prop · GJ03140 · 1996-01-01 00:00:00 — Artikeln anger att upprättandet av en avdelning för havsbottentvister i Havsrättsdomstolen samt dess kompetens skall regleras av bestämmel- serna i detta kapitel samt i konventionens del XV och bilaga VI. Artiklarna 187 och 188 Artikel 187 stadgar att avdelningen för havsbottentvister, i enlighet med del XI och tillhörande bilagor, har jurisdiktion i tvister beträffande verk-samhet inom området. Artikeln anger därefter vilka kategorier av tvister det gäller. Artikel 188 anger i vilka fall tvister kan hänskjutas till en särskild avdelning av Havsrättsdomstolen eller en tillfällig avdelning inom avdel-ningen för havsbottentvister eller till bindande skiljeförfarande. Artikeln stadgar att domstolens avdelning för havsbottentvister saknar jurisdiktion när det gäller hur myndigheten utövar sin diskretionära kompetens enligt del XI. Vidare stadgas bl.a. att avdelningen för havs-bottentvister inte i något fall får ersätta myndighetens prövning. Artikeln reglerar sponsrande konventionsstaters deltagande i och närvaro vid rättsliga förhandlingar i Havsrättsdomstolens avdelning för havs-bottentvister. Artikeln hänvisar till tvister omnämnda i artikel 187. Artikeln stadgar att Havsrättsdomstolens avdelning för havsbottentvister skall, på begäran av församlingen eller rådet, avge rådgivande yttranden i rättsfrågor som uppstår inom ramen för deras verksamhet (jfr artikel 159.10). 5.12 Del XII (artiklarna 192-237) Skydd och bevarande av den miljön Havsrättskonventionen kallas ofta för den mest omfattande miljökonven- tionen som fullbordats. Detta synsätt speglar väl konventionens ambitionsnivå att återge regler som, både genom sitt materiella innehåll och sina hänvisningar till de lösningar som kan uppnås i särskilda fora, inrymmer det mesta som åstadkommits i fråga om konventioner om havsmiljön. Redan i konventionens inledning erkänner konventionsstater-na det önskvärda i att bl.a. skydda och bevara den miljön. Del XII kan sägas utgöra ett numera folkrättsligt accepterat övergri- pande regelverk i fråga om det miljöskyddet. Alla internationella överenskommelser i framtida frågor om den miljön, oavsett om det är globala eller regionala överenskommelser, kommer att styras av bestämmelserna i del XII, i den meningen att det får anses oacceptabelt för någon stat att ikläda sig förpliktelser som strider mot bestämmelserna i del XII eller de principer som ligger till grund för dessa bestämmelser. Genom del XII har konventionsstaterna tagit på sig skyldigheten att värna den miljön och kan göras ansvariga för att inte i tillräcklig omfattning ha ingripit för att motverka följderna av en havsförorening i de områden där staterna får utöva sina suveräna rättigheter. Staterna är förpliktade att i största möjliga utsträckning vidta åtgärder för att reducera utsläppen både från landbaserade källor och andra källor som kan förorsaka föroreningar. Av naturliga skäl avser bestämmelserna främst kuststater och flaggstater, men motsvande skyldigheter gäller för alla stater som utövar verksamhet i det s.k. området (havsbottnen och dess underlag utanför gränserna för nationell jurisdiktion). En stat kan vidare i egenskap av hamnstat inleda rättsliga förfaranden mot fartyg och befälhavare som har anlöpt hamn även för de fall förorening har skett inom ett område utanför statens jurisdiktion. Huvudansvaret för den miljövården när det gäller att skydda och bevara bestående värden ligger hos kuststaten, som naturligtvis har ett särskilt intresse i dessa frågor. De stater som kan tillgodogöra sig levande och icke- levande tillgångar inom sitt sjöterritorium och ekonomiska zon har ålagts en motsvarande skyldighet att skydda och bevara den miljön. Det kan noteras hur konventionen vidgar ansvaret i enlighet med den moderna miljörätten till att omfatta en skyldighet för staterna att se till att föroreningar inte får bekämpas på ett sätt som resulterar i att skadan eller riskerna förflyttar sig från ett område till ett annat, eller att föroreningen övergår från en skadlig typ till en annan (jfr artikel 195). Även när det gäller att förutse effekterna av en planerad verksamhets påverkan på den miljön och skyldigheten att sprida denna information till andra länder (artiklarna 205 och 206), har konventionen fått en påtagligt modern utformning som folkrättsligt kodifierar viktiga principer på miljörättens område, och som gör framförallt kuststatens ansvar mycket tydligt i detta avseende. Den för konventionen så viktiga balansen mellan flaggstater och kust-stater kommer tydligt till uttryck i de regler som gäller föroreningar från fartyg. På motsvarande sätt som flaggstaten kan reglera förhållandena ombord på ett fartyg kan kuststaten genom sin suveränitet över sitt sjö-territorium och sina suveräna rättigheter och jurisdiktion inom den ekono-miska zonen införa nödvändiga regler för att motverka föroreningar inom dessa havsområden. De senaste decenniernas utveckling har lett till att kuststater i allt mindre utsträckning vill tillerkänna flaggstater suveräna rättigheter i de fall kuststaternas miljöintressen hotas av fartygstrafik. I konventionen har konflikten lösts upp på det sättet att utifrån en målsättning att minska, hindra och kontrollera föroreningar från fartyg skall staterna genom behöriga internationella organisationer, dvs. IMO, eller vid en allmän diplomatkonferens, fastställa internationella regler som löser frågan.Konventionen betonar flaggstatens ansvar och ger ett antal vägledande bestämmelser. Flaggstaten skall införa lagar och andra bestämmelser vilka som minimum skall motsvara de internationella reglerna på området (jfr artikel 211.2). Flaggstaten har vidare ett direkt ansvar för de fartyg som för dess flagg när det gäller fartygets konstruktion, utrustning och bemanning för att förhindra havsföroreningar (jfr artikel 94 och 194.3 b). Dessutom har befälhavaren på fartyget skyldighet att efter begäran infor-mera kuststaten om särskilt angivna frågor (jfr artikel 211.3). Flaggstatens skyldighet begränsas dock av att kuststaterna inte kan gå längre i sina krav än vad folkrättsliga regler, särskilt bestämmelsen om s.k. oskadlig genomfart, medger. Genom ett särskilt angivet förfarande (jfr artikel 211.6 a-c) får kuststaten på grund av ekologiska eller oceanogra-fiska förhållanden begränsa fartygstrafiken utöver fastlagda internationella normer för att skydda områden som är belägna inom sjöterritoriet eller den ekonomiska zonen. I fråga om möjligheterna till rättsliga ingripanden mot fartyg som förorenar havsmiljön balanseras flaggstatens, hamnstatens och kuststatens intressen mot varandra. Flaggstaten skall, med vissa begränsningar, vid överträdelse av de fastlagda reglerna till skydd för den miljön påbörja en utredning oberoende av var överträdelsen ägt rum, och andra stater skall efter en berättigad begäran från flaggstaten bistå denna i dess utredning (jfr artikel 217). Hamnstaten får i enlighet med internationella regler företa undersökningar av ett fartyg som frivilligt anlöpt hamn för att på så sätt säkra bevisning (jfr artikel 218). Kuststaten har på motsvarande sätt som för flaggstaten getts omfattande befogenheter att ingripa när dess suveräna rättigheter hotas. De befogenheter som kuststaten har innefattar direkta ingripanden och kan vara av ren polisiär karaktär (jfr artikel 220). Konventionen har därför försetts med ett särskilt avsnitt i del XII i vilket ges regler som avser att garantera att också rimliga hänsyn tas till flaggstatens intressen (jfr framförallt artiklarna 226, 227 och 228). Hänsynen till miljön har inte begränsats till del XII, utan de materiella regler om miljöskydd som återfinns där speglas i andra delar av konven- tionen som ett genomgående tema genom hänvisningar antingen till kon-ventionen som sådan eller till allmänt accepterade folkrättsliga regler. De för folkrätten centrala reglerna om oskadlig genomfart (jfr artikel 17-26) gäller således inte för ett utländskt fartyg som inom territorialhavet medverkar till en uppsåtlig och allvarlig förorening i strid med konven-tionen, dvs. i de fall genomfarten har genomförts på ett sätt som strider mot reglerna i del XII. Konventionen medger vidare kuststaten möjlighe-ter att införa nationella regler till skydd för miljön i fall av oskadlig genomfart i enlighet med folkrätten, och ålägger utländska fartyg att iaktta dessa regler. Det bör vidare noteras att särskilda regler gäller för atom-drivna fartyg eller fartyg som har särskilt farlig last vid oskadlig genom-fart. Då konventionens regelsystem genom sin uppbyggnad är föremål för en fortgående förnyelse genom beslut i andra organ har ett samlat folkrätts-ligt system tillskapats i fråga om det miljöskyddet. Med den valda tekniken, och framför allt av det faktum att ett stort antal länder har för-bundit sig att följa systemet, kommer konventionen att utgöra den folkrättsliga grunden för staters rättigheter och skyldigheter i förhållande till den den miljön. Kapitlet anger grundförutsättningarna för övriga bestämmelser i del XII. Artikel 192 fastställer staters fundamentala skyldighet att skydda och bevara den miljön. I artikel 193 erkänns staters suveräna rätt att utvinna sina naturtillgångar enligt sin miljövårdspolitik och i enlighet med sina förpliktelser att skydda och bevara den miljön. Artikel 194 fastställer skyldigheten för stater att vidta alla nödvändiga åtgärder förenliga med konventionen för att förhindra, minska och kontrollera föroreningar från varje källa. Vidare stadgas att stater har en skyldighet att säkerställa att verksamhet under deras jurisdiktion eller kontroll bedrivs på sådant sätt att denna verksamhet inte genom förorening förorsakar skada för andra stater och deras miljö, samt att förorening till följd av olyckor eller verksamhet under deras jurisdiktion eller kontroll inte sprids bortom de områden över vilka de utövar suveräna rättigheter i enlighet med konventionen. I artikelns punkt 3 anges att de åtgärder som vidtas enligt del XII skall omfatta alla källor som medför förorening av den miljön. I punkt 3 a-d ges vidare en specificering av de föroreningskällor dessa åtgärder riktas mot; utsläpp från landbaserade källor, utsläpp från eller genom atmosfären, förorening genom dumpning, förorening från fartyg, förore-ning från anläggningar som används vid verksamhet på havsbottnen samt förorening från andra anläggningar som bedriver verksamhet i den miljön. Artikel 195 anger skyldighet för stater att inte överföra skada eller risk eller omvandla en form av förorening till en annan. I artikel 196 stadgas skyldighet för stater att, vid användning av teknologi eller införande av främmande eller nya arter till en särskild del av den miljön som kan medföra betydande och skadliga förändringar, vidta alla nödvändiga åtgärder för att förhindra, minska och kontrollera förorening. Globalt och regionalt samarbete Detta kapitel stadgar skyldighet för stater att samarbeta globalt och regionalt, direkt eller genom behöriga internationella organisationer, vid utarbetandet av internationella regler. Hänsyn skall tas till speciella regionala särdrag. Vidare skall stater underrätta berörda stater om över-hängande eller faktisk skada, upprätta katastrofplaner för bekämpning av föroreningar i berörda områden samt samarbeta direkt eller genom behö-riga internationella organisationer för att främja studier, forsknings-program och utbyte av information (jfr även artikel 242). Stater skall samarbeta i syfte att fastställa lämpliga vetenskapliga kriterier för att formulera bestämmelser som syftar till att förhindra, minska och kontrol-lera föroreningar. Artiklarna föreskriver främjande av vetenskapligt och tekniskt bistånd till utvecklingsländer. Sådana skall beviljas förmånsbehandling av internatio-nella organisationer beträffande tilldelning av lämpliga medel och tekniskt bistånd liksom vid utnyttjande av organisationernas specialtjänster. Artiklarna förpliktar stater att så långt som möjligt genom erkända veten- skapliga metoder försöka observera, uppskatta, utvärdera och analysera riskerna eller verkningarna av förorening av den miljön. I synner-het skall staterna kontinuerligt övervaka verkningarna av all den verksam-het de själva bedriver. Rapporter om resultat skall publiceras eller med lämpliga intervall inlämnas till behöriga internationella organisationer. Stater skall vidare göra bedömningar av möjliga verkningar till följd av viss verksamhet, när de har skälig grund att anta att planerad verksamhet under deras jurisdiktion eller kontroll kan orsaka avsevärd förorening av eller väsentligt och skadligt förändra den miljön. Internationella regler och nationell lagstiftning för att förhindra, minska och kontrollera förorening av den miljön Artikeln förpliktar stater att anta lagar och förordningar för att förhindra, minska och kontrollera förorening av den miljön från landbase- rade källor inklusive floder, flodmynningar, rörledningar och utsläpps- anordningar. Vidare fastställs att stater skall, särskilt genom behöriga internationella organisationer eller vid en diplomatkonferens, försöka fast-ställa globala och regionala regelverk för att hindra, minska och kontrollera marin förorening från landbaserade källor. Hänsyn skall tas till regionala särdrag, utvecklingsländernas ekonomiska förmåga och deras behov av ekonomisk utveckling. De i artikeln nämnda regelverken skall omfatta åtgärder avsedda att i största möjliga utsträckning minimera utsläpp i den miljön av giftiga, skadliga eller mycket farliga ämnen, särskilt sådana som inte är nedbrytbara. Artiklarna 208 och 209 Artikel 208 stadgar en skyldighet för kuststater att anta lagar och förord- ningar för att förhindra, minska och kontrollera förorening av den miljön, som uppstår genom eller i samband med verksamhet på havs-bottnen under deras jurisdiktion. Denna skyldighet omfattar även föro-reningar från konstgjorda öar, installationer och anläggningar under deras jurisdiktion enligt artiklarna 60 och 80. Artikel 209 anger att internationella regelverk skall fastställas i enlighet med del XI för att förhindra, minska och kontrollera förorening av den miljön från verksamhet som bedrivs på havsbottnen utanför grän-serna för nationell jurisdiktion (området). Vidare stadgas att stater skall, med förbehåll för de tillämpliga bestämmelserna i detta kapitel, anta lagar och förordningar för att förhindra, minska och kontrollera förorening av den miljön från verksamhet i området, som bedrivs från fartyg, anläggningar, konstruktioner och andra anordningar som antingen för deras flagg eller är registrerade där eller som används för verksamhet under staternas överinseende. Artikelns punkt 1 stadgar att stater skall anta lagar och förordningar för att förhindra, minska och kontrollera förorening av den miljön genom dumpning. Stater har vidare en skyldighet att vidta andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att förhindra, minska och kontrollera sådan förorening (jfr punkt 2). I punkt 3 anges att sådana lagar, förordningar och åtgärder skall säkerställa att dumpning inte genomförs utan tillstånd från staternas behöriga myndigheter. Det föreligger en skyldighet för stater att söka fastställa globala och regionala regelverk. Dumpning i territorialhavet och den ekonomiska zonen eller på kontinentalsockeln får inte genomföras utan kuststatens uttryckliga förhandsgodkännande. Kuststaten har rätt att tillåta, reglera och kontrollera sådan dumpning efter vederbörligt samråd med andra stater, som på grund av sitt geografiska läge negativt kan komma att beröras (jfr punkt 5). Slutligen stadgar artikeln att nationella lagar, förordningar och åtgärder inte skall ha mindre verkan än globala regler och normer rörande sådan förorening (jfr punkt 6). Artikelns bestämmelser skall ses i förhållande till de skyldigheter som uppställs i artikel 194.3 b. Artikelns punkt 1 anger den skyldighet stater har att, genom den behö-riga internationella organisationen (här åsyftas IMO) eller vid en allmän diplomatkonferens, fastställa internationella regelverk för att förhindra, minska och kontrollera förorening av den miljön från fartyg. Vidare fastställs att, när så är lämpligt, stater skall främja antagandet av farledssystem i syfte att minska risken för olyckor som skulle kunna medföra föroreningar. Punkten 2 fastställer att stater skall anta lagar och förordningar för att förhindra, minska och kontrollera föroreningar från fartyg som för deras flagg eller är registrerade i dessa stater. Lagar och förordningar skall vara minst lika effektiva som allmänt accepterade internationella regler och normer (exempelvis MARPOL). Dessa punkter anger grunden för hantering av föroreningar från fartyg och riktas i första hand mot flaggstaten. Punkt 3 har som sin utgångspunkt hamnstatsregimen, medan punkterna 4, 5 och 6 är specifikt inriktade på kuststatens roll. För förtydligande bör nämnas att, avseende bestäm-melserna i del XII, begreppen flaggstat, kuststat och hamnstat är klassi-ficeringar av en stats befogenheter relaterat till var en förorening eller överträdelse har ägt rum. Punkten 3 rör förhållanden då stater uppställt särskilda villkor för att utländska fartyg skall få tillträde till deras hamnar eller anlöpa deras terminaler utanför kusten (off-shore-terminaler). I regionala samarbets- arrangemang mellan två eller flera kuststater med identiskt uppställda krav kan dessa stater begära att befälhavaren på ett fartyg vid färd i en sådan stats territorialhav lämnar upplysning om huruvida fartyget är på väg till en annan stat i samarbetsarrangemanget samt om fartyget uppfyller de krav som den staten ställer för tillträde till dess hamnar. Den aktuella flaggstaten skall kräva att befälhavaren efterkommer kuststatens begäran om upplysningar.I punkt 3 anges vidare att artikel 211 inte påverkar ett fartygs fortsatta utövande av sin rätt till oskadlig genomfart eller tillämp-ningen av artikel 25.2. Innebörden av punkt 4 är att kuststaters lagar och förordningar för terri- torialhavet avseende föroreningar från fartyg, får inbegripa fartyg som utövar sin rätt till oskadlig genomfart, dock att sådana lagar och förord-ningar, i enlighet med del II kapitel 3, inte får hindra oskadlig genomfart av utländska fartyg. Sådan genomfart är emellertid inte oskadlig vid en gärning som avser uppsåtlig och allvarlig förorening (jfr artikel 19.2 h). Enligt punkt 5 får kuststater, med sikte på den kontroll av efterlevnaden som föreskrivs i kapitel 6 (verkställighet), anta lagar och förordningar rörande förorening från fartyg, då det gäller deras ekonomiska zoner. Dessa föreskrifter skall vara i överensstämmelse med allmänt erkända internationella regler och normer, som fastställts genom behörig inter-nationell organisation (här åsyftas främst IMO) eller vid en allmän diplo-matkonferens. Punkten 6 a-c innehåller bestämmelser för de fall där kuststater på rim-liga grunder kan förmoda att ett bestämt och klart angivet område i deras respektive ekonomiska zoner är ett område som kräver särskilda obliga- toriska åtgärder för att hindra fartygsföroreningar. När de internationella regler och normer som nämns i artikeln inte räcker till för att bemästra särskilda förhållanden i dessa särskilda områden, får kuststaterna konsultera alla andra berörda stater genom behörig organisation (IMO). Kuststaterna skall underrätta organisationen om vilka speciella omständigheter som gäller för området, offentliggöra gränserna för varje sådant område samt ange om kuststaterna ämnar anta ytterligare lagar och förordningar för samma område avseende fartygs-föroreningar. Enligt denna artikel skall staterna anta lagar och förordningar avseende förorening av den miljön från eller genom atmosfären. Dessa föreskrifter skall gälla i staternas luftrum på fartyg som för statens flagg samt på fartyg och luftfartyg som är registrerade i staten. För svenskt vidkommande föranleder bestämmelsen vissa övervägan- den. Beträffande luftfartyg finns bestämmelser i 3 kap. luftfartslagen (1957:297). Enligt dessa bestämmelser skall svenska luftfartyg vara miljövärdiga och ha ett miljövärdighetsbevis när de används vid luftfart. torde därmed uppfylla artikel 212 vad gäller luftfartyg. När det gäller fartyg däremot, saknas svenska lagregler inom detta område. När vattenföroreningslagen infördes ansågs det inte lämpligt att utvidga lagen så att den även skulle omfatta luftföroreningar från fartyg (prop. 1979/ 80:167 s. 43). Detta ställningstagande baserades på att MARPOL-proto-kollet inte omfattade luftföroreningar. För att göra svensk lag förenlig med bestämmelsen i artikel 212, föreslås att vattenföroreningslagen görs tillämplig även på sjöfartens utsläpp till luften. Artiklarna 213-216 avser verkställighet beträffande förorening från land- baserade källor, från verksamhet på havsbottnen, från verksamhet i områ-det och genom dumpning. Artiklarna 217-222 är inriktade på verkstäl-lighet beträffande fartygsförorening. Indelning görs i flaggstats-, hamn-stats- och kuststatsregimer. Innebörden i artiklarna 213 och 214 är, vad beträffar förorening från landbaserade källor och från verksamhet på havsbottnen, att staterna skall trygga tillämpningen av de lagar och förordningar som antagits enligt artiklarna 207 och 208. Vad avser förorening från verksamhet i området (artikel 215) skall de regler, förordningar och procedurer som fastställts enligt del XI upprätthållas enligt reglerna i densamma. Verkställighet beträffande förorening genom dumpning stadgas i artikel 216. Lagar och förordningar skall upprätthållas: a) av kuststaten beträffande dumpning inom dess territorialhav eller dess ekonomiska zon eller på dess konti- nentalsockel, b) av flaggstaten beträffande fartyg som för dess flagg eller fartyg eller luftfartyg som står upptagna i dess register, c) av varje stat beträffande lastning av avfall eller annat material inom dess territorium eller vid dess off-shore-terminaler. Utgångspunkten är att flaggstaten har en skyldighet att tillse att fartyg som för dess flagg eller står upptaget i dess register rättar sig efter tillämpliga internationella regelverk avseende fartygsförorening. Flaggsta-ten skall utfärda lagar och förordningar och vidta andra nödvändiga åtgär-der för att dessa regelverk skall kunna genomföras. Det åvilar flaggstaten ett ansvar för att de upprätthålls oberoende av var en överträdelse äger rum. Artikeln anger vidare vissa krav som skall ställas på fartyg, vilka till stor del överensstämmer med den katalog över förpliktelser som åvilar flaggstaten enligt artikel 94. I punkt 3 stadgas certifieringsskyldigheten för fartyg. Flaggstaten skall tillse att dess fartyg inspekteras för kontroll av att certifikaten överensstämmer med fartygets skick. Dessa certifikat skall av andra stater godtas som bevis för ett fartygs skick och skall anses ha samma giltighet som de certifikat som dessa stater utfärdar, om det inte föreligger klara skäl att anta att fartygets skick avviker väsentligt från uppgifterna i certifi-katen. Om ett fartyg bryter mot internationellt fastställda regler och normer skall flaggstaten med förbehåll för artiklarna 218, 220 och 228 inleda en utredning och, om det är lämpligt, inleda rättsprocess beträffande den påstådda överträdelsen, oberoende var den ägt rum eller var en eventuell förorening inträffat. Vid sådan utredning får flaggstaten begära bistånd från andra stater. Flaggstaten skall på en stats begäran utreda varje över-trädelse som ett av dess fartyg påstås ha gjort sig skyldigt till. När tillräckliga bevis finns för att en rättsprocess skall kunna inledas, skall sådan ske enligt flaggstatens lagar. Straffpåföljderna i flaggstatens lagar och förordningar skall vara så stränga att de motverkar överträdel- ser, oavsett var dessa äger rum.