prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Systemet med missnöjesanmälan hänger nära samman med balkens bärande principer om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Ett tydligt tecken på detta är att den gamla inte innehöll några bestämmelser om missnöjesanmälan. Det gör inte heller förvaltningsprocesslagen. I den nya ärendelagen, som inte bärs upp av balkens angivna principer, bör man avstå från missnöjesanmälan inte minst av det skälet att regelsystemet måste vara så enkelt att parter kan processa utan ombud. På samma sätt som enligt förvaltningsprocesslagen bör som angetts i anslutning till 31 § de flesta processuella beslut enligt den nya lagen vara verkställbara. Det ligger i sakens natur att det inte behövs någon verkställighetsregel när det gäller beslut genom vilket en invändning om jäv eller rättegångshinder har ogillats. Det hindrar inte domstolen från att avstå från vidare handläggning när t.ex. en jävsinvändning ogillas och överklagande sker. Till viss del bör i det hänseendet samma principer komma till användning som vid handläggning enligt . I de situationer, där man enligt balken skulle ha anledning att uttala att beslutet genom vilket jävsinvändningen ogillas inte får överklagas särskilt, torde sålunda domstolen vid handläggning enligt den nya lagen ha anledning att - med samma domare - fortsätta handlägg- ningen och eventuellt även avgöra ärendet, om nu inte den högre domstolen hinner att interimistiskt eller slutligt bifalla jävsinvändningen. I de situationer där man enligt balken skulle ha anledning uttala att beslutet rörande jävsfrågan får överklagas särskilt bör den domare jävsfrågan avser i vart fall inte pröva ärendet slutligt förrän jävsfrågan avgjorts. Motsvarande bör gälla i övriga situationer i vilka det enligt krävs missnöjesanmälan. I andra stycket sägs att ett beslut genom vilket ärendet återförvisats till en lägre domstol eller till en förvaltningsmyndighet får överklagas endast om beslutet innefattar avgörande av någon fråga som inverkar på ärendets utgång. Motsvarande regel finns i 54 kap. 3 § andra stycket RB men gäller endast beslut om återförvisning till tingsrätt. Paragrafen har i övrigt utformats med bestämmelserna i 34 § FPL som förebild i syfte att regleringen skall täcka alla de beslutstyper som kan tänkas komma att bli aktuella i ett domstolsärende. Till en liten del förhåller det sig antagligen på det sättet att de beslutstyper som räknas upp ännu inte kan förekomma i ett domstolsärende. Det bör observeras att den nya regleringen får den konsekvensen att ett vitesföreläggande i fortsättningen kan överklagas särskilt inte endast i vissa angivna undantagsfall (se första stycket fjärde punkten; jfr t.ex. rättsfallet NJA 1966 s. 266). Att vitesförelägganden bör kunna överklagas särskilt hänger samman med att balkens bärande principer om muntlighet, omedelbarhet och koncentration inte behöver iakttas. Undantag följer dock av t.ex. 67 § lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt. Det finns i den nya lagen ingen motsvarighet till bestämmelserna i 49 kap. 9 § andra stycket RB om prövning av ett föreläggandes giltighet i samband med överklagande av ett beslut om tillämpning av föreläggandet. Även om beslutet om föreläggande inte har överkla- gats kan det emellertid i betydande utsträckning bli föremål för överprövning, om beslut angående utdömande överklagas. Bl.a. kan såväl vitesbeloppet som frågan om föreläggandets laglighet bli föremål för den högre domstolens prövning (jfr NJA II 1985 s. 124). Det bör även observeras att det inte öppnas någon möjlighet att överklaga ett beslut eller en faktiskt företagen åtgärd på den grunden att förfarandet onödigt uppehålls (jfr 49 kap. 7 § RB). På den punkten överensstämmer regleringen med den som gäller enligt förvaltningsprocesslagen. Behovet av att kunna överklaga på den grunden att förfarandet onödigt uppehålls torde i ärenden vara försumbart. En annan sak är att handläggningen av ett visst konkret ärende kan ta onödigt till följd av att den domstol det gäller inte hinner fatta något beslut eller företa någon åtgärd, men de problem som detta kan orsaka parterna löser man inte genom en regel av det slag som finns i 49 kap. 7 § RB. För flera ärendetyper finns det i anslutning till den materiella lagstift- ningen speciella bestämmelser som ger möjlighet att överklaga ett beslut särskilt. Exempel på detta utgör t.ex. 1 b § lagen (1958:642) om blod- undersökning m.m. vid utredning av faderskap. 38 § Paragrafen reglerar de allmänna frågor om överklagande vilka inte regleras i 36 eller 37 §. Bestämmelserna i första och andra styckena om tiden för överklagande överensstämmer med dem vilka nu gäller för ärendena (se avsnitt 7.4). I tredje stycket har tagits in regler om vad klaganden har att iaktta i anledning av att det kan krävas prövningstillstånd i den högre domstolen (se om kravet på sådant tillstånd följande paragrafer). Enligt 30 § skall klaganden få upplysningar om vad han har att iaktta. I fjärde stycket anges hur den beslutande domstolen skall hantera över- klagandet. I den delen överensstämmer reglerna med det som redan gäller. Det gör även bestämmelserna i femte stycket som behandlar frågor om handläggningen i den högre domstolen. När bestämmelserna i 8 § första stycket skall tillämpas gäller det som sägs om tingsrätten givetvis hovrätten och det som sägs om myndighet i stället tingsrätten. När 9 § skall tillämpas är det hovrätten som beslutar om föreläggande. När 10 § tillämpas är det hovrätten som beslutar om avvisning. Hovrätten skall naturligtvis inte pröva frågan om ett överklagande kommit in i rätt tid till tingsrätten annat än om tingsrättens beslut om avvisning har över- klagats. 39 § Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser om överklagande till hovrätten. Ett tingsrättsavgörande skall enligt första stycket normalt överklagas till hovrätten. I speciella fall skall emellertid enligt särskilda bestämmelser överklagandet ske till annat organ, t.ex. enligt 63 § konkurrenslagen (1993:20). I andra och tredje styckena har tagits in allmänna bestämmelser om pröv- ningstillstånd vilka för sin tillämpning förutsätter att det finns bestämmelser i anslutning till den materiella lagstiftningen om att det krävs pröv- ningstillstånd. Ett exempel på en sådan bestämmelse finns i 18 kap. 16 a § utsökningsbalken (se lagförslag 2.7). 40 § Paragrafen handlar om överklagande från hovrätten till . För överklagande krävs prövningstillstånd. Det enda undantaget gäller det fallet att överklagandet avser ett beslut av hovrätten att avvisa ett över- klagande till (jfr 54 kap. 16 § RB). I fråga om prövningstill- stånd tillämpas bestämmelserna i 54 kap. RB. Det innebär bl.a. att Högsta dom- stolen inledningsvis kan begränsa ett tillstånd till en i ärendet förekommande prejudikatfråga. 41 § Paragrafen som har behandlats i avsnitt 7.14 begränsar möjligheterna att i åberopa nya omständigheter eller bevis (jfr 37 § FPL) i de fall där ärendet vid tingsrätten har inletts genom ett överklagande. Regeln innebär att en part inte kan åberopa ett nytt rättsfaktum eller ett nytt bevismedel i annat än om det förekommer särskilda skäl. I den mån det för viss ärendetyp föreligger ett behov av regler som går längre eller mindre långt, kan särskilda bestämmelser tas in i anslutning till den materiella lagstiftningen. 42 § I paragrafen som utformats i enlighet med Lagrådets förslag finns bestämmelser om särskilda rättsmedel beträffande dels avgöranden som meddelats enligt den nya lagen, dels avgöranden som vid ett överklagande skulle ha prövats enligt den nya lagen (se avsnitt 7.15). I sist angiven del avses inte bara sådana avgöranden som kunnat överklagas till tingsrätten (t.ex. felparkeringsbeslut av polis- myndighet) utan också sådana som från annan myndighet än tingsrätt kunnat över- klagas till hovrätt (t.ex. gåvoskattebeslut av länsstyrelse). Regleringen innebär genom hänvisningar till bestämmelserna i att nuvarande ordning till allra största delen behålls. Det nya ligger i att eller den hovrätt som skall pröva en fråga om resning har möjlighet att bevilja resning inte endast i de fall som anges i utan även när det i annat fall föreligger synnerliga skäl. Att ett yrkande om resning kan förtjäna att bifallas trots att förutsättningarna enligt inte är upp- fyllda torde främst gälla den situationen att den enskilde påkallar åtgärden alltför sent. När det föreligger synnerliga skäl bör sålunda resning kunna beviljas beträffande ett beslut som grundas på en uppenbart oriktig rätts- tillämpning även när felet uppmärksammas mer än efter laga kraft (jfr 58 kap. 4 § RB och brottmålsreglerna som på den punkten inte ställer upp någon tidsfrist). Resning bör kunna beviljas också i t.ex. sådana fall där det finns två lagakraftvunna domstolsavgöranden angående samma förhållande av vilka materiellt sett endast det ena avgörandet kan vara riktigt. När det gäller tilläggsregeln måste givetvis mycket stor hänsyn tas till det intresse en eventuell enskild motpart kan ha av att den extraordinära åtgärden inte beviljas. Den föreslagna regleringen påverkar inte de allmänna domstolarnas möjligheter att även i andra fall än dem som omfattas av regleringen ta hänsyn till sådana synnerliga omständigheter som inte direkt framgår av rättegångs- balkens reglering (jfr t.ex. rättsfallen NJA 1965 s. 417 och 1978 C 198). Det skall nämnas att med den nu angivna lösningen betydelsen av 58 kap. 10 a § andra stycket och 13 § andra meningen samt 59 kap. 5 § andra stycket RB begränsas till att främst gälla ärenden där kunnat ske till tingsrätt, ärenden från inskrivningsmyndigheter samt ärenden som avgjorts genom godkännande av strafföreläggande eller godkännande av föreläggande av ordningsbot. 43 § I paragrafens första stycke tas upp hänvisningar till i fråga om ansvar för förseelse enligt 9 kap. 5 § RB och i fråga om brott mot tyst- nadsplikt enligt 9 kap. 6 § RB. Däremot tas i den nya lagen inte upp någon hänvisning till bestämmelserna om ansvar för förseelse enligt 9 kap. 1-4 §§ RB. Dessa bestämmelser tillämpas nämligen nästan aldrig i rättegångar och det finns ännu mindre anledning att tillämpa dem i ett domstolsärende (jfr 38 och 39 §§ FPL). I andra stycket hänvisas till bestämmelser om vite och hämt- ning i 9 kap. 7-10 §§. Detta innebär en viss justering av förslaget i promemorian. Tredje stycket ger domstolen möjlighet att agera självmant när det gäller att döma ut ansvar eller döma ut ett vite som förelagts med stöd av den nya lagen. I sak överensstämmer bestämmelserna med det som gäller enligt (jfr 42 § FPL). 44 § Paragrafen, som innehåller bestämmelser om när en handling skall anses ha kommit in till domstolen och om telefaxmeddelanden m.m., överensstämmer i sak med 33 kap. 3 § RB i dess lydelse (prop. 1993/94:190, bet. 1993/94:JuU30, rskr. 1993/94:377, SFS 1994:1034). 45 § I paragrafen tas upp bestämmelser om förhinder vid inställelse och om laga förfall. Delvis sker detta genom hänvisningar till . Bestämmel- serna överensstämmer i sak med det som gäller enligt 32 kap. 4 § andra stycket samt 6 och 8 §§ RB (jfr 45 och 46 §§ FPL). Bestämmelserna i 32 kap. 1 och 3 §§ samt 4 § första stycket RB om att parterna skall få skäligt rådrum och att domstolen kan ändra beslut om tider behöver inga motsvarigheter i den nya lagen. I ett ärende är det nämligen självklart att de principer som kommer till uttryck i de berörda bestämmelserna måste tillämpas. Bestämmelserna i 32 kap. 2 och 5 §§ RB om delgivning genom part och om vilandeförklaring passar inte för dom- stolsärendena. 46 § Paragrafen, som innehåller bestämmelser om delgivning, överensstämmer sakligt sett med 33 kap. 2 § första stycket RB och 47 § FPL. 47 § Första stycket anger att en part får anlita ombud eller biträde. Detta innebär inga sakliga nyheter i förhållande till det som gäller i ärenden (jfr 9 § första stycket förvaltningslagen och 48 § FPL). En i lagrådsremissen intagen bestämmelse om att den som har ombud även måste medverka personligen när domstolen begär det har ingen motsvarighet i propositionsförslaget. En sådan bestämmelse skulle nämligen inte få någon praktisk betydelse i ett domstolsärende. Enligt andra stycket gäller i fråga om ombud eller biträde det som sägs i 12 kap. 2-5 §§ samt 6 § andra stycket RB. Även detta överensstämmer med det som gäller . Det bör beträffande kraven på ombud enligt 12 kap. 2 § RB påpekas att huvudvikten ligger vid om den det gäller är lämplig att vara ombud i det enskilda fallet. I allmänhet är det betydligt enklare att vara ombud i ett domstolsärende än i en tvistemålsprocess enligt balken. I andra stycket andra mening finns i fråga om fullmakt en hänvisning till bestämmelserna i 12 kap. 8-19 §§ RB. I den nuvarande ärendelagen görs i 2 § tredje stycket det undantaget från fullmaktsregler att fullmakten inte behöver företes såvida inte domstolen anser att det bör ske (jfr 49 § FPL). I promemorieförslaget föreslås i stället att domstolen skall kunna avstå från att begära in en fullmakt endast när frågan om ombudets behörighet har mindre vikt. Som några remissinstanser påpekat innebär dock detta ett alltför strängt krav på fullmakt. I stället bör den nuvarande ordningen behållas när det gäller ärendena. I paragrafen föreskrivs därför att en skriftlig fullmakt inte behöver företes annat än om domstolen anser att det behövs. 48 § Paragrafen reglerar frågor om tolk och översättning av handlingar genom hänvisningar till bestämmelser. Genom detta överensstämmer regleringen i sak med den som gäller . Övergångsbestämmelser Den nya lagen bör tillämpas även när det gäller sådana förfaranden som redan inletts när lagen träder i kraft. Detta innebär t.ex. att dagen för ett beslut blir avgörande för om den nya lagens bestämmelser skall ha iakttagits med avseende på beslutet. Såvitt gäller rätten att överklaga finns några mindre skillnader mellan den nya lagen och den nuvarande ärendelagen. För att någon tvekan inte skall behöva uppstå föreskrivs att äldre bestämmelser fortfarande skall gälla i fråga om rätten att överklaga ett beslut som har meddelats före ikraftträdandet och i fråga om vad den som vill överklaga skall iaktta. I den domstol till vilken överklagandet har skett blir den nya lagen tillämplig. De nu angivna reglerna innebär bl.a. att en beslutsmyndighet inte har rätt att med stöd av den nya lagen överklaga ett beslut som meddelats före ikraftträdandet men kan bli part i domstolen, om den enskilde överklagar. 17.2 Förslaget till lag om ändring i 16 kap. 3 § Bestämmelsen i första stycket om att rätten skall ta in en registrerad handling i protokollet (boupptecknings- eller avhandlingsprotokollet) har upphävts, eftersom det nuvarande protokolleringssystemet bör moderniseras och nödvändiga bestämmelser kan ges i förordning. 18 kap. 4 a § I paragrafen som är ny har tagits in en bestämmelse enligt vilken en tingsrätt vid handläggningen av ett ärende enligt balken skall bestå av en juristdomare. När det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet får tings- rätten dock bestå av en juristdomare och tre nämndemän (jfr 6 § tredje stycket i den nuvarande ärendelagen och 14 kap. 17 § ). Skälen för änd- ringen har redovisats i avsnitt 7.5. Utformningen av bestämmelsen innebär att tingsrätten skall ha den angivna sammansättningen även i t.ex. ärenden enligt 3 kap. 12 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Till den nya paragrafen har även förts en bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde stycket ärendelagen om möjlighet för rege- ringen att föreskriva att i tingsrätt även sådana anställda som inte är juristdomare skall få handlägga enkla ärenden om förordnade av bodelnings- förrättare. 17.3 Förslaget till lag om ändring i 20 kap. 1 § I paragrafen har tagits in en bestämmelse enligt vilken en tingsrätt vid handläggningen av ett ärende enligt balken består av en juristdomare (jfr avsnitt 7.5). Om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet får tingsrätten dock bestå av en juristdomare och tre nämndemän (jfr 6 § tredje stycket i den nuvarande ärendelagen och 14 kap. 17 § ). Utformningen av bestämmelsen innebär att tingsrätten skall ha den angivna sammansättningen även i t.ex. ärenden enligt 3 kap. 12 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (jfr avsnitt 17.2). Det skall nämnas att en i lagrådsremissen föreslagen ändring i 20 kap. 6 § avseende klagofristen i överförmyndarärenden blir överflödig genom att den nya ärendelagen inte skall uppta någon regel om frister för överklagande till tingsrätt (se avsnitt 7.4). 17.4 Förslaget till lag om ändring i 19 kap. 20 § I paragrafens andra stycke finns bestämmelser om att det som gäller för en boutredningsman i viss utsträckning skall tillämpas när det gäller en testamentsexekutor och den som enligt förordnande i testamente endast i viss del verkställer utredningen av ett dödsbo. Till paragrafen har lagts en ny mening som innebär att det som sägs i 19 kap. 14 a § om skyldighet att underrätta domstolen om vem som tillställts årsredovisning inte längre skall gälla någon annan än den som är boutredningsman (se avsnitt 12 om skälen för denna ändring). En testamentsexekutor som förordnats till boutredningsman skall alltså även i fortsättningen ge in en underrättelse till domstolen. 19 kap. 21 a § I paragrafen som är ny har förts in en bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde stycket ärendelagen enligt vilken regeringen kan bestämma att även sådana anställda i tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla ärenden om avträdande av egendom till förvaltning av boutredningsman och om förordnande eller entledigande av boutredningsman. 20 kap. 12 § Enligt paragrafen som är ny får regeringen bestämma att även sådana anställda i en tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla bo- uppteckningsärenden (se avsnitt 7.5). 23 kap. 6 § I paragrafen som är ny har förts in en bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde stycket ärendelagen om möjlighet för regeringen att bestämma att även sådana anställda i tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla ärenden om förordnande av skiftesman vid arvskifte. 17.5 Förslaget till lag om ändring i jordabalken 8 kap. 12 a § Paragrafen har föreslagits införd i jordabalken genom prop. 1995/96:43. En hänvisning till den nuvarande ärendelagen har ändrats att avse den nya ärendelagen. 12 kap. 21 § I paragrafen finns bestämmelser om nedsättning av hyra hos länsstyrelse till skydd mot påföljd för underlåten hyresbetalning. Bestämmelserna har ändrats så att ett överklagande av beslut i ärendet inte längre skall ske till hovrätten utan till tingsrätt (se avsnitt 11). För tydlighets skull anges uttryckligen - på samma sätt som i flera av de följande lagförslagen - att den nya ärendelagen skall gälla vid överklagande. Har meddelat ett beslut före ikraftträdandet skall äldre bestämmelser tillämpas, om någon part överklagar. 17.6 Förslaget till lag om ändring i 6 kap. 11 § Bestämmelsen om att registreringen av målen och det som förekommer i målen skall ske i dagboksform har utgått (se avsnitt 9). 6 kap. 12 § Paragrafen innehåller bestämmelser om protokollföring i s.k. RB-ärenden, dvs. ärenden som har anknytning till tvistemål eller brottmål, t.ex. ett ärende om bevisupptagning åt annan domstol som handlägger ett sådant mål. För tydlighets skull har paragrafen ändrats så att det klart framgår att den inte gäller de ärenden som skall handläggas enligt ärendelagen. De grundläggande bestämmelserna om det som skall antecknas vid ett sammanträde i ett sådant ärende har tagits in i 21 § förslaget till ny ärendelag. 6 kap. 13 § Paragrafen som innehåller en delegationsbestämmelse har justerats av skäl som angetts i avsnitt 9. 10 kap. 20 a och 19 kap. 11 a §§ I paragraferna tas upp regler om överlämnande av ansökningar från en obehörig domstol till en behörig. Reglerna har utförligt behandlats i avsnitt 8 (se även författningskommentaren till 8 § förslaget till ny ärendelag). Ett beslut om överlämnande är inte något slutligt beslut i mening. 17 kap. 10 och 30 kap. 8 § Bestämmelserna i andra styckena om domsnumrering och om domböcker har upphävts av skäl som angetts i avsnitt 10. 17.7 Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken Ändringarna i utsökningsbalken avser uteslutande vissa paragrafer i 18 kap. som handlar om överklaganden. I 8 § finns bestämmelser om vad ett överklagande skall innehålla. I 11 § finns bestämmelser om domstols prövning när ett överklagande kommit in för sent till kronofogdemyndigheten. I 18 § finns bestämmelser om att vissa domstolsbeslut får överklagas särskilt. Samtliga de nu angivna bestämmelserna blir överflödiga till följd av regleringen i förslaget till ny ärendelag. I promemorian föreslås att även 12 § som innehåller bestäm- melser om inhibition och omedelbar verkställighet skall upphävas. Det lagrummet innehåller emellertid en för utsökningsärendena mer preciserad reglering än den föreslagna nya ärendelagen (se 26 § den lagen) och det finns inte tillräcklig anledning att nu upphäva den regleringen. 18 kap. 1 § Hänvisningen i andra stycket har ändrats till att avse den nya ärendelagen. Be- stämmelsen om en tingsrätts sammansättning har upphävts med hänsyn till innehållet i 3 § förslaget till ny ärendelag. I paragrafen görs ett undantag från regleringen i 11 § den lagen om att en beslutsmyndighet vars beslut överklagats av en enskild skall vara motpart i domstolen. blir alltså inte part i domstolsförfarandet (se avsnitt 7.3). 18 kap. 16 a § Bestämmelserna i det nuvarande första stycket om att tingsrättsbeslut överklagas till hovrätten och i fjärde till sjätte styckena angående prövningstillstånd blir överflödiga genom regleringen i den nya ärendelagen. Ur det nuvarande tredje stycket har en bestämmelse som tar sikte på missnöjesanmälan tagits bort. 17.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter i säljarens vård kvarbliva 1 § Paragrafen har ändrats på det sättet att en lösöreköpsavhandling inte längre skall visas upp för kronofogdemyndighet och sedan ges in till tingsrätten för protokollering. I stället skall handlingen ges in till kronofogdemyndigheten för registrering. Beträffande skälen för lagändringen hänvisas till avsnitt 13. 2 § Ändringarna innebär att bestämmelsen om att tingsrätterna skall förteckna lösöreköpsavhandlingarna har ersatts av en bestämmelse om att ett beslut av kronofogdemyndigheten skall kunna överklagas till tingsrätt enligt den nya ärendelagen (se avsnitt 13). 3 § Paragrafen innehåller bestämmelser om det skydd som lösöreköparen får mot säljarens fordringsägare. Enligt gällande regler har köparen inte något skydd, om en utmätning eller konkurs inträffar från det att köpeav- handlingen visades upp inför rätten. Enligt den nya lydelsen av paragrafen är utgångspunkten för tidsberäkningen i stället den dag då handlingen gavs in till kronofogdemyndigheten. Utöver detta har en forumregel i första stycket för väckande av talan vid tingsrätt justerats redaktionellt. 17.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos myndighet I 9 a § finns bestämmelser om att ett beslut av länsstyrelse angående nedsättning av pengar får överklagas till hovrätten genom besvär. Av skäl som angetts i avsnitt 11 bör ett överklagande i fortsättningen i stället ske till tingsrätt och handläggas enligt den nya ärendelagen. Paragrafen har ändrats i enlighet med detta (jfr lagförslaget under 17.5). 17.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling I en ny paragraf, 15 §, har förts in en bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde stycket ärendelagen om möjlighet för regeringen att föreskriva att även sådana anställda i en tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla ärenden om dödande av förkommen handling m.m., dock inte ärenden som avses i 12 a §. 17.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred