prop · GJ03187 · 1996-01-01 00:00:00 — 5.7 Vid bestämmande av ersättning avräknas utöver förmån som avses i 5 kap. 3 § ska- deståndslagen (1972:207) - ersättning som den skadelidande uppenbarligen har rätt till från trygghets- försäkring, läkemedelsförsäkring eller trafikförsäkring eller - ersättning från annan försäkring (t.ex. sjuk-, pensions-, olycksfalls-, eller avbrottsförsäkring), som avser ersättning för kostnader eller inkomstförlust. 5.8 Ersättning lämnas inte för sådan merkostnad som beror på av staten, landstings- kommun eller kommun tillhandahållen förmån eller tjänst debiteras med högre belopp på grund av att den skadelidande har rätt till kostnadsersättning enligt dessa bestämmelser. 5.9 Ersättning för behandlingskostnad lämnas endast om den uppkommit i . 6 § För ersättning enligt detta åtagande äger medvållandereglerna i 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) motsvarande tillämpning. Dock lämnas inte ersättning om den skadelidande själv eller i fall då skadan lett till döden den avlidne vållat skadan uppsåtligen. 7 § Ersättning lämnas ej om fordran avseende sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt grundas på överlåtelse. 8 § Den som vill kräva ersättning för behandlingsskada enligt detta åtagande skall anmäla skadan till sjukvårdshuvudmannen eller försäkringsgivaren från det han fick kännedom om skadan men aldrig senare än från den tidpunkt då den åtgärd som orsakade skadan vidtogs. 9 § Ersättning lämnas ej vid atomskada enligt definitionen i 1 § atomansvarig- hetslagen (1968:45), ej heller vid skada vars uppkomst eller omfattning direkt eller indirekt står i samband med jordbävning, vulkaniskt utbrott, invasion, krig eller i övrigt fiendes åtgärd, revolution, uppror eller åtgärd av makthavare som lagstridigt tagit makten. 10 § Ersättning för behandlingsskada utges av försäkringsgivaren. Vid dröjsmål från försäkringsgivarens sida utges ränta på skadeersättning enligt räntelagen (1975:635). Dock gäller att dröjsmål föreligger först räknat från den tidpunkt försäkringsgivaren har sådant utredningsunderlag som skäligen krävs för att fastställa att behandlingsskada föreligger. Om försäkringsgivaren utgivit ersättning för behandlingsskada inträder denne i den skadelidandes rätt till skadestånd. Försäkringsgivaren är inte ansvarig för förlust som kan uppstå om skade- utredning eller utbetalning av ersättning fördröjs på grund av krig, krigslik- nande händelser, inbördeskrig, revolution eller uppror eller på grund av myndighets åtgärd, strejk, lockout, blockad eller liknande händelse. 11 § Detta åtagande är för varje skadehändelse begränsat till ett belopp om samman- lagt högst , dock högst för varje skadad person. 12 § Principiella eller tvistiga skadeersättningsfall skall om skadelidande, sjukvårdshuvudman eller försäkringsgivare så begär underställas en särskilt tillsatt nämnd - - för prövning. Den skadelidande får inte begära utlåtande av nämnden senare än från det han fick del av försäkringsgivarens slutliga besked och uppgift om vad han skall iakttaga om han inte godtar detta besked. 13 § består av ordförande och fem andra ledamöter. Regeringen utser ordföranden samt tre andra ledamöter, av vilka två företräder patient- intressen och en medicinsk sakkunskap, jämte ersättare för dessa. Sjukvårdshuvudmännen utser två ledamöter jämte ersättare. Arbetsordning för fastställs av efter samråd med försäkringsgivaren. 14 § Tvist mellan försäkringsgivaren och skadelidande avgörs av skiljemän enligt lagen (1929:145) om skiljemän. Om någon av de av parterna utsedda skiljemännen så begär utses den tredje skiljemannen av regeringen. Om en skiljeman så begär skall skiljemännen till sig kalla en i medicinska frågor sakkunnig och bereda denne tillfälle att yttra sig. Skiljemannaförhandlingarna skall om inte särskilda skäl föreligger grundas på skriftlig dokumentation. Om skadelidande haft skälig anledning att få tvisten prövad svarar försäkringsgivaren för ersättningen till skiljemännen och till sakkunnig som kallats enligt andra stycket. 15 § Avgörande av skiljemän enligt § 14 får påkallas endast om har avgett utlåtande i ersättningsärendet enligt § 12. Önskar någondera parten åberopa nya omständigheter eller ny utredning som inte prövats av försäkringsgivaren eller skall ärendet remitteras till yttrande. Den skadelidande får inte påkalla avgörande av skiljemän senare än från det han fick del av försäkringsgivarens slutliga besked med anledning av utlåtande och uppgift om vad han skall iakttaga om han inte godtar detta besked. När införde en särskild försäkring för att skydda patienter för skador i samband med behandling inom hälso- och sjukvården var det första landet i världen som ersatte patienterna för sådana skador genom en så omfattande försäkring. I något enstaka land () hade man valt att låta bland annat ersättning för patientskador ingå i det nationella socialförsäkringssystemet. Denna lösning visade sig dock mycket kostsam. Härutöver finns det några exempel på att vissa behandlingsskador inom hälso- och sjukvården ersätts genom särskilda försäkringar (vissa delstater i ). Dessa fall har dock utgjort enstaka undantag. I de flesta länder har inte ersättning till patienter för skador i samband med hälso- och sjukvård ersatts genom en patientförsäkring av vår typ. I stället har ersättningen endast kunnat erhållas genom en skadeståndsrättslig talan mot den som vållat skadan eller vårdgivaren eller i vissa fall genom särskilda ansvarsförsäkringar. Kommittén om ideell skada har i sitt slutbetänkande (SOU 1995:33) en utförlig beskrivning av de europeiska ländernas skadeståndsrättsliga reglering. Inom EU finns ingen gemensam lagstiftning som reglerar frågan om ersättning till patienter för skador inom hälso- och sjukvården. Inom i vart fall fyra områden har eller föreslår EU däremot regler som kan ha särskild betydelse för en framtida reglering av den svenska patientförsäkringen. Det gäller produktan- svar, ansvar för skador som uppkommer då tjänster utförs, konkurrensförhållanden inom försäkringsbranschen samt offentlig upphandling av tjänster, särskilt försäkringstjänster. har antagit ett direktiv om produktansvar (85/374/EEG). Detta direktiv föreskriver strikt ansvar för skador som orsakats av defekta produkter. Ansvaret omfattar dels personskador och dels skador på egendom avsedd för privat bruk och som huvudsakligen används för detta ändamål. Skadeståndsansvarig är i första hand den som har tillverkat produkten eller importerat den till EU. Avvikelser från direktivet är inte tillåtet i större utsträckning än vad direktivet medger. I direktivet undantas utvecklingsskador dvs. skador som beror på defekter hos produkten som vetenskapen inte kände till och som producenten därför inte kunde beakta när produkten sattes i omlopp. Det finns dock enligt direktivet möjlighet att även ta med ansvar för sådana skador i nationella regler. , , och har, liksom , infört en sär- skild lag om produktansvar som överensstämmer med EG:s direktiv. I och har man valt att undanta utvecklingsskador från det lagstadgade produktansvaret medan och har tagit med utvecklingsskador. Den svenska läkemedelsförsäkringen omfattar dock utvecklingsskador. Inom EU har och ännu inte lagstiftat i dessa frågor. Endast har en lagstiftning som inkluderar utvecklingsskador. framlade ett förslag till direktiv om ansvar för skador som uppkommer då tjänster utförs (KOM(90)482 final - SYN 308). Förslaget är ett komplement till direktivet om produktansvar. Avsikten är att harmonisera och skärpa EU-ländernas regler om ansvar för i stort sett alla tjänster men avsikten är inte att institutionalisera en obligatorisk ansvarsför- säkringsordning. Förslaget består i att införa ett skärpt culpaansvar för den som utför tjänster. En tjänsteutövare skulle således bli ansvarig för skada som vållats en person p.g.a. ett fel begånget av tjänsteutövaren om denne inte kan bevisa att skadan inte berodde på vårdslöshet från hans sida (presumtions- ansvar). Om förslaget genomförs skulle det kunna innebära att ersättningsan- svaret för läkare m.fl. skall utformas i enlighet med direktivet. Det bör i detta sammanhang framhållas att förslaget innebär en skärpning av det skadeståndsrättsliga ansvaret för fel begångna av tjänsteutövare och det är således en utveckling av det skadeståndsrättsliga regelssystemet. Förslaget har behandlats i . På en direkt fråga från en ledamot i parlamentet har svarat att eftersom kritiserat förslaget såvitt avser hälso- och sjukvårdstjänster kommer kommissionen att formellt undanta dess tjänster i ett kommande förslag till direktiv (92/C 317/71). Med hänsyn till de nu angivna uttalandena torde det inte vara aktuellt med något förslag inom EU om skadeståndsrättsligt ansvar för skador begångna vid utförande av tjänster inom hälso- och sjukvården. De övriga nordiska länderna utom har följt det svenska exemplet. Man har således infört ersättningssystem för patientskador som bygger på de svenska erfarenheterna. införde en särskild patientskade- lag med krav på obligatorisk patientförsäkring. Ersättningsreglerna i den finska lagen motsvarar i huvudsak de svenska, frivilliga villkoren. införde också en lov om patientforsikring. Den gäller dock endast offentlig hälso- och sjukvård men liknar också i många delar det svenska ersättnings- systemet. I gäller en tillfällig ordning om patientskadeersättning genom ett avtal mellan den norska regeringen och den offentliga hälso- och sjukvården. Även denna patientersättning är frivillig och utgår i många stycken från den svenska patientförsäkringen. I lades fram en statlig utredning som förespråkar en särskild lag om ersättning vid patientskador (NOU 1992:6). Detta förslag bereds i norska Justisdepartementet. I detta kapitel redovisas kortfattat hur patientskadeersättningen är utformad i de nordiska länderna. infördes en lag om patientskador i . Som tidigare nämnts har lagen stora likheter med den nuvarande svenska patientförsäkringen. Ersättning ges enligt lagen för personskador som åsamkas en patient i samband med hälso- och sjukvård. Lagen omfattar således både den offentliga och privata hälso- och sjukvården. Som privat hälso- och sjukvård räknas verksamheter som drivs av offentligt godkänd personal som läkare, tandläkare, tandtekniker, sjuksköter- skor, fysioterapeuter, massörer och optiker. Ett viktigt skäl till att man i valde ett lagreglerat ersättnings- system var att sjukvårdshuvudmännen i inte utgör en lika enhetlig grupp som i . I upprätthålls den primära hälsovården av kommuner eller små kommunförbund. Till dessa tillkommer över hundra sjukhuskommuner av olika storlek. Den privata hälsovården med allt fler privata läkarstationer och även privata sjukhus har varit ytterligare en avtalspart. Med hälso- och sjukvård avses enligt de finska förarbetena (RP nr 54/1986 s 11 sp 2) verksamhet som bedrivs av fackpersonal inom hälsovården eller som bedrivs på hälsovårdsanstalter. Fackpersonal inom hälsovården är personer, som bedriver sin verksamhet med stöd av lagstadgad rätt. Med patient avses person som använder sig av hälso- och sjukvårdstjänster. Användning av tjänster skall tolkas extensivt. Tillräckligt tecken på att tjänster börjat anlitas är exempelvis anmälan vid poliklinik. Alla som bedriver hälso- och sjukvårdsverksamhet skall ha försäkring för ansvarighet som avses i lagen. Den som underlåter att ha försäkring är skyldig att för tiden för underlåtelsen betala upp till tio gånger försäkringspremien. Försäkringen finansieras således genom . Dessa beräknas för största delen av den offentliga sektorn enligt ett system som liknar det svenska. De samlade utbetalningarna i följd av skador vållade beräknas och fördelas beroende på när beloppen skall bli utbetalda. Premien krävs som ett kontantbelopp som täcker årets utgifter. Dessutom krävs säkerhet för framtida utbetalningar. Privata försäkringstagare betalar en årlig engångs- premie. betalades ut ca 24,1 miljoner finska mark. De samlade ersättningsutbetalningarna för skador inträffade beräknas till ca 58 miljoner finska mark. - har anmälts 11.523 skadetillfällen. Av de 10.861 fall som blivit färdigbehandlade har erhållit ersättning. De försäkringsbolag som bedriver verksamhet med patientförsäkring skall vara medlemmar av en patientförsäkringsförening som i huvudsak fungerar på samma sätt som trafikförsäkringsföreningen i och . De finska patient- och trafikförsäkringsföreningarna har dessutom gemensam personal. Försäkringen teck- nas till förmån för tredje man i princip på samma sätt som kollektiva för- säkringar. Villkoren fastställs av Social- och hälsovårdsministeriet. värderar och utbetalar ersättning för medlems- bolagens räkning. Föreningen ansvarar för skada som orsakats av någon som saknar försäkring. Dessutom skall föreningen för medlemsbolagen direkt kunna bevilja stora centralt organiserade försäkringar. Ett exempel på detta är den offentliga sektorn som tecknar försäkring direkt med föreningen medan försäkringsskyldiga yrkesutövare eller arbetsgivare inom den privata sektorn i huvudsak tecknar för- säkringen med de enskilda försäkringsbolagen. Till Social- och hälsovårdsministeriet är knutet en patientskadenämnd med i huvudsak samma funktioner som den svenska patientskadenämnden. Nämnden avger rekommendationer om ersättning. Den skadelidande kan få sin ersättningsrätt enligt den finska patientskade- lagen prövad vid allmän domstol med underrätt som första instans. är i sådana fall en sakkunnig remissinstans som kan lämna utlåtanden till den domstol som behandlar ett sådant ersättningsärende. Att detta förfarande infördes motiverades med den skadelidandes rättsskydd. Genom införandet av en särskild lagstiftning torde man nämligen ha avsett att ta bort möjligheten att föra särskild talan enligt de vanliga skadeståndsreglerna angående skador som ersätts enligt patientskadelagen. Detta anges inte ut- tryckligen i lagtext eller förarbeten. Däremot anges i förarbetena att det är möjligt att föra skadeståndstalan i de fall lagen inte är tillämplig exempelvis vad gäller ringa skador eller andra skador som inte ersätts enligt den finska patientskadelagen. Genom processkonstruktionen avsåg man också att trygga uppkomsten av rättspraxis också inom denna sektor av skadeståndsrätten. I uppgift ligger att verka för enhetlig praxis i fråga om ersättning vid patientskador. För att ersättning skall utgå skall någon av följande förutsättningar vara uppfyllda. Skadan skall sannolikt ha orsakats patienten av undersökning, behandling eller annan dylik åtgärd eller av att sådan försummats, 2. skadan skall ha orsakats av smitta eller infektion, som sannolikt uppkommit i samband med undersökning, behandling eller annan dylik åtgärd som patienten varit föremål för, eller 3. skadan skall ha orsakats av olycksfall a. i samband med undersökning, behandling eller annan dylik åtgärd som patienten varit föremål för, b. under sjuktransport eller i samband med brand eller annan skada på vård- lokaliteter eller vårdutrustning, eller c. som en följd av fel i sjukvårdsutrustning eller sjukvårdsinstrument. Enligt den finska lagen räcker det med att skadan sannolikt orsakats patienten av behandling etc. till skillnad från den svenska patientförsäkringen där det krävs att skadan med övervägande sannolikhet orsakats av behandlingen. Liksom i den svenska försäkringen krävs inte att något vållande visas. Huruvida dessa olika uttryckssätt i realiteten innebär någon skillnad i beviskrav är dock tveksamt. Enligt vissa forskare sträcker sig den finska ersättningsskyldigheten dock längre än den svenska (se , Patientforsikring s 45. Jmfr även svenska patientskadenämndens avgörande 240/89 samt SD 55/84). Till skillnad från den svenska försäkringen omfattar den finska lagstiftningen inte endast fysiska skador utan även psykiska skador. Detta har motiverats med att det inte var rimligt att hänvisa främst patienter på mentalsjukhus, som redan är en utsatt patientgrupp, att söka ersättning för patientskador av psykisk art enligt skadeståndslagens strängare och besvärligare ersättnings- system. Från rätt till ersättning enligt 1 och 2 ovan (egentliga behandlingskador) undantas skador som uppkommit som följd av en från medicinsk synpunkt motiverad åtgärd som inte hade kunnat undvikas genom annat för behandlingen av patienten lika effektivt förfarande. Detta undantag torde ligga nära de svenska reglerna. Skador till följd av undersökning som gjorts för att diagnostisera sjukdom eller skada hos patient ersätts likväl som patientskada, om följden av undersök- ningen är oskälig med hänsyn till arten och svårighetsgraden av den skada eller sjukdom som diagnostiseras samt med hänsyn till patientens hälsotillstånd i övrigt. Det är oklart om det vid tillämpningen av den finska lagen i övrigt skall användas något facitresonemang vid bedömandet av behandlingstekniken (se a.a.s 45 och NOU 1992:6 s 55). Även felordination anses som patientskada enligt den finska lagen. Däremot täcks inte läkemedelsskador av lagen utan det sker genom en särskild frivillig läkemedelsförsäkring . Den motsvarar i huvudsak den svenska läkemedelsförsäkringen. Ersättning fastställs enligt de allmänna reglerna i den finska skadestånds- lagen. Både ekonomiska och icke-ekonomiska skador ersätts i huvudsak på samma sätt som det svenska systemet. Vid bestämmande av ersättningen används de belopp som den finska trafikskadenämnden fastställt. Icke-ekonomiska skador ersätts med standardiserade belopp. har i princip godtagit de belopp som den finska trafikskadenämnden fastställt för personskador. skador ersättes inte. Enligt förarbetena skall man vid en bedömning av vad som är ringa skada både ta hänsyn till skadans svårighetsgrad och den ekonomiska förlusten. Skador som medför betydligt varaktigt men skall aldrig betraktas som ringa. Något fast belopp för vad som anses som ringa skada har inte angetts. I stället har man i förarbetena angett olika kriterier. Att en sjukdom förblir obehandlad på grund av bristande resurser och därigenom medför försämrat hälsotillstånd eller skada anses enligt förarbetena inte som patientskada. Har patienten uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bidragit till skadans uppkomst skall ersättning utges enbart för den del övriga omständigheter medverkat till skadans uppkomst. Den skadelidande har rätt till ersättning oberoende av om han fått ersättning på annan grund. Om han fått ersättning med stöd av annan lag avdras dock det erlagda beloppet från patientskadeersättningen. Detta gäller exempelvis ersättning enligt den finska sjukförsäkringslagstiftningen. Likaså övergår rätten till ersättning enligt annan lag till den som har utgett ersättning enligt patientförsäkringslagen upptill utbetalt belopp. Om den skadelidande har rätt till skadestånd av den som orsakat skadan övergår rätten till den som enligt lagen har utgett ersättning under förutsättning att skadan vållats uppsåtligen eller genom grovt vållande. Krav på ersättning skall anmälas till föreningen från det den skadelidande fick kännedom om skadan och år efter den händelse som föranlett skadan. infördes en särskild lag om patientförsäkring (lov om patient- forsikring) i . Lagen täcker vissa patientskador som orsakats vid undersökning, behandling eller liknande efter lagens ikraftträdande. Lagen omfattar patienter på offentliga sjukhus och sjukhus som det offentliga har driftsöverenskommelse med. Lagen gäller inte den privata sjukvården. Enligt lagens förarbeten omfattas dock även privata sjukhus som det offentliga inte har driftöverenskommelse med under förutsättning att minst hälften av driftut- gifterna som rör patientbehandling betalas av staten eller sjukhuskommunerna. Lagen gäller inte offentliga hälsotjänster utanför institutionerna såsom inom hemsjukvård och skolhälsovård. En förutsättning är också att sjukhuset finns i . Lagen gäller inte på och på . Med patient avses enligt förarbetena envar som vänder sig till eller blir förd till en av lagen omfattad behandlingsplats för att bli behandlad etc. Med patient avses även försökspersoner och . Den som är ansvarig för driften av sjukhus är skyldig att ha en försäkring som täcker ansvarigheten enligt lagen. Denna försäkringsskyldighet gäller inte stat och kommun. Dessa kan därför välja mellan att vara självförsäkrade dvs. att avstå från försäkring trots ersättningsskyldigheten eller att frivilligt teckna försäkring som ansluter till lagen. Staten har valt att inte vara försäkrad medan och kommuner har tecknat försäkring. Samtliga amtskommuner utom en har också tecknat försäkring. Den som inte tecknar försäkring trots skyldighet därtill kan dömas till böter. Den danska försäkringen finansieras genom . De kommuner som på frivillig grund tecknat försäkring behöver dock inte följa de för försäkringspliktiga obligatoriska reglerna. För de driftsansvariga som är skyldiga att teckna försäkring gäller ersättningsansvaret obegränsat. I lagen är därför infört regler om täckningssum- mor dvs. särskilda minimibelopp för försäkringsbolagens ansvar för de drifts- ansvarigas ersättningsskyldighet för skador som inträffar . Kostnaderna för utbetalningar är beräknade till . omfattades de flesta kommunala sjukhus i av en ansvarsförsäk- ring. Till denna anmäldes cirka 200 ersättningskrav från de kommunala sjukhusen och cirka 25 krav från de sjukhus som inte tecknade försäkringen, främst och kommuner samt . De försäkringsbolag som tecknar patientförsäkringen skall vara godkända av Sundhedsministeren. Bolagen skall bilda en patienförsäkringsförening (patientforsikringsforening) som skall administrera och utbetala ersättning enligt lagen. Om en vårdansvarig inte har försäkring skall försäkringbolagen solidariskt betala den skadeersättning som den ansvarige blir skyldig att utge. Även krav mot stat och kommun skall handläggas av föreningen. Ersättningsbeslut kan överklagas till en patientskadenämnd (patientskade- ankenævn) som tillsätts av Sundhedsministeren. Denna nämnd har liknande funktioner som den svenska patientskadenämnden. Dess beslut är dock ett bindande administrativt avgörande och nämnden anses som en del av den offentliga förvaltningen. Nämndens beslut om ersättning kan överklagas till landsretten (motsvarande svensk hovrätt) som kan göra en allsidig omprövning av nämndens avgörande. Ersättning utgår om skadan med övervägande sannolikhet orsakats på ett av följande sätt, 1. om det kan antas att en erfaren specialist på området på i övrigt lika för- hållanden skulle handlat annorlunda vid undersökning, behandling eller liknande varvid skadan kunnat undvikas, 2. om skadan kan skyllas på fel eller brist på teknisk apparatur, redskap eller andra föremål som används vid eller i samband med behandling etc., 3. om skadan med utgångspunkt i en efterföljande värdering kunde ha undgåtts med hjälp av en tillgänglig behandlingsmetod eller teknik som ur medicinsk synpunkt hade varit lika effektiv vid behandling av patientens sjukdom, eller 4. om det i samband med behandling etc inträder en skada i form av infektion eller andra komplikationer som är mer omfattande än vad patienten rimligen bör tåla. Härvid skall hänsyn tas till dels skadans svårighetsgrad, dels patientens sjukdom och hälsotillstånd i övrigt samt till hur ovanlig skadan är och möjlig- heterna i övrigt att ta i beaktande risken för att skadan skall uppkomma. Endast skador av fysisk natur ersättes enligt lagen. Psykiska skador som inte står i förbindelse med en kroppslig skada ersätts således inte. Något vållande behöver inte visas. I lagen finns flera undantag från rätten till ersättning. Skador som är en följd av felaktig diagnos ersätts bara enligt punkterna 1 och 2 ovan. Vid olyckstillfällen som inte omfattas av 2 ovan, dvs. olyckor som inte orsakats av rent tekniska felaktigheter, ges ersättning endast om olyckan inträffat innanför sjukhusområdet och sjukhuset kan antas ha ett ersättningsansvar enligt vanliga skadeståndsrättsliga regler.