prop · GJ0350 · 1996-01-01 00:00:00 — Det förtjänar att påpekas att de ersättningsbestämmelser som omprövas endast reglerar VPC:s ansvar som registerhållare. Bestämmelserna är således inte tillämpliga på den clearingverksamhet som bedrivs av VPC. Vad gäller VPC:s ansvar för fel begångna inom ramen för de kontoförande institutens verksamhet anfördes i förarbetena till aktiekontolagen (prop. 1988/89:152 s. 84) att det kunde synas bäst överensstämma med principen om kontrollansvar att VPC inte slutligen skulle bära risken för fel i andra företags verksamhet. Med hänsyn till att staten och de kontoförande instituten står som aktieägare och garanter för systemet ansågs emellertid detta argument ha mindre tyngd. Den omständigheten att någon egentlig intressekonflikt inte förelåg mellan VPC och övriga medverkande talade i stället för att VPC skulle bära risken. Regeringen har i avsnitt 5.3 föreslagit att utländska företag, t.ex. banker, värdepappersbolag och clearingorganisationer, skall få möjligheter att bli kontoförande institut enligt aktiekontolagen. Det kan i anledning härav ifrågasättas om inte ett alltför betungande ansvar läggs på VPC, om VPC skall ha ett långtgående ansvar för fel begångna av företag med säte i andra länder. Det bör också beaktas att en regressrätt för VPC i praktiken kan bli svår att realisera, särskilt eftersom motsvarande regler om skadeståndsansvar saknas i jämförbara länder utanför . Även i ett annat avseende har som tidigare påpekats förutsättningarna för VPC:s verksamhet förändrats sedan aktiekontolagen kom till. Ersättningsbeloppen kan bli mycket betydande i jämförelse med vad som förutsattes vid lagens tillkomst. Utredningen har mot denna bakgrund föreslagit att samma system skulle införas på aktiekontolagens område som det som avsågs gälla enligt lagen om penningmarknadskonton. Enligt utredningens förslag skall VPC inte vara ersätt- ningsskyldig för skador om centralen kan visa att ett kontoförande institut vållat en skada. Reglerna om rätt till ersättning enligt lagen om penningmarknadskonton var liksom aktiekontolagen begränsade till att avse ansvaret till följd av kontosystemet. Reglerna gällde alltså inte i fråga om likvidhanteringen i annat fall än då någon skada i samband med denna hantering kan hänföras till en vidtagen eller underlåten registreringsåtgärd. I detta sammanhang bör dock anmärkas att en av förutsättningarna för den ordning som gällde för penningkontosystemet var att det systemet, i motsats till aktiekontosystemet, avsåg en förhållandevis begränsad krets av aktörer och knappast skulle komma att beröra några enskilda småsparares intressen (prop. 1990/91:106 s. 43). Några remissinstanser, bl.a. , , och ifråga- sätter om den föreslagna reformen är motiverad. Sedan aktiekontolagens tillkomst har betydande förändringar ägt rum på värdepappersmarknaden av betydelse för reglerna om ersättningsskyldighet. Internationaliseringen av handeln medför att utländska aktörer i tilltagande grad konkurrerar med svenska aktörer på den svenska marknaden. Andra förändringar är det ökade riskmedvetandet i den finansiella sektorn och insikten om betydelsen av en klar ansvarsfördelning mellan de deltagande aktörerna (jfr exempelvis de lagförslag som lagts fram i beträffande bl.a. ersättningsansvaret vid kontoföring). Mot denna bakgrund framstår det enligt regeringens mening som främmande att VPC i förhållande till såväl svenska som utländska företag i alla situationer ansvarar fullt ut för fel som begåtts inom ramen för dessa företags verksamhet. Enligt vår mening kan dessutom ifrågasättas om den av utredningen föreslagna bestämmelsen utgör ett tillräckligt incitament för att de i kontoföringen inblandade aktörerna på bästa sätt skall vidta nöd- vändiga åtgärder för att förebygga risken för skador. En ansvarsfördelning som innebär att VPC och de kontoförande instituten var och en ansvarar för skador som är att hänföra till den egna kontrollsfären står i väsentligt bättre överensstämmelse med principen om en klar och väl motiverad ansvarsfördelning mellan aktörerna på värdepappersmarknaden. En sådan ansvarsfördelning utgör där- till ett tydligare incitament för samtliga aktörer i det kontobaserade systemet att på ett effektivt sätt hantera de på marknaden förekommande riskerna, i detta sammanhang i första hand de operativa och administrativa riskerna. Lagrådet har inte haft någon erinran mot de överväganden som har gjorts i detta avsnitt. Däremot har Lagrådet haft vissa invändningar mot utformningen av bestämmelsen. Vi återkommer till detta i författningskommentaren till 7 kap. 2 § aktiekontolagen. Enligt regeringens mening kan det dock inte godtas att enskilda, mindre investerares möjligheter att få ersättning för skador försämras. Vi föreslår därför att även om en skada faller inom det kontoförande institutets kontroll- sfär skall en sådan investerare alltid kunna vända sig mot VPC och därifrån få ersättning med för varje skadefall. VPC bör i sådana situationer ha rätt att rikta återgångskrav utan att behöva styrka vållande hos det kontoförande institutets sida. Med den föreslagna ansvarsfördelningen saknas det, enligt regeringens mening, skäl att i detta sammanhang lägga fram ett förslag om att VPC skall kunna träffa avtal om ersättningsansvaret. Det bör anmärkas att en anslutning till det konto- baserade systemet innebär en omfattande avtalsreglering mellan VPC och det kontoförande institutet. Ett krav som därvid bör ställas av VPC gentemot utländska institut är att svensk lag skall tillämpas på tvister som har samband med anslutningen till det svenska kontobaserade systemet. Ansvar för skador på grund av godtrosförvärv Vid aktiekontolagens tillkomst lades ett mycket långt gående ansvar på VPC för skador som uppkommer på grund av godtrosförvärv. Ansvarsregeln för skador på grund av godtrosförvärv i 7 kap. 1 § aktiekontolagen utformades delvis med 370 § sjölagen och 18 kap. 4 § jordabalken som förebild (se prop. 1988/89:152 s. 114). Vid en jämförelse mellan regleringen i aktiekontolagen och t.ex. i jordabalken kan konstateras att flera skillnader föreligger. Genom nya jordabalken infördes en ordning enligt vilken den formella registreringen av en överlåtelse tillägger den som är registrerad som ägare (lagfaren ägare) legitimation gentemot godtroende förvärvare. Vissa undantag har dock gjorts från denna princip, såsom för fall då en överlåtelsehandling visar sig ha varit förfalskad (se 18 kap. 3 § jordabalken). Genom balkens tillkomst blev det alltså möjligt för en köpare, som förvärvat en fastighet i god tro, att via lagfart på fastigheten utsläcka en äganderätt som rätteligen tillkommer annan. Aktiekontolagen syftar till att i det dokumentlösa systemet låta registreringen ersätta den besittningsövergång som sker vid överlåtelse i fysisk form av aktier och skuldförbindelser av löpande skuldebrevs karaktär. Vid över- låtelse av sådana handlingar i fysisk form kan olika ogiltighetsanledningar ut- släckas genom godtrosförvärv, se 14 § skuldebrevslagen. Gentemot godtroende förvärvare kan sålunda rätte ägaren inte göra gällande att handlingen kommit ur hans besittning genom exempelvis svek, ocker eller sådant rättsstridigt tvång som avses i 29 § avtalslagen. En sådan invändning kan inte heller på aktiekontolagens område framställas av rätte ägaren gentemot den som i god tro har förvärvat ett instrument från någon som har registrerats som ägare. Men 7 kap. 1 § aktiekontolagen får i den situationen anses ge den rätte ägaren möjlighet att vända sig mot VPC och därifrån erhålla ersättning för sin skada. Vidare torde om någon säljer ett och samma finansiella instrument till två olika köpare, den av köparna som inte får sitt förvärv registrerat och således inte sakrättsligt blir ägare av instru- mentet, kunna vända sig mot VPC för att få ersättning för sin skada. Det sagda innebär att aktier och andra löpande skuldebrev även före aktie- kontolagens införande kunde extinktivt godtrosförvärvas från den som hade aktien eller det löpande skuldebrevet i sin besittning. Rätte ägaren har därför inte hamnat i ett sämre läge genom införandet av registreringen enligt aktiekontolagen i stället för besittningsövergång som legitimerande moment. Mot denna bakgrund är det inte orimligt att man nu på aktiekontolagens område väljer en annan ordning än den som gäller på sjölagens och jordabalkens område. har inte sett något tillräckligt skäl för att behålla ersättningsbestämmelsen i 7 kap. 1 § aktiekontolagen och därför förordat att bestämmelsen bör utgå. Bland andra och har anfört att bestämmelsen i 7 kap. 1 § aktiekontolagen var betydelsefull för att allmänheten skulle acceptera övergången till det papperslösa registrerings- systemet. Enligt föreningarnas uppfattning har bestämmelsen medfört ett visst mått av trygghet för ägarna av värdepapper. Med VPC:s monopol har ansvaret enligt föreningarna också varit naturligt och någon förändring bör därför inte ske åtminstone så länge någon fungerande konkurrens på kontohållningens område saknas. Enligt regeringens mening bör beaktas att den osäkerhet som förelåg vid övergången till ett nytt system inte längre gör sig gällande med samma styrka. Den omständigheten att kretsen av aktörer är en annan och att ersättningsbeloppen kan bli mångfalt större än vid lagens tillkomst leder till slutsatsen att VPC:s ersättningsansvar i denna del inte bör behållas. Den omständigheten att VPC har monopol på kontohållningen föranleder enligt regeringens mening ingen annan bedömning. På en punkt finns emellertid anledning till viss tveksamhet och det gäller fallet att den överlåtelsehandling som ligger till grund för överlåtarens registrering var förfalskad. Det är, som utredningen påpekat, tveksamt huruvida extinktivt godtrosförvärv kan ske i denna situation. Aktiekontolagen, liksom för övrigt aktiebolagslagen, saknar hänvisning till sådana omständigheter som enligt 17 § skuldebrevslagen (1936:81) medför ogiltighet av en skriftlig förbindelse. Enligt den bestämmelsen kan en gäldenär, även om en borgenär förvärvat handlingen i god tro, göra gällande bl.a. att den är förfalskad. Enligt är det inte orimligt att VPC, eller ett kontoförande institut, ansvarar strikt för skador som uppkommit på grund av registrering på grundval av en förfalskad överlåtelsehandling, eftersom aktieägandet i detta avseende blivit mer äventyrligt genom dematerialiseringen. Att förfalska överlåtelsehandlingar är inte tillräckligt i ett pappersbaserat system för att ett extinktivt godtrosförvärv skall komma till stånd. Den för- falskande överlåtaren måste nämligen också ha aktien i sin besittning. I ett dematerialiserat system saknar rätte ägaren möjlighet att skydda sig genom besittning av instrumentet. I detta fall har övergången till ett kontobaserat system otvivelaktigt medfört en ökad risk för ägaren av ett finansiellt instument. Det är därför enligt vår mening befogat att regelsystemet erbjuder ett skydd mot risken för att förfalskade överlåtelsehandlingar genom efterföljande godtrosförvärv leder till förluster för rätte ägaren. Med hänsyn till omsättningen på värdepappersmarknaden och till de problem som skulle uppkomma om en godtroende köpares fång inte skulle anses giltigt är det enligt regeringens mening inte lämpligt att efter mönster från jordabalken införa ett undantag från möjligheterna till extinktivt godtrosförvärv i denna situation. Nuvarande ordning, där VPC ersätter rätte ägaren för skador till följd av förvärvet får därför anses vara det bästa sättet att skydda den skade- lidande från ekonomisk förlust i dessa fall. Regeringen föreslår således att bestämmelsen i 7 kap. 1 § aktiekontolagen begränsas till att avse endast sådana fall där den rättmätige ägaren har frånhänts sin rätt genom en förfalskad överlåtelsehandling som har efterföljts av ett extinktivt godtrosförvärv. Detsamma bör gälla förvärv som sker med hjälp av en förfalskad behörighetshandling. 6.3 Insyn i skuldboken m.m. 6.3.1 Insyn i skuldboken Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnat det utan erinran. Några remissinstanser, däribland , och menar dock att den föreslagna begränsningen inte bör gälla för konvertibla skuldebrev och andra aktierelaterade instrument. betonar vikten av att kontoret har möjlighet till insyn i skuldboken beträffande s.k. garantikonton. anser det angeläget att fondbolag får rätt att avgöra om bolaget skall få tillgång till uppgifter om andelsägare, om andelarna i en värdepappersfond registreras enligt aktiekontolagen. Bakgrund: Enligt 9 kap. 9 och 10 §§ aktiekontolagen har en emittent av skuldförbindelser generell rätt att få kännedom om borgenärernas identitet. Detta gäller även om skuldförbindelserna är förvaltarregistrerade. Den numera upphävda lagen om penningmarknadskonton utgick från att en emittent inte hade någon sådan befogenhet att få information om de borgenärer som placerat i hans skuldförbindelser. Endast i undantagsfall förelåg en rätt att få kännedom om borgenärernas identitet. I huvudsak gällde det när betalningar av kapitalbelopp eller ränta skulle göras utan förmedling av penningmarknadscentralen. I propositionen om kontobaserat penningmarknadssystem ansågs att en rätt för emittenten att få reda på borgenärernas identitet inte fyller något legitimt ändamål och skulle kunna ge en möjlighet till skadlig insyn i andra instituts affärshemligheter. Dessutom anmärktes att en sådan insynsrätt saknar motsvarighet i ett dokumentbaserat system (prop. 1990/91:106 s. 41). Skälen för regeringens förslag: Normalt sett finns inte något behov för en emittent att få kännedom om vilka borgenärer som har placerat i de skuldförbindelser som emittenten har gett ut. Tvärtom kan en sådan rätt ur konkurrenssynpunkt ge möjlighet till skadlig insyn, vilket också påpekades i den ovan nämnda propositionen om kontobaserat penningmarknadssystem. Endast om en emittent behöver uppgifter för betalningar till borgenärerna bör denne med stöd av lag kunna erhålla uppgifter om borgenärerna eller de förvaltare som förvaltar en skuldförbindelse. Lagrådet har anfört att den föreslagna regeln inte är tillräcklig för att göra det möjligt för gäldenären att själv ombesörja betalning av kapitalbelopp och ränta till borgenären eftersom bestämmelsen t.ex. inte medger gäldenären rätt att få uppgifter om storleken av olika fordringar. Den av utredningen föreslagna bestämmelsen medger inte heller i likhet med gällande bestämmelse någon rätt för gäldenären att få uppgift om eventuella pantsättningar eller andra inskränkningar i borgenärens rätt (se prop. 1988/89:152 s. 128). Enligt regeringens mening kan intresset av att gäldenären inte skall få fler uppgifter än vad som är nödvändigt väl tillgodoses genom den av Lagrådet föreslagna utformningen av bestämmelsen. Bestämmelsen bör därför, som Lagrådet föreslagit, uttryckligen ange att utfärdaren har rätt att få de uppgifter som behövs för att betalningen skall kunna fullgöras. Den föreslagna bestämmelsen ger därmed inte någon möjlighet för utfärdaren att få andra uppgifter än de som är nödvändiga för att fullgöra betalningen. Dessutom bör en emittent som lämnar det kontobaserade systemet ha rätt att erhålla nödvändiga uppgifter. Emittenternas behov i övrigt av att kommunicera med borgenärerna för utsändande av meddelanden m.m. bör kunna ske genom VPC:s försorg. En emittent bör således alltid ha rätt att från VPC beställa att VPC gör utskick till placerarna för emittentens räkning. Genom ett sådant förfarande kan sekretessen behållas utan att emittentens möjligheter att få ut information försvåras. En fråga som uppmärksammats av några remissinstanser är behovet av insyn i konton för aktierelaterade skuldförbindelser, t.ex. konvertibla skuldebrev, och andra mellanformer mellan delägarrätter och fordringsrätter. Regeringen vill här framhålla att den föreslagna ordningen inte innebär något hinder för att en emittent av finansiella instrument oavsett om det gäller renodlade skuldförbindelser eller aktierelaterade sådana vid utfärdandet förbehåller sig rätt att få kännedom om sådana uppgifter som är i fråga. I sådana fall kan självfallet VPC på emittentens begäran lämna ut uppgifterna. Frågan om ett fondbolags rätt till insyn i andelsägarregistret om en värde- pappersfond registreras enligt aktiekontolagens system behandlas i avsnitt 7.1. När det gäller VPC:s rätt att begära att en förvaltare lämnar uppgifter om de borgenärer vars skuldförbindelser han förvaltar skall denna rätt ses mot bakgrund av VPC:s skyldighet att i sin tur lämna uppgifter till en emittent. I och med att det införs ett anonymitetsskydd för borgenärerna gentemot en emittent saknas skäl att vidmakthålla skyldigheten för förvaltarna att lämna uppgifter till VPC. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i 9 kap. 10 § aktiekontolagen upphävs. 6.3.2 Rättelse av anteckning på konto Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Bakgrund: Av 4 kap. 11 § framgår att en anteckning på aktiekonto skall rättas av det kontoförande institut som har vidtagit åtgärden, om anteckningen innehåller en uppenbar oriktighet till följd av skrivfel, räknefel, något annat förbiseende eller något tekniskt fel. Den vars rätt berörs skall dock lämnas tillfälle att yttra sig innan rättelse sker. Enligt 9 kap. 2 § tillämpas bestämmelsen även på skuldkonton. Vid en av anordnad hearing (se utred- ningens betänkande bilaga 3) har bl.a. föreslagit en ändring av bestämmelsen i 4 kap. 11 §. Som skäl för förslaget har anförts bl.a. att det på grund av tidsskäl finns ett behov av att i vissa fall kunna vidta rättelser utan att yttrande måste inhämtas. Det har t.ex. förekommit fall där dröjsmålet som föranletts av omgången med yttrande varit mycket besvärande på grund av att felet avsett mycket stora värden. Skälen för regeringens förslag: Den betydelse en anteckning på aktiekonto har för kontohavare och eventuella rättighetsinnehavare talar otvetydigt för att en innehavare och annan vars rätt berörs regelmässigt skall underrättas innan en anteckning rättas. Vid rättelse av en domstols dom på grund av skrivfel och liknande är domstolen enligt 17 kap. 15 § skyldig att bereda parterna tillfälle att yttra sig. Domstolen får dock utan parternas hörande vidta rättelse om det är uppenbart obehövligt att inhämta sådant yttrande. Om ett fel uppkommit i kontoföringen kan tidsutdräkten i ett rättelseärende medföra såväl risker som kostnader. Mot denna bakgrund anser regeringen att det saknas skäl att i aktiekontolagen upprätthålla ett undantagslöst krav på att bereda den vars rätt berörs tillfälle att yttra sig. Rättelse till nackdel för en kontohavare bör emellertid aldrig få ske utan att denne beretts tillfälle att yttra sig. Vi föreslår därför att bestämmelsen i aktiekontolagen om rättelse ändras på så sätt att ett kontoförande institut får rätt att göra rättelse utan att först inhämta yttrande i de fall yttrandet är uppenbart obehövligt eller rättelsen är till fördel för kontohavare. 6.3.3 Underrättelser till kontohavare Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans, , avstyrker förslaget på grund av att det ur skatteförvaltningens synpunkt medför en försämrad kontrollmöjlighet. och med vilka instämmer förordar en längre gående begränsning än den utredningen föreslagit. Bakgrund: Enligt 5 kap. 1 § aktiekontolagen skall VPC dels sända meddelanden till kontohavaren vid varje förändring på aktiekontot, dels i samband med lämna besked om kontots innehåll vid utgången av föregående år samt en sammanställning av de förändringar som skett på kontot. Om kontohavaren medger annat behöver dock någon sammanställning av förändringarna inte lämnas. Enligt 9 kap. 2 § aktiekontolagen tillämpas dessa bestämmelser även på skuldförbindelser. Vid den i avsnitt 6.3.2 nämnda hearingen framförde bl.a. VPC följande synpunkter (se utredningens betänkande bilaga 3). har fattat beslut om att begränsa antalet meddelanden från VP till värdepappersägarna. Skälet härtill var att kontohavarna inte känner något behov av att erhålla meddelanden i den omfattning som sker. Vidare är den möjlighet en kontohavare har att avstå från sammanställningen av förändringar utnyttjad i ytterst begränsad omfattning. Till och med bland dem som klagar på att VPC sänder ut denna redovisning utnyttjas mycket sällan möjligheten att avstå härifrån. Skälen för regeringens förslag: I ett dokumentlöst system är det viktigt att den enskilde kontoinnehavaren har möjlighet att själv överblicka sina rättigheter. För detta ändamål fordras att kontohavaren tillförsäkras aktuell information om innehållet på hans konto och att han fortlöpande erhåller uppgifter om förändringar på kontot. I princippropositionen om införandet av det kontobaserade systemet anfördes att det var ett oeftergivligt krav att en kontoinnehavare har fullständig insyn i uppgifterna på det egna kontot och att denna insyn skulle få utövas via det kontoförande institut som för hans konto eller direkt hos VPC (prop. 1987/88:108 s. 44). Enligt regeringens mening bör en kontoinnehavare alltid erhålla meddelande vid en förändring på hans konto i den mån hans rätt berörs. Vidare är det både lämpligt och praktiskt, inte minst av deklarationsskäl, att en kontoinnehavare erhåller ett årsbesked om innehållet på hans konto per . I detta sammanhang bör anmärkas att VPC också i vissa fall har skyldighet att lämna kontrolluppgift. Vidare har regeringen beslutat tillkalla en särskild utredare (dir. 1995:12) som bl.a. skall undersöka möjligheterna att få till stånd en uppgiftsskyldighet avseende reavinster på finansiella instrument. Vad som har anförts stämmer i stort sett överens med nu gällande bestäm- melser. Endast i två avseende föreslår regeringen ändringar. För det första finns inte skäl för fler underrättelser om en och samma affär i ett dokumentlöst system än vad som förekommer i ett dokumentbaserat. Detta innebär att principen bör vara den att endast en underrättelse skall behöva sändas ut i vad som sakligt sett är ett och samma ärende. I detta sammanhang vill regeringen anmärka att det inte finns något hinder mot att denna underrättelse sker genom t.ex. elektronisk överföring. Ett villkor härför är dock att parterna kommit överens om kommunikationsmetoden och att den uppfyller kravet på säkerhet. För det andra bör en sammanställning av alla förändringar på kontot behöva sändas ut endast om kontohavaren begär det. Det bör ankomma på VPC att på lämpligt sätt ge kontoinnehavarna praktisk möjlighet att framställa en sådan begäran. Med hänsyn till att kontohavare även enligt nu gällande ordning kan avstå från denna information och att regeringen tillsatt ovan nämnda utredning finns enligt regeringens mening inga skattemässiga skäl mot den föreslagna ändringen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 31 § kommissionslagen har en för- säljningskommissionär panträtt i den egendom som har lämnats till honom för försäljning. Panträtten utgör säkerhet för sådana fordringar som kommissionären kan ha mot kommittenten på grund av uppdraget. Normalt förutsätter denna legala panträtt att kommissionären har egendomen i sin besittning. I fråga om finansiella instrument som registreras enligt aktiekontolagen kan besittning i egentlig mening inte förekomma. För sådana instrument krävs i stället enligt andra stycket i nämnda lagrum att panträtten registreras enligt aktiekontolagen för att kommissionärens legala panträtt skall uppkomma. Enligt 36 § kommissionslagen gäller en motsvarande panträtt även för en inköpskommissionär i gods som denne har köpt in för kommittentens räkning. Beträffande förvaltarregistrerade instrument har den berörda regleringen vållat viss osäkerhet i praktiken. Anledningen härtill är följande.