prop · GJ0352 · 1996-01-01 00:00:00 — Enligt vår mening får därmed kraven i artikel 6 i vapendirektivet avseende åtgärder för att förbjuda förvärv och innehav av skjutvapen tillhörande kategori A anses uppfyllda. Frågor om tillstånd till innehav av och handel med automatiska skjutvapen kommer emellertid även att behandlas av den pågående utredningen för översyn av vapenlagstiftningen med syftet att förebygga våldsbrott. Förvärv och innehav av förbjuden ammunition De typer av ammunition som upptas i kategori A utgörs av dels ammunition med kroppsskyddspenetrerande projektiler, explosions- eller brandprojektiler och projektiler för sådan ammunition, dels pistol- och revolverammunition med utvidgande projektiler och projektiler för sådan ammunition, med undantag för de fall då de skall användas till sådana vapen som är avsedda för jakt eller målskjutning och innehas av personer med rätt att bruka dem. I 12 § vapenlagen föreskrivs att den som har tillstånd att inneha visst vapen för skjutning även får inneha ammunition till vapnet. Tillstånd att inneha ammunition i annat fall får meddelas enskilda personer samt sammanslutningar och huvudmän för museer, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte kommer att missbrukas. Bestämmelsen är generellt utformad och gör inte skillnad mellan olika slags ammunition. Den som har tillstånd att inneha ett visst vapen kan således utan någon ytterligare prövning förvärva och inneha samtliga typer av ammunition som passar till vapnet i fråga. Såsom påpekat är denna reglering inte tillräcklig för att uppfylla vapendirektivets krav när det gäller ammunition som faller under kategori A. För att uppnå överensstämmelse med vapendirektivet krävs att någon begränsning införs vad gäller förvärv och innehav av sådan ammunition. Ammunition med kroppsskyddspenetrerande projektiler eller explosions- eller brandprojektiler har knappast något civilt användningsområde, medan pistol- och revolverammunition med utvidgande projektiler knappast har något annat användningsområde än det som är godtaget enligt direktivet, nämligen jakt eller tävlingsskytte. En lämplig anpassning till vapendirektivet kan därför uppnås genom att till bestämmelsen om rätt att inneha ammunition till ett vapen, för vilket tillstånd till innehav föreligger, foga ett krav på att ammunitionen skall vara avsedd för samma ändamål som tillståndet att inneha vapnet avser. Genom att på detta sätt knyta rätten att inneha ammunition till ändamålet med vapeninnehavet, uppnås att de typer av ammunition som tas upp i kategori A kommer att vara tillåten att inneha endast i särskilda fall. Rätt till innehav är självfallet en förutsättning för att det skall vara tillåtet att förvärva ammunitionen i fråga. Vidare bör i vapenförordningen föreskrivas att särskilt tillstånd till innehav av sådan ammunition som anges i kategori A får meddelas endast under de förutsättningar som anges i direktivet. En sådan bestämmelse torde kunna meddelas med stöd av bemyndigandet i 48 § vapenlagen (11 kap. 2 § f förslaget till ny vapenlag). De sålunda föreslagna regleringarna uppfyller enligt vår mening kraven i artikel 6 i vapendirektivet såvitt avser åtgärder för att förbjuda förvärv och innehav av ammunition i kategori A. Förvärv och innehav av skjutvapen som är tillståndspliktiga enligt vapendirektivet Enligt artikel 7 i vapendirektivet får skjutvapen i kategori B inte förvärvas eller innehas i ett medlemsland utan den statens tillstånd. Sådant tillstånd får inte ges utan föregående medgivande från den medlemsstat som förvärvaren är bosatt i. Har tillstånd getts för innehav av ett skjutvapen i kategori B skall den medlemsstat där innehavaren är bosatt underrättas. Tillstånd till förvärv och innehav av ett skjutvapen får ges i ett gemensamt beslut. Som tidigare nämnts får, enligt den svenska vapenregleringen, skjutvapen oavsett kategori i princip inte förvärvas eller innehas i utan tillstånd. Det finns inte - i förhållande till något annat land - en bestämmelse liknande den att medgivande från den stat som den tillståndssökande är bosatt i skall föreligga innan vapentillstånd ges. Det kan emellertid nämnas att det enligt den europeiska konventionen av om kontroll av enskilda personers införskaffande och innehav av skjutvapen (den europeiska vapenkonventionen), till vilken har anslutit sig, föreligger underrättelseskyldighet i förhållande till övriga konventionsstater. När någon med stöd av vapenlagen lånar ut ett vapen till en person som är bosatt i en annan konventionsansluten stat skall således enligt 59 § vapenförordningen sända underrättelse till behörig myndighet i den staten. Samma regel gäller då någon från medför ett skjutvapen för personligt bruk till en annan konventionsstat, om vistelsen där skall vara mer än . Av de länder som anslutit sig till konventionen är , , , , och medlemmar i . Utredningen har övervägt olika tänkbara lösningar för att uppfylla vapendirektivets krav i denna del. Lika med utredningen anser vi att den lämpligaste ordningen är att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, meddelar föreskrifter med i huvudsak följande innehåll. Om en person bosatt i ett annat medlemsland, i söker tillstånd att här förvärva ett skjutvapen i kategori B skall, utöver sedvanliga villkor för tillståndet, krävas att sökanden ger in bevis om medgivande från behörig myndighet i det landet till polismyndigheten. En sådan föreskrift omfattas av bemyndigandet i 48 § vapenlagen (11 kap. 2 § f förslaget till ny vapenlag). För det motsatta fallet - att en person bosatt i söker tillstånd i ett annat medlemsland att förvärva ett skjutvapen i kategori B - bör regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, bemyndigas ge föreskrifter om villkor för och förfaringssätt vid medgivande av förvärvet. bör i sin egenskap av tillståndsmyndighet i vapenärenden vara den myndighet som prövar frågor om medgivande skall ges. Samma bedömningsgrunder bör gälla vid en sådan prövning som i ett vanligt tillståndsärende rörande innehav av skjutvapnet i . Ett medgivande från svensk sida att en i bosatt person får förvärva ett skjutvapen i ett annat medlemsland bör i och för sig kunna förenas med ett tillstånd att inneha vapnet i . Om ett sådant tillstånd ges, bör som villkor ställas att innehavaren anmäler till polismyndigheten när vapnet förs till . Utredningen har föreslagit att den underrättelseskyldighet som följer av vapendirektivets bestämmelser bör fullgöras av , bl.a. för att uppnå överensstämmelse med den ordning som gäller för underrättelser på grund av bestämmelserna i den europeiska vapen- konventionen. Mot detta förslag har ett par remissinstanser invänt att det utgör en onödig omgång att låta informationen gå via och att underrättelseskyldigheten därför i stället bör fullgöras av den enskilda polismyndigheten, såsom sker i bl.a. . Regeringen har viss förståelse för remisskritiken. Bestämmelser om underrättelseskyldighetens fullgörande behöver emellertid inte ges i lag. Regeringen finner därför inte skäl att i detta sammanhang uttala någon bestämd uppfattning i frågan. Mycket talar emellertid för att underrättelseskyldigheten bör fullgöras av . Därmed skulle man få en ordning som motsvarar den som gäller för underrättelser enligt den europeiska vapenkonventionen. Förvärv och innehav av skjutvapen som skall anmälas Enligt artikel 8 i vapendirektivet skall innehav i ett medlemsland av skjutvapen i kategori C anmälas till myndigheterna i den staten. Det ankommer på var och en av medlemsstaterna att se till att sådana vapen anmäls på föreskrivet sätt från det att artikeln införlivats i den nationella rättsordningen. Varje överlåtelse av skjutvapen i kategori C skall anmälas till myndigheterna i den medlemsstat där transaktionen äger rum. Anmälan skall innehålla de uppgifter som krävs för att vapnet och förvärvaren skall kunna identifieras. Om skjutvapnet överlåtits till en person som är bosatt i ett annat medlemsland skall den staten underrättas om överlåtelsen, både av den stat där transaktionen ägt rum och av förvärvaren. En medlemsstat som förbjuder eller kräver tillstånd för förvärv eller innehav av skjutvapen i kategori B, C eller D inom sitt territorium skall underrätta de andra medlemsstaterna om detta. Dessa skall föra in en upplysning om förbudet eller tillståndsplikten i de skjutvapenpass som utfärdas för vapen av ifrågavarande slag. Genom att samtliga skjutvapen av de angivna kategorierna i omfattas av tillståndsplikt enligt vapenlagen är vapendirektivets krav på anmälningsskyldighet uppfyllt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör meddela föreskrifter om hur underrättelseskyldigheten mot andra länder skall fullgöras. Detta bör kunna ske utan bemyndigande i lag. Övriga medlemsstater bör underrättas, i enlighet med vapendirektivets krav, om att det i krävs tillstånd för förvärv och innehav av skjutvapen i samtliga de kategorier som anges i vapendirektivet. För överlämnande i ett medlemsland av skjutvapen i kategori A, B eller C till en person som inte är bosatt i det landet krävs enligt artikel 9, förutom vad som redan sagts i artiklarna 6 - 8, att förvärvaren fått tillstånd i enlighet med proceduren beskriven i artikel 11 (se nedan) att ta med sig vapnet till det land där han är bosatt. Alternativt krävs att förvärvaren i en skriftlig anmälan till staten där förvärvet skett intygar och motiverar sin avsikt att inneha vapnet i det medlemslandet och att han uppfyller den medlemsstatens regler för att inneha skjutvapnet i fråga. Medlemsstaterna får enligt sista stycket medge tillfälliga överlämnanden av skjutvapen i enlighet med egna bestämmelser. Skjutvapen får enligt vapenlagen bara överlåtas till den som har rätt att inneha vapnet i fråga i . Detta framgår av 6 § vapenlagen ( 2 kap. 9 § förslaget till ny vapenlag). Bestämmelsen är straffsanktionerad. Överlåtaren måste kontrollera att förvärvaren har tillstånd enligt vapenlagen att inneha det skjutvapen överlåtelsen avser. Eftersom innehav av samtliga skjutvapen i de angivna kategorierna kräver tillstånd i är det möjligt att företa den kontroll som förutsätts i artikel 9 i vapendirektivet redan vid prövningen av ansökan om tillstånd. Sålunda bör i förordning, bland övriga villkor för vapentillstånd, föreskrivas att när sökanden är bosatt i en annan medlemsstat, någon av förutsättningarna i artikel 9 skall vara uppfyllda för att ansökan skall beviljas. Undantaget i artikelns sista stycke torde bl.a. omfatta utlåning av skjutvapen för en begränsad tid. Innehållet i artikel 9 föranleder därför inga ändringar i vapenlagens bestämmelser om utlåning av skjutvapen. Förvärv och innehav av ammunition Enligt artikel 10 i vapendirektivet skall bestämmelserna om förvärv och innehav av ammunition vara de samma som för innehav av de skjutvapen som ammunitionen är avsedd för. I 12 § vapenlagen (2 kap. 1 och 8 §§ förslaget till ny vapenlag) föreskrivs att den som har tillstånd att inneha visst skjutvapen för skjutning också får inneha ammunition till skjutvapnet. Innehav av ammunition i andra fall kräver tillstånd på motsvarande sätt som för innehav av skjutvapen. Såsom anförts i det föregående föreslår regeringen att en ytterligare begränsning införs, nämligen att ammunitionen skall vara avsedd för samma ändamål som tillståndet att inneha vapnet avser (2 kap. 8 § första stycket). Rätt att inneha viss ammunition är alltid en förutsättning för att det skall vara tillåtet att förvärva den. Enligt vår bedömning uppfyller de nu angivna bestämmelserna vapendirektivets krav såvitt avser både artikel 6 och artikel 10. 5.6 Förflyttning av skjutvapen och ammunition mellan medlemsländerna -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Tillstånd skall som huvudregel krävas för att| | få föra in skjutvapen och ammunition i från ett annat | | medlemsland. Den som har ett vapentillstånd som är utfärdat i | | , eller skall dock utan särskilt tillstånd | | få till föra in jakt- eller tävlingsskjutvapen med | | tillhörande ammunition som omfattas av vapentillståndet. En | | förutsättning är att vapnen och ammunitionen skall användas | | tillfälligt vid jakt eller tävling här i landet. | | Regeringen bemyndigas att utfärda bestämmelser om krav på | | tillstånd till överföring av vapen eller ammunition från | | till ett annat land. En särskild straffbestämmelse införs för | | brott mot sådana bestämmelser. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det som huvudregel skall krävas tillstånd för att föra in skjutvapen i . Medborgare i EU:s medlemsstater skall dock utan tillstånd få föra in skjutvapen till för tillfällig användning vid jakt eller tävling. Vapnen skall vara införda i ett europeiskt skjutvapenpass och inbjudan till jakten eller tävlingen skall kunna förevisas. För att en tillfredsställande kontroll av vapen och ammunition skall kunna upprätthållas skall uppgifter lämnas om bl.a. vapnet och om den inresandes adress under vistelsen i . Vidare föreslår utredningen att beslut om utförsel av skjutvapen skall kunna utfärdas även för vapen som för personligt bruk tillståndsfritt får föras ut ur landet. Detta för att möjliggöra en förflyttning av ett skjutvapen från till en sådan medlemsstat i EU som tillåter införsel av vapen efter beslut enbart av den stat vapnet lämnar. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller lämnar dem utan erinran. Överåklagaren vid i ställer sig tveksam till förslaget att låta samtliga EU-medborgare i vissa fall få föra in skjutvapen i endast med stöd av vapenpasset. förutser att reglerna kring vapenpasset kommer att justeras då kommissionen skall lägga fram en lägesrapport om direktivet och förordar att skall avvakta den utvecklingen. påpekar bl.a. att det bör anges vilken myndighet som har ansvaret för efterforskning av sådana införda vapen som inte utförts inom föreskriven tid. anser att även bör omfattas av det regel- system som föreslås gälla för EU. Skälen för regeringens förslag: Förflyttning av skjutvapen mellan medlemsländerna regleras i artiklarna 11 och 12 i vapendirektivet. I artikel 11 regleras alla typer av förflyttning och överföring, även postorderförsäljning. Enligt artikeln får skjutvapen förflyttas mellan medlemsländerna endast enligt den ordning som föreskrivs där, om inte artikel 12 tillämpas i stället. Före förflyttningen skall vissa i artikeln närmare angivna uppgifter - bl.a. om avsändare och mottagare samt om överföringssätt - lämnas till den medlemsstat där vapnet finns. Medlemsstaten skall sedan undersöka på vilket sätt skjutvapnet skall förflyttas och därvid särskilt beakta säkerheten. Om medlemsstaten tillåter överföringen skall den utfärda ett tillstånd till denna. Ett sådant beslut skall följa skjutvapnet till destinationsorten och skall på begäran visas upp för medlemsstaternas myndigheter. Vapenhandlare kan beviljas ett generellt tillstånd för överföring av skjutvapen till en vapenhandlare som är bosatt i ett annat medlemsland. Ett sådant tillstånd får beviljas för högst och kan när som helst återkallas genom ett motiverat beslut. Varje medlemsstat skall tillhandahålla de övriga medlemsstaterna en förteckning över vilka skjutvapen som utan medlemsstatens föregående samtycke får överföras till dess territorium. För skjutvapen som medförs vid resa genom två eller flera medlemsländer kan, i stället för tillstånd enligt artikel 11, den ordning som föreskrivs i artikel 12 i vapendirektivet tillämpas. I artikel 12 föreskrivs såsom huvudregel att tillstånd för förflyttning av skjutvapnet skall beviljas av samtliga berörda medlemsstater. Sådana tillstånd kan beviljas för en eller flera resor och för en maximitid . Perioden kan förlängas. Beslut om sådant tillstånd skall föras in i det europeiska skjutvapenpasset, som skall medföras på resan och på begäran visas upp för medlemsstaternas myndigheter. Från huvudregeln om krav på föregående tillstånd från samtliga berörda medlemsstater finns ett undantag i andra stycket i artikel 12. Sålunda föreskrivs att jägare får inneha vapen i kategorierna C och D och tävlingsskyttar får inneha vapen i kategorierna B, C och D under en resa genom två eller flera medlemsländer i syfte att utöva sina aktiviteter, förutsatt att de har ett europeiskt skjutvapenpass där vapnet eller vapnen är införda och förutsatt att de kan styrka skälet för resan, lämpligen genom uppvisande av en inbjudan. Detta undantag gäller dock inte för resor till ett medlemsland som förbjuder eller kräver tillstånd för förvärv eller innehav av vapnet i fråga. Anteckning om ett sådant förbud eller tillståndsskrav skall enligt artikel 8 i vapendirektivet vara införd i passet. Genom avtal om ömsesidigt erkännande av nationella dokument får två eller flera medlemsstater införa ett smidigare system för resor med skjutvapen inom deras territorier än det som beskrivs i artikel 12. I detta sammanhang kan nämnas att varje medlemsstat enligt artikel 13 i vapendirektivet skall överlämna all tillgänglig relevant information rörande en permanent överflyttning av skjutvapen till den medlemsstat som tar emot vapnet. Vidare skall all information om förvärv och innehav av skjutvapen, som rör personer som inte är bosatta i landet och som en medlemsstat erhåller genom de förfaranden som föreskrivs i artiklarna 7, 8 och 11, vidarebefordras till övriga berörda medlemsstater (destinationsland och transiteringsland) senast då förflyttningen av vapnet sker. Medlemsstaterna skall anordna ett system för det i vapendirektivet föreskrivna utbytet av information och upplysa varandra och kommissionen om vilka myndigheter som ansvarar för informationsutbytet och de formella förfarandena. Gällande bestämmelser om införsel Enligt 5 § vapenlagen (2 kap. 1 § förslaget till ny vapenlag) krävs tillstånd för att föra in skjutvapen eller ammunition till . I 16 § vapenlagen (2 kap. 13 §) föreskrivs undantag från kravet på tillstånd. Enligt 16 § första stycket första punkten får en enskild person föra in skjutvapen, som han är berättigad att i inneha för personligt bruk, samt ammunition som behörigen har förvärvats i . Vidare sägs att detsamma skall tillämpas på sammanslutningar, huvudmän för museer och bevakningsföretag. I andra punkten föreskrivs att svenska, danska, finska eller norska medborgare som inte är fast bosatta i får, för tillfällig jakt eller tävling i , införa jakt- eller tävlingsskjutvapen med tillhörande ammunition från , eller . Enligt samma punkt får vapnet eller ammunitionen i ett sådant fall utan tillstånd innehas i av den som har infört egendomen från införseldagen. Detta undantag infördes . Motivet var att de krav som ställdes för att få tillstånd till innehav av vapen i dessa länder var jämförbara med dem som gällde i och att det därför syntes rimligt att man i varje land godtog en licens som hade beviljats i något av de övriga länderna (prop. 1955:37 s. 62). I fråga om tillstånd till införsel av skjutvapen och ammunition gäller enligt 14 § vapenlagen (2 kap. 11 § förslaget till ny vapenlag) att i princip samma förutsättningar skall vara uppfyllda som gäller för tillstånd till innehav av sådan egendom. Enligt 15 § (2 kap. 12 §) medför ett införseltillstånd även rätt att och för det ändamål som särskilt anges i tillståndet i inneha den egendom som införts med stöd av tillståndet. Införseltillståndet gäller under förutsättning att egendomen förs hit inom viss närmare angiven tid. Utan hinder av 14 § vapenlagen får vapenhandlare enligt 20 § (2 kap. 16 § förslaget till ny vapenlag) meddelas tillstånd att till föra in sådana skjutvapen som omfattas av hans handelstillstånd. Enligt 22 § vapenförordningen skall i huvudsak samma krav gälla för tillstånd till införsel av vapen och ammunition som enligt förordningen gäller för tillstånd till innehav av sådan egendom. Om tillståndsansökan avser vapen eller ammunition som skall användas tillfälligt vid jakt eller tävling, får sökanden genom intyg från den som anordnar jakten eller tävlingen visa att föreskrivna krav på skjutskicklighet och utbildning är uppfyllda och att behov av vapnet föreligger. Enligt föreskrifter och allmänna råd till vapen- lagstiftningen skall tillståndsgivningen vara liberal då ansökan avser kortvarigt bruk av vapen i för styrkt ändamål, exempelvis jakt eller tävling. bör dock infordra uppgifter om sökandens kvalifikationer för vapeninnehav, exempelvis från den som anordnar jakten eller tävlingen. I övriga fall bör dock en noggrannare utredning göras om sökandens personliga förhållanden och behov av att få föra in vapen och ammunition. Danska, finska eller norska medborgare som vill föra in skjutvapen till för jakt eller tävling måste styrka sin rätt att inneha vapnet i utförsellandet. I övrigt krävs endast att de lämnar in en skriftlig deklaration till tullmyndigheten på införselorten angående vapnet i fråga (RPS FS 1992:2 FAP 551- 3). Överväganden vad gäller införsel i allmänhet Samtliga föremål som definieras som skjutvapen i vapendirektivet är underkastade tillståndsplikt i . Den som i vill överlåta ett sådant vapen till någon måste kontrollera att denne har tillstånd att inneha det. Den som överlåter ett skjutvapen till någon som inte är berättigad att inneha det kan dömas till straff enligt 37 § vapenlagen (9 kap. 1 § förslaget till ny vapenlag). I enlighet härmed bör i princip inte heller andra skjutvapen få föras in i landet än sådana som den som svarar för införseln har tillstånd att inneha. Den prövning som enligt artikel 11 i vapendirektivet skall göras av den medlemsstat där vapnet finns torde inte omfatta mottagarens rätt att inneha vapnet i mottagarlandet. Om införsel av skjutvapen till fick ske med stöd enbart av ett sådant tillstånd som avses i artikel 11, skulle detta skapa möjlighet att beställa och ta emot exempelvis ett hagelgevär på postorder från ett annat medlemsland, utan att tillstånd beviljats att inneha vapnet i . Visserligen är den medlemsstat som beviljat tillståndet till överföringen skyldig att vidarebefordra relevanta uppgifter om denna till mottagarlandet. Även om överföringen därigenom blev känd för svenska myndigheter skulle det emellertid inte vara möjligt att ingripa förrän vapnet kommit i mottagarens besittning. En sådan ordning vore oacceptabel från brottsförebyggande synpunkt. Regeringen delar sålunda utredningens bedömning att det inte skall vara tillräckligt med ett sådant tillstånd som avses i artikel 11 i vapendirektivet för införsel av vapen till . I stället för att till övriga medlemsstater översända en sådan förteckning som avses i artikel 11, bör medlemsstaterna underrättas om att all överföring av vapen till är underkastad krav på tillstånd även från svensk myndighet. Utredningen har föreslagit att en sådan underrättelse bör klargöra att tillstånd inte krävs för effektbegränsade skjutvapen enligt 5 § andra stycket vapenlagen (2 kap. 1 § andra stycket förslaget till ny vapenlag). Artikel 11 i vapendirektivet omfattar emellertid endast skjutvapen såsom dessa definieras i bilagan till direktivet. Denna definition torde inte omfatta annat än vapen vars projektil drivs med en krutladdning. Överföring av effektbegränsade vapen torde därför inte omfattas av direktivet. I stället kommer liksom tidigare att gälla att sådana skjutvapen fritt får föras in i av den som fyllt . Artikel 11 i vapendirektivet får anses omfatta en skyldighet för medlemsstaterna att innan tillstånd till en överföring beviljas kontrollera om det ifrågavarande skjutvapnet får överföras utan föregående godkännande från den mottagande staten och, om så inte är fallet, huruvida sådant godkännande lämnats. I förekommande fall avses den mottagande statens godkännande av överföringen fogas som bilaga till tillståndsbeslutet. De tidigare medlemsstaterna har gemensamt utformat blanketter att användas för ansökan och beslut i respektive fall. I praktiken torde det åligga den som vill ta emot ett vapen i att hos polismyndigheten ansöka om tillstånd till införseln.