prop · GJ035 · 1996-01-01 00:00:00 — Som tidigare anförts (avsnitt 8.2) lägger regeringen inte fram något förslag om att vissa löner skall gå före företagshypotek i förmånsrättshänseende. De goda förutsättningar som företagshypoteket ger för företagens kreditför- sörjning - även med beaktande av de brister som följer med undantaget för kassa- och bankmedel m.m. - kommer alltså att bevaras. Någon särskild anledning att nu förstärka företagshypoteket som säkerhet finns därför inte. Liksom utredningen anser regeringen att övervägande skäl talar för att behålla undantaget för kassamedel, banktillgodohavanden och dylika tillgångar. Remissbehandlingen ger stöd för uppfattningen. Undantaget i 2 kap. 1 § andra stycket 1 lagen om företagshypotek bör därför inte upphävas. För den skull bör dock inte frågan anses avgjord en gång för alla. Om den utredning som regeringen avser att tillsätta (se bl.a. avsnitt 8.2) skulle finna att en reform skulle innebära klara fördelar bör ändringen kunna övervägas på nytt. 9.2 Bör företagshypotek omfatta den intecknade egendomen sådan den var när företagsrekonstruktion inleddes? -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Det bör inte genomföras någon lagändring med| | innebörd att underlaget för företagshypotek fixeras per den | | tidpunkt då beslut fattas om företagsrekonstruktion. Inte heller| | i övrigt bör det föreskrivas i lag vad som skall gälla beträffande| | egendom som under en företagsrekonstruktion har trätt i stället | | för företagsintecknad egendom. Utredningens förslag: Borgenärer med säkerhet i företagshypotek skall ha rätt att vid konkurs som föregåtts av företagsrekonstruktion få betalt ur egendom som trätt i stället för egendom som omfattades av företagshypoteket för beslutet om företagsrekonstruktion (se bet. s. 400 f.). Remissinstanserna: Endast få remissinstanser yttrar sig. Flera önskar ett klarläggande av rättsläget men uttalar sig inte i frågan om underlaget för företagshypotek bör fixeras för beslut om företagsrekonstruktion. Skälen för regeringens bedömning: Avgörande enligt gällande rätt för vilken egendom som utgör underlag för panter och företagshypotek i konkurs är vad som ingår i säkerhetsunderlaget för konkursbeslutet. Det gäller även om konkursen har föregåtts av en betalningsinställelse och ett ackordsför- farande. En komplikation i ackordsförfaranden är att det under den fortsatta driften av företaget kan ske sådana förändringar i sammansättningen av tillgångarna att borgenärernas ställning väsentligt förändras. Det kan ske exempelvis genom att egendom som är föremål för företagshypotek när ackordsförfarandet inleds ersätts med egendom som inte ingår i hypoteksunderlaget. En praktisk sådan situation är att betalning inflyter för en utestående fordran. I en eventuellt följande konkurs har då, om inga särskilda åtgärder vidtas, ställningen för de borgenärer som har allmän förmånsrätt eller är oprioriterade förbättrats på bekostnad av företagshypotekshavarna. Förståeligt nog vill de olika borgenärskategorierna värna om sin egen ställning inför en utveckling som kan leda till konkurs. Borgenärer med säkerhet i företagshypotek vill naturligtvis inte gärna att gode mannen i ett ackordsför- farande disponerar över tillgångarna på ett sådant sätt att hypoteksunderlaget minskar i värde. Inför en sådan risk kan dessa borgenärer välja att i stället ansöka om gäldenärens försättande i konkurs. Detta hämmar möjligheterna att rekonstruera företag i samband med ackord. har man delvis kommit till rätta med dessa olägenheter. Ackordscentralerna har sålunda genom olika åtgärder sökt förebygga att företagsinteckningshavarnas ställning försvagas efter en betalningsinställelse. Regelmässigt tillämpas numera en ordning som innebär att avtal träffas med gäldenären och berörda borgenärer om att medel som inflyter under fortsatt drift av rörelsen sätts in på ett av ackordscentralen disponerat administrationskonto, vars behållning är undandragen gäldenärens rådighet. Avsikten är att den förmånsrätt som följer med företagshypotek skall gälla i de medel som innestår på sådana konton. I rättspraxis har detta arrangemang godtagits under förutsättning bl.a. att medlen inte kunnat användas hur som helst av ackordscen- tralen för den löpande driften (se NJA 1987 s. 105 och NJA 1989 s. 705 I; jfr NJA 1991 s. 550). Vissa problem kvarstår dock. Arrangemanget med administrationskonton innebär att gode mannen i ett ackordsförfarande har begränsade möjligheter att använda de medel som sätts in på sådana konton. Det medför likviditetspåfrestningar och försvårar driften av företaget. Från rekonstruktionssynpunkt är detta en märkbar nackdel. Vidare råder det en viss osäkerhet om rättsläget. Det är bl.a. inte klart i vilken utsträckning medel på administrationskonton får användas i driften utan att den avsedda säkerheten går förlorad. Utgångspunkten är att medlen betraktas som pantsatta och att gäldenärsföretaget och dess företrädare därför i princip skall vara undandragna rådighet över medlen för att säkerheten skall bevaras. har dock slagit fast att säkerheten kan bestå om befogenheten har varit begränsad , även om begränsningen inte fått någon beloppsmässigt preciserad innebörd utan till sitt innehåll varit beroende av de avvägningar som gjordes utifrån den föreliggande ekonomiska situationen (NJA 1989 s. 705 I). Vad detta innebär i ett enskilt fall är naturligtvis inte helt lätt att veta. Ett problem är också att systemet kan påtagligt gynna borgenärer med före- tagshypotek på andra borgenärers bekostnad. De åtgärder som har vidtagits syftar främst till att företagshypoteksunderlaget inte skall minska under ett rekon- struktionsförfarande. I princip är det förstås lika angeläget att detta underlag inte ökar till nackdel för andra borgenärer. Används kassa- och bankmedel till inköp av råvaror eller inventarier som finns kvar vid ett konkursbeslut, har värdet i fråga överförts från borgenärer med allmän förmånsrätt eller utan förmånsrätt till borgenärer med säkerhet i företagshypotek. Veterligen tillämpas inte någon särskild ordning för att förhindra att detta sker. Utredningen föreslår att det införs bestämmelser i lagen om företagshypotek av innebörd att borgenärer med säkerhet i företagshypotek har rätt att vid konkurs som följer få betalt ur egendom som trätt i stället för sådan egendom som för ett beslut om företagsrekonstruktion omfattades av företagshypoteket. Förslaget innebär enligt utredningen att underlaget för företagshypoteket fixeras ( fryses ) vid den angivna tidpunkten. Utredningen menar att en sådan regel knappast påverkar möjligheterna att förfoga över de medel som influtit vid försäljning av företagsintecknad egendom. Den viktigaste vinsten med regeln är i stället enligt utredningen att den rättsliga innebörden av systemet blir tydligare (se bet. s. 402). Effekterna av utredningens förslag Utredningen har endast kortfattat diskuterat innebörden och effekterna av förslaget. Bara ett fåtal remissinstanser har yttrat sig, varvid ingen diskuterat effekterna. Ingen har avstyrkt förslaget. Vad först gäller innebörden av förslaget framgår av specialmotiveringen i betänkandet (se särskilt s. 454) att fixeringen av hypoteksunderlaget är avsedd att verka i båda riktningarna . Det skall således enligt förslaget finnas inte bara ett hinder mot att underlaget minskar efter ett beslut om företagsrekonstruktion utan också ett hinder mot att något därefter tillförs detta underlag. Det kan konstateras att en regel innehållande en garanti enbart mot minskning av hypoteksunderlaget skulle alltför mycket rubba balansen mellan de olika borgenärskategorierna. Förslaget är så utformat att utredningens avsikt synes ha varit att fixeringen av underlaget för förmånsrätten endast skall gälla företagshypoteket. I praktiken blir dock effekterna mer vittgående. Fixeras hypoteksunderlaget per en viss tidpunkt, kommer underlaget för de allmänna förmånsrätterna och för panter i exempelvis fordringar att mer eller mindre automatiskt fixeras per samma tidpunkt. Flyttas inga tillgångar mellan hypoteksunderlaget och underlaget för andra förmånsrätter, kommer ju inte bara hypoteksunderlaget utan också underlaget för de andra förmånsrätterna att vara oförändrat. Enligt gällande rätt är frysningstidpunkten för alla förmånsrätter tidpunkten för konkursut- brottet. Om i stället, i de fall då konkurs föregås av företagsrekonstruktion, företagshypoteket fixeras då företagsrekonstruktion beslutas - som enligt utredningens förslag - bör den tidpunkten vara avgörande beträffande underlaget för alla förmånsrätter. En sådan förändring fordrar en särskild bestämmelse i förmånsrättslagen. Utredningen har inte lagt fram något sådant förslag. Det anförda innebär att förutsättningarna för bedömning av utredningens förslag inte blivit ordentligt genomlysta av utredningen och därmed inte heller prövade av remissinstanserna. Det är i sig ett starkt skäl mot att genomföra förslaget. Att förlägga frysningstidpunkten till tidpunkten för beslutet om företagsrekonstruktion synes vidare vara förenat med svårigheter. En komplika- tion gäller hanteringen av företagsintecknad egendom som förkovras under en företagsrekonstruktion. Enligt gällande rätt skall en värdestegring på företagsintecknad egendom som bearbetas under konkurs fördelas mellan å ena sidan borgenärer med företagshypotek och å andra sidan borgenärer med allmän förmånsrätt eller utan förmånsrätt (se redogörelsen i avsnitt 8.2 för rättsfallet NJA 1982 s. 900). Om frysningstidpunkten förläggs till rekonstruktionsförfarandets inledning, torde värdeökning som uppkommer under företagsrekonstruktionen få fördelas efter samma principer som vid fortsatt rörelsedrift under konkurs. Denna fördelning är förenad med åtskilliga besvärliga problem och förutsätter bl.a. en noggrann uppföljning av vad som sker med den egendom som fanns vid frysningstidpunkten. Rörelsen måste alltså i väsentliga hänseenden drivas på samma sätt som i konkurs. Detta strider mot de grundläggande utgångspunkterna för det föreslagna systemet för företagsrekonstruktion och minskar uppenbarligen rekonstruktörens möjligheter att koncentrera sig på det som måste göras för att få företaget på fötter. Härigenom hämmas möjligheterna att genomföra en effektiv rekonstruktion. har framhållits att arbetet med företagsrekonstruktionen måste komma igång och att rekonstruktörens inledande genomgång av läget i gäldenärsföretaget bör gå snabbt. Om tidpunkten för beslutet om företagsrekon- struktion skall tillmätas avgörande betydelse i konkurs, torde det vara nödvändigt att upprätta en fullständig bouppteckning när företagsrekonstruktion beslutas. Detta försenar det fortsatta förfarandet. En annan komplikation är att en tidigarelagd frysningstidpunkt vid företagsrekonstruktion medför att en konkursförvaltare ibland måste laborera med två olika frysningstidpunkter. Det blir fallet exempelvis om gäldenärsföretaget under företagsrekonstruktionen har påbörjat ett arbete åt en kund, varvid gäldenärsföretaget pantsatt fordringen mot kunden avseende kommande betalningar. Frågan om hur stor del av denna fordran som utgör underlag för panträtten i konkursen avgörs med hänsyn till vad som intjänas av fordringen före resp. efter konkursbeslutet (jfr NJA 1973 s. 635). Som har sagts motiverar utredningen sitt förslag främst med att det skulle klargöra rättsläget. Med hänsyn till de komplikationer som har redovisats och till att utredningen såvitt framgår inte fullt ut beaktat konsekvenserna av förslaget, väger det anförda skälet inte tillräckligt tungt. Den föreslagna ändringen, som är av stor principiell och praktisk betydelse, synes under alla omständigheter behöva övervägas ytterligare. Utan lagändring kvarstår visserligen de problem som redovisats i inledningen till detta avsnitt. I en företagsrekonstruktion minskar dock problemen en del genom de begränsningar som föreslås i borgenärernas möjligheter att få gäldenären försatt i konkurs (se avsnitt 6.1). Rekonstruktören kan därmed koncentrera sin ansträngningar på rekonstruktionen som sådan och behöver inte på samma sätt som bekymra sig om förhandlingar med olika borgenärskategorier i anledning av nu diskuterade frågor. Som tidigare redovisats finns viss osäkerhet om rättsläget i fråga om administrationskonton och därmed sammanhängande frågor. Genom de nämnda rättsfallen har dock de viktigaste frågorna lösts på ett sätt som är i huvudsak tillfredsställande från praktiska synpunkter. Utredningens analys och förslag ger inte tillräckligt underlag för att nu genom lagstiftning förtydliga rättsläget och tillräcklig anledning att genom en lagregel enbart bekräfta vad som gäller enligt praxis finns inte. Frågan bör dock inte anses avgjord en gång för alla. Skulle den av regeringen aviserade utredningen (se bl.a. avsnitt 8.2) finna att en lagändring medför klara fördelar, bör ändringen kunna övervägas på nytt. 9.3 Separationsrätt vid återtagandeförbehåll -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Möjligheten att få separationsrätt vid | | återtagandeförbehåll utvidgas inte . Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens (se bet. s. 405). Remissinstanserna: Majoriteten förklarar sig instämma i utredningens bedömning eller lämnar den utan invändning. Skälen för regeringens bedömning: En säljare anses i svensk rätt kunna få separationsrätt vid konkurs eller utmätning hos köparen genom att förbehålla sig äganderätten eller rätten att återta varan tills denna blivit fullt betald. Sådana förbehåll brukar kallas återtagandeförbehåll eller ägarförbehåll. Här benämns de fortsättningsvis återtagandeförbehåll. Det finns enligt rättspraxis vissa begränsningar i säljarens möjligheter att skaffa sig separationsrätt genom återtagandeförbehåll. Ett sådant förbehåll anses inte giltigt om varan har infogats i eller blivit tillbehör till annan egendom, inte heller om varan blivit bearbetad i väsentlig omfattning för köparens räkning. Slutligen anses återtagandeförbehåll inte giltiga mot köparens borgenärer, om köparen trots förbehållet haft rätt att förfoga över varan före betalning genom att bearbeta, förbruka eller sälja den vidare (se bet. s. 103 f. med hänvisningar). Frågan om återtagandeförbehålls giltighet när köparen har tillåtelse att före betalning förfoga över varan genom bearbetning, konsumtion eller vidareförsälj- ning har samband med frågan om gränserna för och rättsverkningarna av avtal om . ansåg i sitt slutbetänkande Kommission och dylikt (SOU 1988:63) att det inte borde göras någon principiell förändring i fråga om förutsättningarna för att återtagandeförbehåll skall vara sakrättsligt verksamma. Ståndpunkten motiverades ingående (se särskilt s. 91 f.). Betänkandet bereds i och en lagrådsremiss planeras eller . I det sammanhanget behandlas också framställningar från bl.a. om lagstiftning för att göra återtagandeförbehåll sakrättsligt verksamma i flera fall än enligt gällande rätt. Vid den angivna beredningen får frågan om återtagandeförbehålls giltighet en bred belysning och sätts in i sitt rättssystematiska sammanhang på ett sätt som inte är möjligt i detta lagstiftningsärende. Den beredningen bör därför avvaktas. Sålunda bör det inte nu göras någon ändring i reglerna om återtagandeförbehåll. I sammanhanget kan dock noteras att det från rekonstruktionssynpunkt är en fördel att återtagandeförbehåll har relativt begränsad giltighet (jfr avsnitt 6.4 ovan). Det är normalt till nackdel för rekonstruktionssträvandena om gäldenärsföretaget under rekonstruktions- förfarandet tvingas återlämna tillgångar som har köpts mot återtagandeförbehåll. De regler som regeringen föreslår angående verkningarna av ett beslut om företagsrekonstruktion innebär för övrigt bl.a. att säljare som har säkerhet i form av giltigt återtagandeförbehåll kan dras in i förfarandet. Sålunda får, enligt förslaget, motparten inte häva ett avtal på grund av en före beslutet om företagsrekonstruktion inträdd hävningsrätt som grundar sig på ett inträffat eller befarat dröjsmål med betalning eller annan prestation, om gäldenären med rekonstruktörens samtyckee begär att avtalet fullföljs (se avsnitt 6.4). 9.4 Återvinning av betalning av skatter och avgifter -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Betalningar av skatter och avgifter skall | | inte heller i fortsättningen kunna återvinnas till konkursboet. Utredningen föreslår att återvinningsförbudet upphävs (se bet. s. 333 f.). Remissinstanserna: Av de remissinstanser som berör förslaget avstyrker flera kronofogdemyndigheter liksom Föreningen och i . Även Ackordscentraler har invändningar. I övrigt tillstyrks förslaget eller lämnas utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 kap. 1 § 1 konkurslagen får återvinning inte ske av betalning av sådana skatter eller avgifter som anges i 1 § lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m., dvs. betalning av sådana fordringar som är utrustade med förmånsrätt enligt 11 § förmånsrättslagen. En förutsättning för förbudet är att fordringen när den betalades var förfallen till betalning. De skäl som anfördes när undantagsbestämmelsen i 4 kap. 1 § 1 konkurslagen infördes var av flera olika slag (se prop. 1975:6 s. 135 f.). Sålunda hänvisades till det allmännas utsatta ställning som skatteborgenär och de motiv som i övrigt av hävd brukat anföras för skatteförmånsrätten. Enligt departementschefen torde det vidare vara ovanligt att en gäldenär vill gynna staten som skatteborgenär, vilket gör att behovet av återvinning är mycket begränsat. Det framhölls också att återvinning av betalda skattebelopp dittills hade varit utomordentligt sällsynt samt att skatteförmånsrätten innebär att en återvinningsmöjlighet spelar förhållandevis liten roll för fördelningen borgenärerna emellan i konkurs. Vad som hade kunnat återvinnas skulle nämligen i stor utsträckning ändå ha tillfallit staten som skatteborgenär. Vidare pekades på tillämpningsproblem vid återvinning samt de praktiska fördelar som det innebar för myndigheterna och konkursförvaltaren om återvinning av betalningar av förfallna skatte- och avgiftsfordringar över huvud taget inte kunde ske. Återvinningsreglerna har som främsta funktion att förhindra att förmånsrättsordningen kringgås. I ett läge där förmånsrätt föreligger för skatte- och avgiftsfordringar kan ett återvinningsförbud avseende betalningar av sådana fordringar ses som ett stöd åt förmånsrättsordningen. Utan skatteförmåns- rätt kommer frågan om återvinning i ett helt annat läge. Ett återvinningsförbud motverkar då i princip återvinningsreglernas funktion att hindra kringgående av förmånsrättsordningen; det innebär ju då ett slags prioritering av staten utanför förmånsrättsordningen. Som utredningen framhåller är det därför en naturlig konsekvens om skatteförmånsrätten avskaffas att även återvinnings- förbudet upphävs. Frågan är då om det är befogat att upphäva återvinningsförbudet i ett läge då det inte är aktuellt att avskaffa skatteförmånsrätten (jfr avsnitt 8.3). Det främsta argumentet för att upphäva återvinningsförbudet har varit att - som också utredningen har anfört - det har ett sakligt och systematiskt samband med skatteförmånsrätten. Därutöver har anförts skäl som i huvudsak går ut på att det i praktiken ändå skulle vara ovanligt med återvinning av skatte- och avgiftsbetalningar. Enligt regeringens mening väger inte detta skäl tungt. I de fall då förutsättningarna för återvinning är uppfyllda - enligt 4 kap. 5 § eller 4 kap. 10 § konkurslagen - kan det framstå som stötande om återvinning förhindras i lag med motivet att det rör sig om ovanliga fall. Mot en återvinningsmöjlighet talar främst tillämpningsproblem och därmed sammanhängande praktiska svårigheter. De remissinstanser som rest invändningar mot att återvinningsförbudet avskaffas har särskilt pekat på att återvinningsreglerna är svåra att tillämpa på skatte- och avgiftsbetalningar. ackordscentraler anför att det kan leda till ett otal domstolsprocesser, om en möjlighet öppnas att återvinna förfallna skatte- och avgiftsbetalningar. Tillämpningsproblemen avser bestämmelserna i 4 kap. 5 § resp. 4 kap. 10 § konkurslagen. Återvinning enligt 4 kap. 5 § förutsätter bl.a. att mottagaren (här staten) kände till eller borde ha känt till gäldenärens insolvens och de omständigheter som gjorde rättshandlingen otillbörlig . I praktiken är det svårt att visa ond tro hos staten (jfr NJA 1974 s. 378). Som utredningen framhåller uppkommer emellertid en motsvarande svårighet vid många transaktioner med juridiska personer. Staten kan, liksom andra juridiska personer, försättas i ond tro om gäldenärens obestånd genom ett särskilt meddelande härom. Efter ett sådant meddelande kan staten också ha anledning att uppfatta vissa betalningar som otillbörliga. En återvinningsmöjlighet skulle därför, trots bevissvårig- heterna beträffande den onda tron, inte sakna praktisk betydelse. Ändå torde det endast sällan bli aktuellt att tillämpa 4 kap. 5 § i fråga om skatte- och avgiftsbetalningar. I praktiken blir därför tillämpningssvårigheterna, såvitt gäller denna bestämmelse, begränsade. Något besvärligare problem synes uppkomma vid tillämpning av bestämmelserna i 4 kap. 10 § konkurslagen. Det blir då fråga om att avgöra när en skattebetalning skall anses ordinär . Kan, exempelvis, en skattebetalning anses ordinär när stora ackumulerade belopp betalas strax före en konkurs eller när förfallna skatter betalas efter uppbördsterminen? Det finns förvisso ett antal skäl som talar för ett avskaffande av återvinningsförbudet för statens skatte- och avgiftsfordringar. Dessa skäl är dock i huvudsak förknippade med att också skatteförmånsrätten avskaffas, vilket inte är aktuellt (se avsnitt 8.3). Vid sådant förhållande anser regeringen - i motsats till vad som angavs i det till Lagrådet remitterade förslaget - att det inte finns anledning att nu föreslå att förbudet mot återvinning av betalning av skatte- och avgiftsfordringar avskaffas. Genom regeringens ställningstagande i sak finns det inte anledning att behandla Lagrådets synpunkter på utformningen av övergångsbestämmelserna i denna del. 10 Skuldsanering för vissa näringsidkare -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Skuldsaneringslagen skall vara tillämplig | | även för fysiska personer som är näringsidkare, men endast om det| | med hänsyn till näringsverksamhetens ringa omfattning och övriga| | omständigheter finns särskilda skäl för skuldsanering. Skälen för regeringens förslag: Av 4 § skuldsaneringslagen framgår att skuldsanering kan komma i fråga för en gäldenär med hemvist i som är fysisk person och inte är näringsidkare. Det har inte vid skuldsaneringslagens tillkomst eller i andra sammanhang ifrågasatts att skuldsaneringslagen skall avse enbart fysiska personer med hemvist i . I förarbetena till skuldsaneringslagen sägs exempelvis att det förefaller helt givet att skuldsaneringslagen enbart skall avse fysiska personer. Denna avgränsning är vedertagen i olika utländska system. Även förslag till skuldsaneringslag (delbetänkandet SOU 1990:74) byggde på en sådan avgränsning, vilket remissinstanserna den gången inte hade något att invända mot (se prop. 1993/94:123 s. 87). Enligt regeringens mening finns det inte någon anledning att nu göra någon annan bedömning i denna fråga. Kriteriet att gäldenären inte får vara näringsidkare är inte lika givet. Som näringsidkare betraktas varje fysisk eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig. Denna definition innebär att det inte ställs några större krav på verksamhetens omfattning. En person som på sin fritid mot ersättning - kontant eller in natura - utför tjänster åt andra bör sålunda betraktas som näringsidkare i skuldsaneringslagens mening så snart det inte bara är fråga om enstaka uppdrag.