarets verksamhet i krig och fred. Förslag rörande etapp två kommer att läggas fram för . Tre kontrollstationer har, med hänsyn till den osäkerhet som råder kring den säkerhetspolitiska utvecklingen, planerats som en del av förberedelserna inför nästa försvarsbeslut och även som en del av dess genomförande. Den första är genomförd och inarbetad i denna proposition. Ytterligare en, mer omfattande, är planerad inför den andra etappen av försvarsbeslutet . En kontrollstation planeras också . Som underlag för de förslag som läggs fram i denna proposition och för den första etappen av totalförsvarsbeslutet ligger ett stort antal studier och rapporter från bl.a. ett flertal myndigheter. Inför de inledande förberedelserna av det kommande totalförsvarsbeslutet utfärdade regeringen vissa riktlinjer . Den dåvarande Försvarsmaktens organisationsmyndighet och redovisade resultatet av det arbete som riktlinjerna också innefattade. Regeringen gav ett antal studieuppdrag till berörda myndigheter inför de fortsatta förberedelserna av totalförsvarsbeslutet. Dessa uppdrag har redovisats till regeringen . Studieuppdragen har utförts, förutom av Utrikes- och Försvarsdepartementen, av , , , , , , , och . De rapporter vari uppdragen redovisas behandlar kvalitativa förnyelsebehov, kort- och långsiktig anpassningsförmåga hos totalförsvaret, internationella uppgifter, bindningar och handlingsfrihet, försörjningsfrågor, fysiskt skydd, materielförsörjning, personalfrågor, icke-konventionella vapen m.m. Denna proposition bygger också på underlag från Hot- och riskutredningen (SOU 1995:19) och remissbehandlingen av dess förslag, Utredningen om fredstida utnyttjande för civila ändamål av resurser avsedda för försvarsändamål (SOU 1995:29) och Utredningen om civila insatser för katastrof- och flyktinghjälp (SOU 1995:72). Regeringen gav försvarsberedningen nya uppgifter att svara för samråd mellan företrädare för regeringen och företrädare för riksdagspartierna rörande nästa långsiktiga försvarsbeslut. På regeringens och Försvarsdepartementets uppdrag har Försvarsmakten respektive redovisat handlingsvägar på skilda ekonomiska nivåer för militärt och civilt försvar. Försvarsberedningen har lämnat en rapport om säkerhetspolitiken, och i världen (Ds 1995:28) och lämnat en slutlig rapport inför etapp ett, Totalförsvarets utveckling och förnyelse (Ds 1995:51). Beredningens båda rapporter utgör grunden för denna proposition. I denna proposition behandlar regeringen också en fråga om tullfrihet för försvarsmateriel från tredje land som har aktualiserats av och som har beretts inom en arbetsgrupp i . Saken och dess beredning redovisas i det följande (avsnitt 8.7). 2.1 Den säkerhetspolitiska utvecklingen i omvärlden -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning | | | | Det saknas politiska och militära förutsättningar för ett | | storkrig i . | | | | Svårförutsägbarheten torde förbli ett dominerande inslag i den | | internationella säkerhetspolitiken . Detta gäller | | framförallt utvecklingen i . | | | | Bestämmande för den militärstrategiska utvecklingen i | | närområde är bl.a. fortsatta kärnvapenstrategiska roll,| | och skilda aktörers intressen i . Det är inte | | rimligt att anta att väpnat angrepp skulle riktas mot | | annat än i samband med en stormaktskonflikt. | | | | offensiva förmåga i området är starkt begränsad.| | Även NATO saknar utan en omfattande tillförsel av stridskrafter | | offensiv kapacitet i området. De alltmer förbättrade | | möjligheterna att uppnå överraskning med strategiskt rörliga | | insatsstyrkor bör dock observeras. | | | | Den nya säkerhetspolitiska situationen ökar betydelsen av | | fredsfrämjande insatser. | | | | De senaste årens utveckling medför att vi måste teckna en| | bredare bild av tänkbara risker, hot och påfrestningar som kan | | drabba samhället även i fred.Sammantaget talar detta för ett | | vidgat säkerhetsbegrepp. Den internationella politiken efter det slut utmärks av såväl förändring som kontinuitet. De förändringar som inträffat är i hög grad ett direkt resultat av att stormaktskonfrontationen upphört. Krafter vilka var låsta har frigjorts eller fått ökat spelrum. De politiska och militära förutsättningarna för ett storkrig föreligger inte i och under de närliggande åren. I andra avseenden pågår en omdaning vilken endast har begränsat samband med det upphörande. Dit hör den fortgående globaliseringen på en rad områden, den demografiska utvecklingen, den fortgående miljöförstöringen samt de växande klyftorna mellan nord och syd. Den internationella utvecklingen befinner sig i början av en övergångsperiod. Det är inte möjligt att dra några bestämda slutsatser om vad som kan komma att ersätta efterkrigstidens internationella system. Allmänt sett karakteriseras dock utvecklingen av ett större antal inflytelserika aktörer, som sinsemellan är heterogena och långt ifrån jämbördiga. Det paradoxala kombination av politisk spänning och stabilitet har därmed ersatts av ett förhållandevis rörligt och svårförutsägbart läge. Riskerna för såväl interna som regionala konflikter har ökat. Konflikten i det tidigare har också visat att krig fortfarande kan bryta ut i , och att våldet som politisk metod inte har försvunnit. Lokala styrkeförhållanden, särskilt på det militära området, spelar här en stor roll. Historiska landvinningar har gjorts genom den europeiska integrations- processen. Storkrig i framstår som en omöjlighet. En framgångsrik fortsatt utvidgning österut av Europeiska unionen (EU) utgör en viktig grund för framtida stabilitet och säkerhet som omfattar hela . Både utvidgningen av EU och av NATO kommer dock också att utsätta den europeiska sammanhållningen för påfrestningar. Främst kommer att förbli en säkerhetspolitisk faktor av stor betydelse i , och då inte minst i . FN står i centrum för förhoppningarna att förverkliga de ideal som kommer till uttryck i dess stadga. har påtagligt ökat sitt engagemang i internationella krishärdar. Optimismen om en ny världsordning byggd på gemensamma folkrättsliga principer har likväl ersatts av en växande insikt om komplexiteten och långsiktigheten i en sådan strävan. Samarbetet inom FN:s ram kommer att ställas inför fortsatt svåra utmaningar under det kommande decenniet. Svårförutsägbarheten torde förbli ett dominerande inslag i den internationella politiken . De närmaste årens utveckling kan dock komma att ge vissa viktiga signaler om fortsatt färdväg inom ett antal områden.Till dessa hör den ryska reformpolitikens utveckling, , utvecklingen i det tidigare och den fortsatta hållfastheten hos avtalet om konventionella styrkor i (). torde också ge viktiga indikationer om beständigheten i tendenserna till ett svagare amerikanskt internationellt engagemang. fortsatta roll i förblir, liksom utveckling och relation till övriga , avgörande faktorer i den europeiska säkerhetspolitiska utvecklingen. Den säkerhetspolitiska utvecklingen i är nära kopplad till den bredare globala bild som beskrivits. De optimistiska samarbetsvisioner som kom till uttryck i Europeiska säkerhetskonferensens (ESK:s) Parisstadga 1990 har efterhand följts av en insikt om den mycket långa och svåra omställning som kommer att krävas, innan hoten mot en fortsatt demokratisk och fredlig utveckling varaktigt undanröjts. Utvecklingen i det tidigare liksom i har demonstrerat det internationella systemets kvarstående svårigheter att försvara FN:s och (Organisationen för samarbete och säkerhet i ) folkrättsligt förankrade regler för fredligt mellanstatligt umgänge och mänskliga rättigheter. Traditionella maktpolitiska överväganden har i dessa fall vägt tyngre än försvaret av de grundläggande principerna i FN- stadgan och Parisstadgan. ekonomiska och politiska kraftcentrum ligger i . De samlade europeiska strävandena bärs upp av EU. I den nya situationen finns dock risker för att nationella intressen får en större roll i staternas säkerhetspolitik. säkerhetspolitiska engagemang i får allt större konkurrens av både inhemska intressen och andra internationella intressen. I fokus för den säkerhetspolitiska uppmärksamheten står utvecklingen i centrala och östra . Den största långsiktiga osäkerheten gäller . Det ryska samhället genomgår den mest genomgripande omdaningen sedan den ryska revolutionen . befinner sig ännu i ett djupt svaghetstillstånd. Prognoser beträffande den fortsatta utvecklingen är mycket osäkra. kommer inte att kunna utgöra ett militärt hot mot hela i den mening som gällde under det . I centrala och östra upplevs dock instabilitet alltjämt vara av avgörande säkerhetspolitisk betydelse. De frigjorda inre spänningarna i randområdena av det tidigare och i sydöstra utgör ytterligare ett problemområde. Den ryska ekonomin utgör den mest påtagliga gränssättande faktorn för utvecklingen. Även under gynnsamma antaganden torde det ta minst innan man är tillbaka på en nivå som motsvarar del av den sovjetiska ekonomin . Den grundläggande osäkerheten om en fortsatt demokratisk utveckling består. De konstitutionella spelreglerna är alltjämt oklara. En etablerad rättsstatlig ordning saknas i stor utsträckning. De möjliga utvecklingsvägarna i spänner från en fortsatt förstärkning av redan befintliga auktoritära tendenser via ekonomiskt och politiskt sönderfall i mer eller mindre våldsamma former till successiv konsolidering av reformprocessen. Flertalet bedömningar förutser en långsam konsolidering i antingen demokratisk eller auktoritär riktning.En mer självsäker politik av traditionell stormaktskaraktär baserad på ryska nationella intressen har börjat framträda och kontrasterar mot den svaga basen för rysk maktutövning. Denna politik indikerar troligen ett framtida normaltillstånd. Utgångspunkten är att är en eurasiatisk stormakt med säkerhetsintressen i hela sitt närområde. Därtill kommer en strävan att upprätthålla kärnvapenpariteten med . Ett centralt ryskt intresse är att undvika att hamna utanför en utvidgad europeisk gemenskap. har motsatt sig en utvidgning av NATO. välkomnas i allmänhet fortsatt EU-utvidgning österut. inflytande på europeisk säkerhetspolitik går främst via och en direkt relation med NATO och dess större medlemsstater. Oberoende staters samvälde (OSS) är viktigt för såväl för att hävda inflytande allmänt som av ekonomiska skäl. Inriktningen går i ökande grad mot återintegration byggd på i första hand ömsesidiga ekonomiska intressen. Sammanfattningsvis består den stora utmaningen i att finna en europeisk roll för , vilken kan accepteras både av och av dess omgivning. Ett isolerat skulle allvarligt försvåra möjligheterna att skapa långsiktig stabilitet i och inte minst i det nordeuropeiska området. Den vitryska och ukrainska säkerhetssituationen skiljer sig i vissa väsentliga avseenden. är både vad gäller storlek, resurser och vilja till självständighet en starkare statsbildning. I fall är en långtgående reintegrering med redan i full gång. Andra länder i har kommit olika långt i sin strävan mot demokrati och marknadsekonomi. De s.k. Visegradstaterna - , Tjeckiska republiken, och - intar tätpositioner. Även de baltiska staterna, i synnerhet , ligger väl framme. Grundat på sina historiska erfarenheter eftersträvar nu samtliga länder i regionen integration i de västliga samarbetsstrukturerna, politiskt, ekonomiskt och säkerhetspolitiskt. Det centrala målet är att bli fullvärdiga medlemmar i och . I det tidigare pågår de mest omfattande krigshandlingar som upplevt sedan det . Utvecklingen där utgör det mest flagranta exemplet på den typ av motsättningar som kommit till ytan efter det slut. Stormakterna har tvekat att ingripa militärt i konflikten. Inte heller FN har lyckats skapa förutsättningar för en varaktig fred i området. En spridning av konflikten kan inte uteslutas. Den västeuropeiska säkerhetspolitiska agendan domineras av fem inbördes beroende frågor: * utvidgningen av NATO och EU, * den framtida relationen till , * EU:s framtida utveckling, främst regeringskonferensen , * den framtida rollfördelningen mellan, och nya uppgifter för EU, NATO, VEU och . * relationen mellan och kommer med all sannolikhet att präglas av genomgripande säkerhetspolitiska omstruktureringar. De nationella driv-krafterna spelar en avgörande roll för den långsiktiga utvecklingen. För har det slut inneburit en radikalt förbättrad strategisk situation. Landets politiska och militära dominans är obestridd. Något direkt militärt hot mot mest vitala intressen finns inte förutom strategiska kärnvapen. Hoten är framför allt av ekonomisk och teknologisk karaktär. Förhållandet till kommer troligen att innehålla element av både samarbete och konfrontation. Den strategiska kärnvapenavskräckningen mellan och består. En omfattande kvantitativ neddragning av framför allt armén och flygvapnet pågår. En betydande del av dessa minskningar sker utanför gränser i och i . Det förefaller dock sannolikt att engagemang i består relativt oförändrat . Problemen är i första hand långsiktiga. En bibehållen strategisk transatlantisk sam- arbetsrelation förutsätter i växande utsträckning gemensamma strategiska behov också utanför NATO-området. har återfått sin fulla suveränitet och är åter en av stormakter. strategiska partnerskap med går hand i hand med breddat europeiskt samarbete. Förhållandet till utgör även en viktig grund i tysk säkerhetspolitik. Relationen mellan och är av särskild betydelse. I och pågår en omvärdering av Europapolitiken. inflytande reduceras genom växande roll. Den speciella brittisk-amerikanska relationen har urholkats. har successivt gett upp den traditionella distansen till kontinenten. söker man kontrollera och bromsa den fortsatta integrationsprocesssen inom EU. Intresset för en stark transatlantisk relation består. I möts tre världsdelar, olika ideologier, religioner och kulturer, fattigdom och rikedom. Området är därför också en skärningspunkt för skilda intressen som direkt eller indirekt påverkar europeisk säkerhet. Det tidigare största hotet mot freden, den arabisk-israeliska konflikten, har minskat i betydelse. Andra hot såsom spridning av massförstörelsevapen och allmän instabilitet, har istället framträtt. De största problemen sammanhänger med de ekonomiska, sociala och politiska konsekvenserna av den snabba befolkningsutvecklingen i om-rådets södra del. Utvecklingen påverkar även EU- länderna genom ett växande och alltmer svårhanterbart invandringstryck. Karakteristiskt för det nordiska området är dess närhet till och beroende av andra strategiska regioner, , och norra delen av det kontinentala . är en centralt belägen och viktig kommunikationsled. I händelse av konflikter kan komma att utgöra en viktig konfrontationszon. Närheten till är och förblir en avgörande faktor i norsk säkerhetspolitik. Grunden för norsk säkerhetspolitik är medlemskapet i NATO, och då framför allt den transatlantiska länken. genomför nu efterkrigstidens största omorganisation av försvarsmakten. Man satsar alltmer uttalat på försvaret av . Något invasionshot mot södra anses inte föreligga. Antalet brigader minskar från tretton till sex. En relativt omfattande materiell förnyelse inom främst armén och marinen planeras fram . Grundläggande för säkerhetspolitik är ett fortsatt engagemang i NATO och övriga internationella säkerhets- och förtroendeskapande organisationer. är det nordiska land som mest påtagligt fått sin rent militära strategiska situation förbättrad. Att medverka till stabilitet och säkerhet i omvärlden har därför blivit en huvuduppgift för det danska försvaret. Man minskar resurserna till det egna försvaret till förmån för förmågan att verka internationellt. De planerade reduktionerna av de danska stridskrafterna är dock jämförelsevis måttliga. Förbanden bedöms i allt väsentligt komma att ha god operativ kapacitet dels genom materieltillförsel och modifieringar av befintliga system, dels genom en omfattande övningsverksamhet inom NATO, inom Partnerskap för fred (PFF) samt genom FN-engagemang. har genomfört en omorientering av sin säkerhetspolitik. Målet har varit att fast förankra i den västeuropeiska gemenskapen. Förhållandet till förblir ett säkerhetspolitiskt grundelement, även om det inte anses föreligga något militärt hot . NATO-medlemskap saknar under rådande omständigheter aktualitet. betonas att man inte utesluter några framtida alternativ. avser att behålla allmän värnplikt och en stor armé. Relativt omfattande inköp av tysk överskottsmateriel har medfört att markstridskrafterna förstärkts väsentligt. Det finska flygvapnets förmåga kommer att påtagligt förbättras genom anskaffningen av det amerikanska stridsflygplanet F/A-18. Trots skilda vägval i allianshänseende och delvis olika geografiska förutsättningar präglas de nordiska ländernas uppfattning om den säkerhetspolitiska situationen av en samsyn. Detta gäller t.ex. nuvarande tillstånd, Kolaområdets strategiska betydelse samt svårigheterna att förutse utvecklingen på lång sikt. De baltiska staternas säkerhetsproblem sammanhänger med att de till utgjorde en del av och att de direkt gränsar till stormakten . De tre länderna anstränger sig för att bygga upp egna försvarsstyrkor. Deras säkerhet stärks dock främst genom att de på olika områden befäster sin suveränitet och skapar breda internationella kontakter. Både det bilaterala och det multilaterala samarbetet mellan staterna i har utvecklats snabbt. har varit pådrivande för att utveckla samarbetet med de baltiska staterna. Samtliga stater runt utom är nu medlemmar i eller har s.k. Europa-avtal med EU. skapades som ett organ för utveckling av det regionala samarbetet i området. I rådet deltar förutom Östersjöstaterna också , och EU. Det har framför allt varit engagerat i demokratiuppbyggnad, ekonomisk utveckling och kärnkraftsäkerhet. lägger stor vikt vid att utveckla rådets verksamhet och att främja integrationen med EU. Rådet kommer att få en utökad roll i den europeiska säkerhetsarkitekturen och inte minst för integrationen och utvidgningen av EU. Från svensk sida betonas särskilt miljöområdet och samarbetet mot olika lågnivåhot. På området brottsbekämpning finns etablerat ett samarbete med praktisk inriktning. Inom ramen för stöd till ger ett omfattande bilateralt stöd till säkerhetsfrämjande åtgärder som inte minst är inriktat på att främja fred och stabilitet i . bidrar bl.a till de baltiska staternas uppbyggnad av förmåga till territoriell övervakning och kontroll. I nära samarbete med de övriga nordiska länderna och bidrar också till uppsättandet av en baltisk bataljon för internationella fredsfrämjande insatser. 2.1.4 De europeiska säkerhetsstrukturerna Avvecklingen av det blockkonfrontation har skett i en process där de europeiska säkerhets- och samarbetsorganisationerna samspelat med varierande tyngd i olika skeden. Den komplexa händelseutvecklingen illustrerar nödvändigheten av att bygga en alleuropeisk säkerhetsordning där varje stat kan få sina säkerhetsintressen tillgodosedda. I är alla representerade, de f.d. , och - sammantaget 52 stater. Det stora antalet deltagare och principen om konsensus gör beslutsfattandet tungrott, men ger en hög grad av legitimitet. Vid toppmötet i beslöts bl.a. att förmågan till tidig förvarning, preventiv diplomati och krishantering skulle stärkas. har i sin verksamhet verkat för en vidgad syn på säkerhetsbegreppet och en integration av de olika dimensionerna. har också ett mandat att genomföra fredsbevarande insatser. utgör ett viktigt instrument för fortsatta integration i . Av alla dessa skäl torde även i fortsättningen komma att spela en betydelsefull roll som forum för den europeiska säkerhetsdialogen. EU har genom djupet i integrationen och tätheten i samarbetet, avgörande betydelse för stabiliteten i . EU:s gemensamma utrikes och säkerhetspolitik (GUSP) omfattar alla utrikes- och säkerhetspolitiska frågeställningar som rör tredje land samt EU:s agerande inom internationella organisationer. Vid kommer de konstitutionella grunderna för den fortsatta utvecklingen och samarbetet att ses över. De nationella ståndpunkterna inför konferensen har börjat konkretiseras. En preliminär slutsats är att en fortsatt fördjupning av det utrikespolitiska och säkerhetspolitiska samarbetet är en långsam process. EU:s utveckling kommer att domineras av den östutvidgning om vilken man redan fattat ett principiellt beslut och som i realiteten inletts genom de s.k. Europa-avtal som ingåtts med ett antal stater i Central och . Östutvidgningen spelar en avgörande roll för att utsträcka den nuvarande säkerheten och stabililteten i till att omfatta hela . Formerna och tidtabellen för denna är ännu oklara. Förändringsprocessen kan i det kortare tidsperspektivet komma att utsätta sammanhållningen inom EU för påfrestningar. Många EU-länder strävar efter att uppnå ett gemensamt försvar, men frågan har alltmer kommit i skymundan. Däremot har och andra länder drivit linjen att medlemsländerna i ökad omfattning skall kunna fatta beslut som initierar aktioner inom de s.k. Petersberg-områdena, dvs. fredsfrämjande operationer, katastrofhjälp samt krishantering, vilka sedan kan genomföras av ett utvecklat VEU. NATO utgör både ett instrument för kollektivt försvar mot yttre hot och ett instrument för samfälld säkerhet byggd på nära politiskt och militärt samarbete mellan medlemsstaterna. Den kollektiva försvarsdimensionen har kompletterats med nya uppgifter som både understryker behovet av strukturella reformer och aktualiserar omfattande nya verk-samheter. Dessa omfattar såväl främjandet av stabilitet och fred i östra som medverkan i internationell krishantering. Omvandlingen av NATO fortsätter, som man söker slå vakt om organisationens kärnfunktioner. Inom NATO pågår en omfattande studie av de olika frågor och problem som är förknippade med en framtida utvidgning av alliansen. Mycket talar för att en framtida utvidgning kommer att bli en successiv och tidskrävande process. Trots dessa svårigheter menar många att NATO-utvidgningen visserligen kan ta tid men kommer att genomföras. NATO inbjöd länderna i det () samt andra OSSE-stater "som kan och vill bidra" att delta i samarbetsprogrammet Partnerskap för fred (PFF). Grundläggande för PFF är att varje enskild stat bestämmer inom vilka områden och på vilket sätt den är beredd att samarbeta. Det stora flertalet av deltagarstaterna ser PFF som ett steg mot fullt medlemskap i . , och har dock klart deklarerat att man deltar i PFF-samarbete på en alliansfri grund.