prop · GJ0323 · 1996-01-01 00:00:00 — De samhällsfarliga sjukdomarna omfattar i första hand sådana sjukdomar som kan utgöra ett allvarligt hot mot befolkningens hälsotillstånd. De samhällsfarliga och vissa övriga smittsamma sjukdomar är anmälningspliktiga och anges i en bilaga till smittskyddslagen. Anmälningsplikten gäller för läkare som i sin verksamhet konstaterar att någon har smittats. Anmälan skall göras till smittskyddsläkaren och och i vissa fall även till nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. I bilagan till smittskyddslagen är de samhällsfarliga sjukdomarna indelade i tre grupper; de som även skall anmälas till nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet (bilagan 1.2), de veneriska sjukdomarna (bilagan 1.3) och de övriga sam- hällsfarliga sjukdomarna (bilagan 1.1). Övriga anmälningspliktiga sjukdomar är indelade i två grupper; de som även skall anmälas till nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet (bilagan 2.2) och övriga (bilagan 2.1). En person som drabbats av en samhällsfarlig sjukdom kan i vissa fall bli föremål för tvångsåtgärder från samhällets sida. De samhällsfarliga sjukdomarna bör därför vara reglerade i lag. När det gäller de övriga anmälningspliktiga sjukdomarna kan personer med sådan smitta inte utsättas för något tvång från samhällets sida. Vilka andra smittsamma sjukdomar än de samhällsfarliga som bör vara anmälningspliktiga kan dessutom variera även i ett kort tidsperspektiv. Det är därför en fördel om förfarandet i samband med påförande och avförande av sjukdomar från en sådan lista kan förenklas och framförallt göras mindre tidskrävande. Regeringen bör därför i förordning få föreskriva vilka smittsamma sjukdomar, som utöver de samhällsfarliga, skall vara anmälningspliktiga. Detta innebär att dessa sjukdomar kommer att upptas i bilaga till smitt- skyddsförordningen (1989:301) i stället för till själva lagen. En konsekvens härav blir att regeringen också kommer att föreskriva vilka av dessa sjukdomar som skall föranleda anmälan till den kommunala nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Sjukdomen ulcus molle är en venerisk sjukdom. Den fanns inte med bland de anmälningspliktiga sjukdomarna i det förslag som förelades inför smittskyddslagens tillkomst. I en motion yrkades emellertid att sjukdomen skulle inkluderas bland de samhällsfarliga sjukdomarna. 1988/89:SoU9 s. 5) ansåg inte att sjukdomen kunde anses utgöra ett så allvarligt hot mot befolkningens hälsotillstånd att den borde betecknas som samhällsfarlig men att det fanns skäl att upprätthålla kontrollen över sjukdomens utbredning. Sjukdomen togs därför upp såsom en annan anmälningspliktig sjukdom än en samhällsfarlig sådan. Sjukdomen har flera likheter med de veneriska sjukdomar som är att anse som samhällsfarliga. Den har före den nu gällande smittskyddslagens tillkomst behandlats på samma sätt som de sistnämnda. Det saknas skäl att ha ett annat förfarande för denna sjukdom än vad som gäller för liknande sjukdomar. Ulcus molle bör därför föras in under de samhällsfarliga veneriska sjukdomarna. Hepatit non A non B, dvs. sådana hepatiter som inte är hepatit A eller B, är upptagna under de samhällsfarliga sjukdomarna. Hepatit non A non B kan numera identifieras som hepatit C, D, E och övriga hepatiter (hepatit non A non B non C non D non E). Hepatiterna C, D och E bör även fortsättningsvis anses vara samhällsfarliga sjukdomar och därmed anmälningspliktiga. Hepatit C och D kan jämställas med hepatit B och bör tas upp i samma grupp. Hepatit E kan jämställas med hepatit A och bör således tas upp i samma grupp som den. De övriga hepatiterna bör, såsom påpekat, också fortfarande anses vara samhällsfarliga och vara kvar i samma grupp som de tidigare ej identifierbara hepatiterna. De anmälningspliktiga sjukdomarna bör konsekvent anges med sjukdomens namn. Således bör hänvisningen till hemorragisk nefrosonefrit vara nephropathia epidemica, som är den internationella benämningen på sjukdomen. Sjukdomen shigellos bör benämnas shigellainfektion. ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Alla anmälningspliktiga sjukdomar| |utom de veneriska (1.3 bilagan till smittskyddslagen| |[1988:1472]) skall anmälas med uppgift om den| |smittades identitet. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. avstyrker dock upphävandet av identitetsskyddet vid andra anmälningspliktiga sjukdomar än samhällsfarliga med motiveringen att skälen för upphävande av identitetsskyddet inte är så tungt vägande att skyddet för den enskildes identitet bör träda åt sidan. Länsrätten i län anser inte att det finns tillräckligt starka skäl att ha starkare identitetsskydd vid veneriska sjukdomar än vid andra sjukdomar. Länsrätten anför att det är fråga om uppgiftsskyldighet mellan behandlande läkare och smittskyddsläkaren och , dvs. till myndigheter för vilkas verksamhet den stränga sekretessregeln i 7:1 sekretesslagen (1980:100) gäller och att behovet att begränsa uppgiftsskyldigheten därför inte förefaller så stort. Skälen för regeringens förslag: Enligt smittskyddslagen skall en anmälan om en samhällsfarlig sjukdom innehålla uppgifter om den smittades identitet, den sannolika smittkällan, de sannolika smittvägarna, de förhållningsregler som läkaren meddelat, de åtgärder som läkaren vidtagit för att förhindra smittspridning och andra uppgifter av betydelse för smittskyddet. En anmälan angående en venerisk sjukdom skall dock inte innehålla uppgift om personens identitet och den sannolika smittkällan. En anmälan som avser en annan anmälningspliktig sjukdom än en samhällsfarlig skall enligt lagen innehålla de uppgifter som behövs för att kunna följa sjukdomens utbredning. Den skall inte innehålla uppgift om den smittades identitet. Om de smittade personernas identitet inte framgår av anmälan kan det medföra att åtgärder för att begränsa smittspridningen hindras eller fördröjs. Det är ofta av vikt att det t.ex. snabbt går att utreda var smittkällan är. Utredningsarbetet underlättas i det avseendet om den smittades identitet är känd. Det kan också vara av stor betydelse att smittskyddsläkaren med sitt kunnande och sin erfarenhet kan ge råd och information i det enskilda fallet. För att underlätta smittskyddsarbetet bör därför huvudregeln vara att identitetsuppgifterna skall anges. När det gäller de veneriska sjukdomarna (1.3 bilagan till smittskyddslagen) kan dock uppgifterna vara så känsliga och behovet av skydd för den enskildes integritet så stort att identitetsuppgiften inte bör anges. 5.4 Smittkälla utanför landets gränser ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Anmälan av samhällsfarliga| |sjukdomar till den kommunala nämnd som fullgör| |uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet skall göras| |även om omständigheterna klart visar att smittkällan| |finns utanför landets gränser. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inget att erinra mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Samhällsfarliga sjukdomar skall i vissa fall anmälas till den kommunala nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Sådan anmälan är motiverad av att åtgärder kan behöva vidtas i den fysiska miljön. Det kan t.ex. vara åtgärder inom livsmedelshanteringen eller smittrening av en vattentäkt. Åtgärderna vidtas i regel för att eliminera smittkällan. Om smittkällan inte finns inom landet kan det tyckas onödigt att anmälan skall göras även till sådan nämnd. Det kan dock inte uteslutas att även smittkällor belägna utomlands kan påkalla åtgärder från en sådan nämnd inom lan- det. Åtgärder kan behöva vidtas t.ex. när det gäller personalhygien enligt livs- medelslagen (1971:511) om en livsmedelsarbetare smittats av en livsmedelsburen samhällsfarlig sjukdom även om smittkällan är belägen utomlands. Anmälan enligt smittskyddslagen till den kommunala nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet bör därför ske även när smittkällan är belägen utanför landets gränser. 5.5 Obduktions- och laboratoriefynd ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: En läkare som i samband med| |obduktion finner smitta av anmälningspliktig sjukdom| |skall anmäla detta till smittskyddsläkaren,| |och i vissa fall den kommunala| |nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskydds-| |området. Vidare skall en läkare vid mikrobiologiskt| |laboratorium, som vid analys finner smittämne av annan| |samhällsfarlig sjukdom än venerisk sådan eller av annan| |anmälningspliktig sjukdom också göra anmälan. Regeringen| |eller, efter regeringens bemyndigande, Social-| |styrelsen skall få meddela föreskrifter om undantag från| |anmälningsskyldigheten för läkare vid mikrobiologiskt| |laboratorium vad avser vilken sjukdom som skall an-| |mälas, vilka uppgifter som skall lämnas och vart anmälan| |skall göras. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag vad avser anmälningsskyldigheten för läkare vid mikrobiologiskt laboratorium men i promemorian föreslås inte att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, skall få göra undantag från anmälningsskyldigheten. I promemorian lämnas inget förslag om att anmälningsskyldigheten skall gälla för läkare som i samband med obduktion finner smitta av anmälningspliktig sjukdom. Remissinstanserna: anser att det i lagen bör regleras att uppgiftsskyldighet för laboratorierna skall föreligga för vissa smittämnen men anser det önskvärt att i samråd med får föreskriva vid vilka sjukdomar och smittämnen anmälan skall göras samt vilka ytterligare kriterier som skall gälla för anmälan. anser att det bör vara laboratoriet som anmälningsskyldigheten åvilar eftersom alla mikrobiologiska laboratorier inte har tillgång till eller förestås av läkare. anser att de mikrobiologiska laboratorierna endast bör göra anmälan till smittskyddsläkaren och . anser att laboratorierna, liksom vid den nuvarande frivilliga rapporteringen, skall göra anmälan till med en kopia till smittskyddsläkaren. anser att sekretessfrågan bör utredas ytterligare innan anmälningsplikten för laboratorierna vidgas till annan nämnd än inom hälso- och sjukvården och anför att enligt nuvarande praxis görs anmälan till bl.a. smittskyddsläkaren. anser att antalet utförda analyser skall rapporteras till smittskyddsläkaren och av de mikrobiologiska laboratorierna. anser att det bör prövas om inte också antalet undersökta patienter bör rapporteras för att kravet på hög kvalitet vid analysarbetet skall kunna tillgodoses. och i anser att antalet undersökta prover skall anmälas samt att laboratoriernas anmälningsskyldighet även skall omfatta de veneriska sjukdomarna. föreslår att även rättsmedicinska avdelningar skall anmäla sina fynd till smittskyddsläkaren. Skälen för regeringens förslag: Behandlande läkare skickar prov från sina patienter till mikrobiologiska laboratorier för analys. Av , Rapport från arbetsgrupp för översyn av smittskyddets funktion, framgår att laboratorierna sammanställer sina resultat av smittosamma sjukdomar hos människa vilka påvisats vid laboratorierna för redovisning till bl.a. smittskyddsläkaren. Denna frivilliga rapportering har fungerat väl. Önskemål har framförts om att denna rapportering skall ges fastare former. Det finns flera fördelar med att sådan rapportering görs. Det ger bland annat en möjlighet till snabb överblick om spridningen av den smittosamma sjuk- domen. När det gäller de veneriska sjukdomarna är behovet av en rapportering från laboratorierna inte lika stort. Risken för en snabb utbredning är mindre eftersom smittan nästan uteslutande förs vidare genom sexuella kontakter. Anmälan om analysfynd av smittämne av anmälningspliktiga sjukdomar - med undantag av de veneriska - bör därför göras till smittskyddsläkaren, och den kommunala nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet också av läkare vid mikrobiologiskt laboratorium, dvs. en reglering av den faktiska tillämpningen bör ske. och har påtalat att förutsättningarna för anmälan är olika för de fynd som görs av den behandlande läkaren och de fynd som görs av laboratoriet. Förekomsten av vissa bakterier behöver inte innebära att det är fråga om ett sjukdomsfall som skall anmälas. Detta kan vara svårt för läkaren vid laboratoriet att avgöra. är det viktigt för smittskyddsläkaren att snabbt få en överblick av det epidemiologiska läget. Vid sådana tillfällen är det inte alltid nödvändigt att anmälan görs till den kommunala nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Det varierar mellan de olika anmälningspliktiga sjukdomarna, vilka uppgifter från de mikrobiologiska laboratorierna som är av värde för att kunna bedöma smittskyddsbehovet och vart anmälan skall göras. Det är därför lämpligt att låta regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, meddela föreskrifter om undantag från den i lagen föreskrivna anmälningsskyldigheten när det gäller viss sjukdom, uppgift i anmälan eller vart anmälan skall göras. Flera remissinstanser har påtalat ett behov av att antalet undersökta prover anges av läkarna vid laboratorierna. Det skäl som åberopats är att det behövs för att kunna bedöma det epidemiologiska läget; är det p.g.a. att antalet provtagningar minskar som antalet anmälningar minskar? En sådan uppgiftsskyldighet medför dock andra frågeställningar, t.ex. om antalet undersökta prover bör rapporteras även om inga anmälningspliktiga fynd gjorts. Underlaget för att nu införa en allmän uppgiftsskyldighet för antalet undersökta prover kan inte anses tillräckligt. Något sådant förslag framläggs därför inte i detta sammanhang. föreslår att även rättsmedicinska avdelningar skall anmäla sina fynd till smittskyddsläkaren. Skälet är att även de rättsmedicinska avdelningarna skickar prover för analys till mikrobiologiska laboratorier. De fynd som laboratorierna gör kommer således att genom den föreslagna lagändringen att omfattas av anmälningsskyldigheten. Det är av betydelse för smittskyddsverksamheten att smittkällan spåras. Det gäller även om smittan upptäcks när någon har avlidit. Även i de fallen bör utredning göras var smittan kommit från och om den spridits. Ofta är det den läkare som utför obduktion som uppmärksammar smitta hos avlidna. För att någon oklarhet inte skall råda om att även läkare som utför obduktion omfattas av anmälningsskyldigheten för smitta som konstateras hos avliden bör detta direkt framgå av lagtexten. ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Anmälan skall göras till| |smittskyddsläkaren i det område där den anmälande läkaren| |har sin yrkesverksamhet. Ett smittskyddsärende skall| |kunna överlämnas till en smittskyddsläkare i ett annat| |landsting om det är lämpligt och de berörda| |smittskyddsläkarna är överens. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inga erinringar mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Av smittskyddslagen framgår inte till vilken smittskyddsläkare anmälan skall göras. Det framgår heller inte helt klart att en smittskyddsläkare kan överlämna ett ärende till en annan smittskyddsläkare. I båda fallen bör reglering ske för att undvika oklarheter. Naturligast är att anmälande läkare lämnar anmälan till smittskyddsläkaren i det landsting inom vilket läkaren själv är verksam. I de fall patienten är bosatt inom ett annat landsting och smittskyddsläkaren där lämpligen bör vara den som har hand om smittskyddsärendet kan den smittskyddsläkare som fått anmälan, efter överenskommelse med den smittskyddsläkare som lämpligen bör handlägga det, överlämna ärendet till denne. Detsamma gäller i det fall den smittade flyttar eller ärendet av annan anledning bör handläggas av annan smittskyddsläkare. 5.7 Underrättelse om smittsam sjukdom till föreståndare för särskilt ungdomshem eller LVM-hem ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Föreståndare för ett särskilt| |ungdomshem eller LVM-hem skall kunna underrättas om| |hälso- och sjukvårdspersonalen verksam vid hemmet får| |kännedom om att någon som vistas där har en| |samhällsfarlig sjukdom, om det inte står klart att det| |inte finns risk för smittspridning. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten över och tillstyrker förslagen till ändringar i LVM och LVU samt anför att det knappast verkar motiverat att låta den motsvarande bestämmelsen i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt ha en annan formulering. Länsrätten i anser att, efter mönster av lagen om kriminalvård i anstalt, underrättelse bör begränsas till de fall där det behövs med hänsyn till fara för att smittan skall spridas. Övriga remissinstanser har ingen erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I vissa situationer kan det vara av intresse för personalen vid särskilda ungdomshem och LVM-hem att ha kännedom om vilka intagna som är smittbärare, särskilt av de samhällsfarliga sjukdomarna. Det kan behövas för att erforderliga skyddsåtgärder skall kunna vidtas för att förhindra smittspridning. I 37 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt stadgas att, när hälso- och sjukvårdspersonal inom kriminalvården får kännedom om att en intagen lider av sådan smittsam sjukdom som enligt smittskyddslagen utgör en samhällsfarlig sjukdom, styresmannen skall underrättas om detta, om det behövs med hänsyn till faran att smittan skall spridas. Motsvarande underrättelseskyldighet till föreståndaren för en tvångsinstitution enligt LVU och LVM saknas. Enligt gällande sekretessbestämmelser kan hälso- och sjukvårdpersonal anställda eller anlitade av ett sådant hem normalt inte lämna uppgifter vidare till övrig personal om att någon av patienterna har en smittsam sjukdom. Den enskilde kan dock lämna sitt samtycke till att uppgiften lämnas ut. För andra intagnas och personalens säkerhet bör ett sådant sekretessgenombrott få ske även om den enskilde inte lämnat sitt samtycke i de fall det behövs med hänsyn till smittrisken. De som oberoende av eget samtycke blivit intagna på särskilda ungdomshem eller på LVM-hem skall naturligtvis vara garanterade att inte där utsättas för risk att smittas av allvarliga sjukdomar. Även av den anledningen är det viktigt att föreståndaren kan vidta nödvändiga åtgärder. Med hänsyn till den enskildes integritet bör uppgiftslämnandet begränsas till de fall där det är av särskild vikt att hindra smittspridning. Sekretessgenombrott bör därför kunna ske endast i de fall det är fråga om en samhällsfarlig sjukdom. Bestämmelser bör tas in av innebörd att hälso- och sjukvårdspersonal verksam vid särskilda ungdomshem och hem för vård av vissa missbrukare (LVM-hem), som får kännedom om att någon som vårdas i hemmet har en samhällsfarlig sjukdom, skall underrätta den som förestår vården vid hemmet om detta om det inte står klart att det inte föreligger risk för smittspridning. Personalen behöver inte vara anställd vid hemmet utan kan på annat sätt vara anlitad för att svara för vården för att anses vara verksamma vid hemmet. Visst tillägg med denna innebörd föreslås därför i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt 26 a § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Formuleringen är något mera långtgående än vad som gäller enligt 37 § lagen om kriminalvård i till styresmannen. Detta får dock anses motiverat med hänsyn till att de som vårdas enligt LVU eller LVM i mycket stor utsträckning har allvarliga missbruksproblem, vilket ökar risken för spridning av vissa smittsamma sjukdomar. Hovrätten över och har påtalat att förhållandena ur smittspridningssynpunkt kan vara desamma på en kriminalvårdsanstalt som vid nu aktuella hem. En ändring i lagen om kriminalvård i anstalt bör emellertid inte övervägas i detta sammanhang. ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Tvångsisolerade enligt| |smittskyddslagen skall ges en lagstadgad rätt att leva| |ett så normalt liv som möjligt. Detta innebär, förutom| |vad som gäller , rätt till sysselsättning, fysisk| |träning, möjlighet att vistas utomhus, att föra| |telefonsamtal, att ta emot besök och att sända och ta| |emot brev eller andra försändelser. Syftet med| |tvångsisoleringen skall dock kunna beaktas vid beslut| |om sådana rättigheter. Beslut om inskränkningar i| |rättigheterna skall kunna fattas av chefsöverläkaren| |efter samråd med smittskyddsläkaren. Beslut i enskilda| |fall skall kunna överklagas till allmän för-| |valtningsdomstol. | | Smittskyddsläkaren skall kunna överlåta till| |chefsöverläkaren att pröva frågor om tillstånd för| |tvångsisolerad att tillfälligt vistas utanför sjukhusets| | | |område. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Hovrätten över och instämmer i att de tvångsisolerade enligt smittskyddslagen skall ha en lagstadgad rätt att leva ett så normalt liv som möjligt men har synpunkter på hur detta skall komma till uttryck i lagtext. Kammarrätten i har inget att invända mot de föreslagna bestämmelserna men konstaterar att motsvarande reglering saknas i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Länsrätten i anför att när det gäller uppgiften att besluta i fråga om tillstånd för tvångsisolerad att vistas utanför sjukhusets område bör det ankomma på en allmän förvaltningsdomstol och inte på smittskyddsläkaren att göra den kvalificerade prövning det är fråga om. Länsrätten anför att vid prövningen av en tillståndsfråga bör på motsvarande sätt som vid prövningen av tillstånd för den som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område, omgivningens skyddsbehov beaktas och att det därför bör övervägas att föra in en bestämmelse i smittskyddslagen efter mönster av 10 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Skälen för regeringens förslag: De grundläggande fri- och rättigheterna, t.ex. yttrandefriheten, informationsfriheten och mötesfriheten, är reglerade i regeringsformen. Rättigheterna kan endast begränsas genom bestämmelse i lag. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den. Tvångsisolering enligt smittskyddslagen innebär begränsning av den enskildes fri- och rättigheter. Av lagen framgår inte klart hur långt denna begränsning sträcker sig. När det gäller vissa andra situationer där den personliga friheten är berövad någon är särskilda inskränkningar reglerade i lag. Det ligger i sakens natur att personer som är intagna på kriminalvårdsanstalt är förhindrade att utöva vissa av sina fri- och rättigheter. I lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt är det föreskrivet att vården skall utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Den intagne skall behandlas med aktning för hans människovärde. Den intagnes rättigheter är lagreglerade när det gäller t.ex. fritidssysselsättning, sändande och mottagande av brev och andra försändelser, besök och telefonsamtal. När det gäller häktade personer regleras det i lagen (1976:371) om behandling av häktade och anhållna m.fl. Sådana personer får inte underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som påkallas av ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet. Därutöver finns bestämmelser om de häktades rätt till sysselsättning, utevistelse, besök, telefonsamtal m.m. Det är angeläget att även de tvångsisolerades rättigheter är klart definie- rade. Syftet med tvångsisolering är enbart att hindra smittspridning. Den isolerade bör mot denna bakgrund ha rätt till en så normal livsföring som möjligt utan att syftet med isoleringen äventyras. Detta bör som Lagrådet påpekat klart framgå av lagen. I smittskyddslagen anges att den tvångsisolerade skall tas väl om hand.