prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Även mot en sådan regel kan man dock rikta kritik och frågan bör i vart fall inte lösas för domstolsärendena isolerat. Någon regel angående domstolens eventuella bundenhet vid åberopade grunder bör därför inte tas in i förslaget till ny ärendelag. Regler om s.k. stupstocksförelägganden skulle liksom i tvistemål kunna gälla endast dispositiva fall. De passar knappast för annat än sådana processer som bygger på att det skall hållas ett sammanträde av huvudförhandlingstyp. Några regler av det berörda slaget bör därför inte tas in i den nya ärendelagen. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Domstolen skall sända den skrivelse genom | | vilken förfarandet vid domstolen har inletts till motparten. | | Sådan skyldighet gäller dock inte när det saknas anledning att | | anta att ärendet kommer att avgöras till motpartens nackdel. | | Innan ärendet avgörs skall varje part ha fått kännedom om och fått| | möjlighet att yttra sig över det som tillförts ärendet av någon | | annan än honom själv. Detta gäller dock inte om avgörandet inte går| | parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om det av | | någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får | | kännedom om uppgiften. Som angetts i avsnitt 7.3 behöver | | handlingar inte kommuniceras med en sådan förvaltningsmyndighet | | vars beslut överklagats till tingsrätten, om en kommunicering är| | onödig. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. menar dock att ett överklagande till högre domstol aldrig skall behöva kommuniceras när det överklagade avgörandet inte ändras såvitt angår motpartens rätt. anser att en kommunicering aldrig skall kunna underlåtas av den orsaken att den skulle vara uppenbart obehövlig. Hovrätten för anser att det behövs en uttrycklig bestämmelse om kommunicering av motpartens svar. Skälen för regeringens förslag: En viktig princip för rättsväsendet är att ingen skall dömas ohörd. Av den principen följer emellertid inte att en part alltid måste ha fått del av handlingarna i ärendet. Den nuvarande ärendelagen har inga egna bestämmelser om i vilken omfattning parterna skall ha fått del av materialet i ärendet. På grund av den lagens allmänna hänvisning till gäller emellertid tvistemålsreglerna om kommunicering i den mån dessa är tillämpliga. Enligt balken skall den inledande skrivelsen i målet, stämningsansökan, utom i vissa uppenbara fall (se 42 kap. 5 § RB) alltid delges med motparten. En hovrätt behöver dock inte sända överklagandet till motparten annat än när det överklagade beslutet skall ändras (se 52 kap. 7 § RB; jfr 56 kap. 7 § när det gäller ). När det i övrigt gäller kommunicering av handlingar i ett tvistemål saknas i balken uttryckliga bestämmelser med betydelse för domstolsärendena (se angående besvärsmål enligt äldre bestämmelser i bl.a. rättsfallen NJA 1985 s. 106 och 464, 1987 s. 979 och 1993 s. 111). Detta torde hänga samman med att det i balken ursprungligen förutsattes att målen skulle avgöras efter en huvudförhandling. I den praktiska tillämpningen av balken får en part i tvistemål på ett eller annat sätt kunskap om det som har tillförts målet genom någon annan än honom själv. I den mån tvistemålsreglerna skall tillämpas i ett domstolsärende ges alltså endast ett närmast obetydligt utrymme för att underlåta kommunicering i tingsrätt. Förvaltningsprocesslagen, som bygger på att förfarandet normalt skall vara skriftligt, har relativt utförliga bestämmelser om kommunicering. Reglerna har byggts ut på det sättet att domstolens skyldighet att kommunicera handlingar har begränsats. De nuvarande reglerna i 10 § FPL innebär att sådana handlingar genom vilka ett mål inleds skall kommuniceras med motpart eller annan mot vilken åtgärd ifrågasätts. Kommunicering behöver dock inte ske, om det inte finns anledning anta att talan kommer att bifallas helt eller delvis, om underrättelse annars är uppenbart onödig eller om det kan befaras att underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandet av beslut i målet. Det skall nämnas att justitieutskott i samband med att 10 § FPL fick sin senaste lydelse förklarade bl.a. att man rent allmänt kan säga att en kommu- nikation är en förutsättning för att domstolens utredningsskyldighet skall anses fullgjord, om ett överklagat beslut saknar motivering eller är knapphändigt motiverat. Enligt 12 § FPL skall motpartens svar kommuniceras med den som inlett förfarandet, om det inte är obehövligt. Innan målet avgörs skall enligt 18 § FPL part ha fått kännedom om det som tillförts målet genom någon annan än honom själv, om det inte föreligger sådana skäl däremot som anges i 10 §. Förvaltningslagen innehåller utförliga bestämmelser om kommunicering som i stora delar överensstämmer med dem som finns i förvaltningsprocesslagen. Promemorians förslag om kommunicering är utformade efter mönster av bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen och har godtagits av de allra flesta remissinstanserna. De regler som finns i förvaltningsprocesslagen om kommuni- cering har visat sig lämpliga för en process byggd på skriftlighet. Reglerna innebär att det går att göra praktiskt lämpliga begränsningar när det gäller kommuniceringar. Genom detta hålls processkostnaderna nere och domstolen och parterna undgår att drabbas av onödiga besvär. För överklaganden skulle man visserligen - som en remissinstans varit inne på - i stället kunna ha en regel efter förebild i 52 kap. 7 § RB om att ett överklagande aldrig skall behöva kommuniceras när det överklagade avgörandet inte ändras såvitt angår motpartens rätt. Det kan i detta sammanhang vara värt att anmärka att redan en ursprunglig bestämmelse i 10 § FPL om den nu behandlade frågan ansågs innebära att man i praktiken uppnådde överensstämmelse med regeln i 52 kap. 7 § RB (prop. 1971:30 del 2 s. 546). Själva lagtexten gav emellertid i sig inte något egentligt stöd för den tolkningen, men genom en reform (prop 1986/87:113, bet. 1986/87:JuU29, rskr. 1986/87:243, SFS 1987:332) då 10 § FPL fick sin nuvarande lydelse infördes en ordning som leder till ett resultat som i praktiken ligger mycket nära det som bestämmelsen i leder till. Man skulle därför inte vinna särskilt mycket genom att i ärendelagen ha en särskild regel för överklaganden. Systemet skulle också bli onödigt krångligt. Reglerna i förvaltningsprocesslagen bör därför tjäna som förebild för bestämmelserna i den nya ärendelagen. På vissa punkter bör dock justeringar ske i förhållande till dessa regler. Sålunda bör det enligt den nya lagen inte ges någon möjlighet att avstå från kommunicering av den orsaken att det kan befaras att en underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandet av beslutet i målet (jfr dock t.ex. 11 kap. 16 § ). Förvaltningsprocesslagens bestämmelse om att den inledande skrivelsen inte behöver kommuniceras när det inte finns anledning anta att talan kommer att bifallas helt eller delvis bör med tanke på domstolsärendenas karaktär ersättas av en bestämmelse om att kommunicering inte behöver sker när det saknas anledning att anta att ärendet till någon del kommer att avgöras till motpartens nackdel (se vidare författningskommentaren till 15 § förslaget till ny ärendelag). Promemorieförslaget innebär att kommunicering av den inledande skrivelsen kan underlåtas också när en underrättelse annars är uppenbart obehövlig. I förhållande till bestämmelsen i 10 § andra stycket 2 FPL innebär detta endast att uttrycket obehövlig ersatt uttrycket onödig . En remissinstans har angett att bestämmelsen inte behövs och att den kan leda till rättsförluster för enskilda. I det förra påståendet ligger det en hel del. Som 10 § FPL är konstruerad torde nämligen undantaget för obehövlighetsfall främst syfta till att ge domstolen möjlighet att underlåta kommunikation när ett ärende som inletts av en myndighet skall avgöras till enskilds fördel. Sådana fall innefattas emellertid i den för ärendelagen angivna primära undantagsbestämmelsen. Ett provisoriskt beslut kan även utan någon särskild undantagsbestämmelse meddelas utan att den inledande skrivelsen har kommunicerats (något som inte får tolkas så att en sådan handläggning skulle vara lämplig annat än i undantagsfall). Det torde mot den bakgrunden vara svårt att finna ett praktiskt exempel på fall för vilket man skulle kunna underlåta kommunikation av den inledande skrivelsen på grund av att en sådan är obehövlig utan att detta fall också skulle kunna hänföras under den primära undan- tagsregeln. På grund av detta bör något undantag för sådana fall i vilka kommunikationen är obehövlig inte införas i den nya ärendelagen såvitt gäller inledande skrivelser. Kommunikationsfrågorna efter det inledande skedet (jfr 12 och 18 §§ FPL) har i promemorieförslaget getts en enhetlig och uttrycklig reglering (jfr 17 § förvaltningslagen). En remissinstans anser att regleringen på samma sätt som i förvaltningsprocesslagen bör delas upp på två paragrafer, en för kommunicering av motpartens svar och en för senare kommuniceringar i ärendet. Genom promemorieförslaget vinner man emellertid bl.a. en ökad allmän överskådlighet och enkelhet, något som givetvis har ett egenvärde som garanti för rättsäkerhet. Promemorians förslag bör därför godtas. Undantag från kommunikationsskyldigheten bör gälla för de fall där avgörandet inte går parten emot, där uppgiften saknar betydelse eller där det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får kännedom om den uppgift det gäller (se vidare författningskommentaren till 15, 17 och 22 §§ förslaget till ny ärendelag). Av skäl som utvecklats i avsnitt 7.3 bör den nya ärendelagens obligatoriska regler om kommunicering inte gälla sådana myndigheter som skall vara parter i ärendet på grund av att de fattat ett beslut som överklagats till tingsrätten. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Domstolen får besluta att det i hand- | | läggningen av ett ärende skall ingå ett sammanträde när det kan | | antas vara till fördel för utredningen eller främja att ärendet | | avgörs snabbt. En enskild part skall ha rätt till sammanträde | | utom när ärendet inte skall prövas i sak, när avgörandet inte går| | parten emot eller när ett sammanträde på grund av någon annan | | särskild omständighet inte behövs. Domstolen skall kunna begränsa| | sammanträdet på det sätt som är lämpligt. Ett sammanträde skall i| | vissa fall kunna hållas på telefon. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat detta utan erinran. och efterlyser dock preciseringar av förutsättningarna för att domstolen skall kunna avstå från att bifalla en parts begäran om sammanträde. Hovrätten för anser att det inte behövs några regler om begränsning av ett sammanträde och ifrågasätter dessutom om det är befogat att för hovrätter vidga rätten till muntlighet utöver det som kräver. Hovrätten över och anser att frågor om kommunikationen mellan domstolen och parterna bör lagregleras. anser att man inte på annat sätt än genom lag bör reglera hur ett sammanträde skall gå till. som ansluter sig till utredningens principiella ställningstaganden pekar bl.a. på framtida möjligheter till TV-teknikanvändning. vill av kostnadsskäl begränsa muntligheten till det som är nödvändigt på grund av internationella åtaganden. Skälen för regeringens förslag: Ärendelagen kan sägas vara restriktivt utformad när det gäller sammanträden. Sammanträde får hållas när för ärendets prövning sökanden eller annan som ärendet angår bör höras muntligen. Om tingsrättens avgörande överklagas till hovrätten gäller 52 kap. RB. Detta innebär att förfarandet i de allra flesta fall är rent skriftligt. Hovrätten får dock enligt 52 kap. 11 § RB hålla ett förhör, om det är nödvändigt för utredningen i målet. Den bestämmelsen tillämpas numera i det fallet att en part har rätt till ett sammanträde i målet på grund av innehållet i artikel 6 (jfr rättsfallen NJA 1991 s. 188, 1992 s. 368 och 513 samt 1993 s. 109 och 111). I promemorian föreslås att domstolen skall kunna besluta att det i handläggningen av ett ärende skall ingå ett sammanträde när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet. En enskild part skall enligt förslaget ha rätt till sammanträde utom när ärendet inte skall prövas i sak, när avgörandet inte går parten emot eller när ett sammanträde på grund av någon annan omständighet inte behövs. Nästan alla remissinstanser godtar detta förslag även om några efterlyser preciseringar. När det gäller tingsrätterna medför ett sammanträde i ett domstolsärende inte sällan att utredningsunderlaget förbättras och att handläggningen effektiviseras. Att parter ges en relativt omfattande rätt att lägga fram sin sak muntligt inför tingsrätten i de fall de önskar detta har också stor betydelse för tilltron till rättsväsendet. Många enskilda kan ha lättare att godta domstolens avgörande om de fått komma till tals vid ett sammanträde. Det är därför viktigt att tingsrätten såvitt möjligt söker tillgodose en enskild rättssökandes önskemål om att få tillfälle att presentera sin sak muntligt inför domstolen. Det finns emellertid även ett stort antal fall där ett sammanträde inte tjänar något syfte utan endast försenar ett avgörande och/eller leder till resursförluster. Detta gäller givetvis i särskilt hög grad vid överklagande till högre domstol. kan det på goda grunder antas komma att bli mycket ovanligt att en hovrätt behöver hålla ett sammanträde av effektivitets- eller rättssäkerhetshänsyn. När det gäller förfarandet i hovrätt är det i stället hänsynen till krav som väger tungt när man bedömer behovet av att det hålls ett sammanträde. som inkorporerats med svensk rätt (prop. 1993/94:117, bet. 1993/94:KU24, rskr. 1993/94:246, SFS 1994:1219) förutsätter nämligen för vissa fall att den av parterna som anser sig ha en viss rättighet enligt konventionen ges möjlighet att göra sig hörd muntligt. Eftersom man emellertid inte kan utesluta att ett sammanträde i hovrätten är befogat även i andra fall, finns det inte anledning att ens för hovrätternas del begränsa en parts rätt till muntlighet till sådana fall där den part som begär sammanträdet har en rätt till sådant enligt . De skillnader som finns mellan tingsrätter och högre domstolar när det gäller frågor om hållande av sammanträde är, åtminstone om man bortser från konventionsfallen, visserligen betydande men de är huvudsakligen av frekvensmässigt slag. I tingsrätterna är det alltså ojämförligt vanligare att det behöver hållas ett sammanträde än det är i hovrätterna. Detta behöver emellertid inte ta sig något uttryck i själva lagtexten. Promemorians förslag tillåter för hovrätternas del att förfarandet blir rent skriftligt i den utsträckning detta är ändamålsenligt. För övrigt kommer givetvis skillnaden i frekvens att bli avsevärt mindre, om man för domstolsärendenas del skulle införa ett allmänt krav på prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt. Promemorieförslaget om i vilka fall det skall hållas ett sammanträde bör därför godtas. Detta innebär för både tingsrätt och hovrätt bl.a. att parten har rätt till sammanträde men att en parts begäran om sammanträde inte skall behöva bifallas om målet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om sammanträdet på grund av någon annan anledning inte behövs. Undantagen behandlas närmare i författningskommentaren till 14 § förslaget till ny ärendelag. I promemorian föreslås vidare att domstolen skall kunna begränsa ett sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter i ärendet, till att ta upp muntlig bevisning eller på det sätt som annars är lämpligt. Domstolens möjligheter att begränsa sammanträdet efter vad omständigheterna kräver blir därmed lika flexibla som de är enligt förvaltningsprocesslagen. Det kan i detta sammanhang nämnas att det gjordes en ändring i 9 § FPL i syfte att tydligt markera att det i vissa mål vid förvaltningsdomstol bör hållas förberedande sammanträden, framför allt i sådana mål där sakförhållandena är komplicerade. infördes regler i om förberedelse vid överklagande till hovrätt i syfte att effektivisera processen i tvistemål (se 50 kap. 10 §). Särskilt har tillkommit vissa typer av dom- stolsärenden där det nog inte sällan kan vara fördelaktigt med förberedande sammanträden (t.ex. utsökningsärenden). Syftet med ett sammanträde bör också kunna vara att ge parterna tillfälle att lägga fram bevisning till stöd för parternas ståndpunkter i ärendet eller att ge parterna tillfälle att argumentera utifrån ett redan presenterat processmaterial. Med hänsyn till det som har sagts nu bör domstolen ges möjlighet att fritt bestämma om lämpliga begränsningar av ett sammanträde på det sätt som föreslås i promemorian. För huvudförhandlingar i tvistemål finns det utförliga regler i rätte- gångsbalken om gången av sammanträdet. Detta skapar förutsebarhet så att parterna och deras ombud kan förbereda sig inför ett sammanträde på det allra effektivaste sättet. Gången av ett sammanträde i ett ärende låter sig emellertid inte regleras på samma sätt. I promemorian anförs därför att kravet på förutsebarhet bör tillgodoses genom en informell kommunikation mellan domstolen, å ena sidan, och parter och ombud, å andra sidan. Regler om en sådan kommunikation, som givetvis måste ske före sammanträdet och kanske företrädesvis på telefon, behöver enligt promemorian inte tas in i lag. I stället bör enligt promemorian nödvändiga föreskrifter ges på annat sätt. Ser man de nu berörda frågorna praktiskt är det framför allt två saker som parterna behöver ha kännedom om redan före ett sammanträde, nämligen om domstolen avser att begränsa sammanträdet på något sätt och om domstolen kommer att begära att parterna vid sammanträdet själva presenterar saken i någon form av sakframställning. Det får inte vara så att parterna förbereder sig på en typ av förhandling medan domstolen har en annan i tankarna. För tvistemålens del infördes i 42 kap. 14 § första stycket RB en bestämmelse om att domstolen, om det är till fördel för utredningen, före ett sammanträde bör tillställa parterna en förteckning över de frågor som bör tas upp under den fortsatta handläggningen. Den bestämmelsen avser visserligen mer invecklade tvistemål men man kan inte utesluta att ett liknande förfaringssätt kan vara lämpligt även i ett domstolsärende. Man kan inte ha någon bestämmelse i den nya lagen om att parterna före sammanträdet skall underrättas om ändamålet med sammanträdet , t.ex. att ärendet skall prövas, eftersom ett sådant krav skulle kunna orsaka huvudbry även på domstolskanslierna. Möjligen skulle man dock kunna ha en bestämmelse om att det av kallelser skall framgå att domstolen har för avsikt att begränsa ett sammanträde på visst sätt. När man emellertid bedömer behovet av en reglering av de nu berörda frågorna måste man konstatera att behovet av information till parterna före ett sammanträde växlar högst väsentligt med hänsyn till förhållandena i det enskilda ärendet. Garantier för att parterna ges tillräcklig information finns redan i det enkla förhållandet att det ligger inte minst i domstolens eget intresse att parterna kan förbereda sig på bästa sätt. Bestämmelser i ämnet skulle knappast förbättra garantierna för att möjligheterna till effektiviseringar tas till vara utan tvärtom kunna krångla till förfarandet. I vart fall bör inga bestämmelser tas upp i den nya ärendelagen. Formellt sett kan domstolen med nu gällande regler inte hålla ett tele- fonsammanträde i ett domstolsärende. I fråga om sammanträden i ärenden skall nämligen med nu gällande regler huvudförhandlingsregler tillämpas, och balken tillåter inte att en fristående huvudförhandling hålls på telefon. I promemorian föreslås att sammanträden i domstolsärenden skall kunna hållas på telefon. Förslaget angående sådana sammanträden överensstämmer i stor utsträckning med det som gäller förberedelsesammanträden i tvistemål. Domstolsärenden har i det nu berörda hänseendet en sådan karaktär att det förefaller naturligt att tillämpa samma regler som när det gäller förberedelse i tvistemål och promemorieförslaget bör därför genomföras. Särskilt när det gäller sammanträden som kan förväntas få stor betydelse för utredningen bör dock domstolen inte utan starka skäl frångå en parts begäran om sammanträde på vanligt sätt. I de fall där kräver att det hålls ett sammanträde bör detta regelmässigt hållas enligt vanliga regler och inte på telefon. 7.9 Vissa frågor om förhör -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ett förhör med ett vittne skall kunna hållas| | utan att vittnet avlägger någon ed. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat detta utan erinran. , Hovrätten över och , Hovrätten för samt och är dock kritiska till att vittneseden görs fakultativ i den nya ärendelagen på det i promemorian föreslagna sättet. De angivna tingsrätterna samt och anser vidare att även partsförhöret bör regleras. Skälen för regeringens förslag: bygger på att vittnen utom i vissa mycket speciella fall (se 35 kap. 14 § RB) skall förhöras och alltså inte tillåtas lämna sina uppgifter endast skriftligen. I 36 och 40 kap. RB finns bestämmelser om förhör med vittnen. Förhöret hålls normalt vid en huvudförhandling inför domstolen. Förhöret får dock under vissa i 36 kap. 19 § angivna förutsättningar ske utanför en sådan förhandling. Ett förhör med ett vittne skall utom i vissa i 36 kap. 13 § RB angivna undantagsfall hållas under ed. Sakkunnigförhöret hålls alltid under ed. I 37 kap. RB finns bestämmelser om förhör i bevissyfte med en part. Ett sådant förhör kan i tvistemål hållas under sanningsförsäkran. Oriktiga uppgifter som lämnats under ed eller sanningsförsäkran kan föranleda straffansvar enligt 15 kap. . bestämmelser om förhör tillämpas enligt den nuvarande ärende- lagen även i domstolsärenden. I förvaltningsdomstolarna är reglerna om edsförhör fakultativa. I 25 § FPL sägs sålunda att ett förhör med ett vittne eller en sakkunnig får hållas under ed. Några bestämmelser om förhör med part finns inte i förvaltningsprocesslagen. Det kan nämnas att det i en del andra länder har skett uppmjukningar när det gäller reglerna om edsavläggelser vid domstolsförhör. I har man avskaffat äldre regler om parts- och vittnesed och låtit straffansvaret vara knutet till att en lögnaktig utsaga har avgetts trots en sandhetsformaning från domstolen (181 § retsplejeloven). I avläggs ed endast i sådana fall där en edsavläggelse är särskilt befogad, men straffansvar kan inträffa även beträffande en sådan utsaga som inte avgetts under ed. I promemorian föreslås att ett förhör med ett vittne inte skall behöva hållas under ed och att frågor om förhör med parterna inte skall regleras i den nya ärendelagen. Flera remissinstanser riktar kritik mot detta. Förfarandet enligt den nya lagen skall som tidigare angetts i de flesta fall vara rent skriftligt och skriftliga vittnesintyg skall vara tillåtna. Detta är i hög grad ägnat att hålla nere kostnaderna för förfarandet. Den omständigheten att ett vittne lämnar sina uppgifter skriftligen befriar honom inte från straffansvar för oriktiga uppgifter (se 15 kap. 11 § om osant intygande). I en del fall behöver det emellertid hållas ett vittnesförhör. Det gäller framför allt sådana fall i vilka vittnet inte är berett att avge någon skriftlig berättelse. Vittnesförhöret har givetvis också den stora fördelen att det kan ställas frågor till vittnet. Vid ett vittnesförhör som avges utan edsavläggelse har vittnet med nu gällande regler inte något ansvar för oriktiga uppgifter.