prop · GJ0352 · 1996-01-01 00:00:00 — Tillståndet får sedan vidarebefordras till avsändaren av vapnet i det andra medlemslandet. Denne har att ansöka om tillstånd till överföringen enligt artikel 11 i vapendirektivet. När vapnet anländer till skall det vara åtföljt av en kopia av tillståndet till överföring till vilket polismyndighetens beslut skall vara bilagt. Enligt 16 § första stycket första punkten vapenlagen får ett skjutvapen i vissa fall föras till utan särskilt tillstånd, bl.a. av en enskild person som har rätt att inneha vapnet i för personligt bruk. Det torde inte vara möjligt för myndigheterna i övriga medlemsstater att beakta innehållet i denna bestämmelse. Även i dessa fall måste alltså mottagaren av ett skjutvapen från ett annat medlemsland begära ett särskilt tillstånd från polismyndigheten till införseln, om överföringen skall ske med stöd av artikel 11 i vapendirektivet. Ett sådant tillstånd bör emellertid kunna utfärdas snabbt och enkelt. I 16 § första stycket andra punkten vapenlagen finns ytterligare ett undantag från kravet på särskilt tillstånd till införsel av skjutvapen, nämligen den ovan nämnda bestämmelsen om införsel från , och för tillfällig användning vid jakt eller tävling. I praktiken torde detta undantag endast vara aktuellt att tillämpa när skjutvapen medförs vid en resa från något av de angivna länderna. I ett sådant fall behöver inte förfarandet i artikel 11 tillämpas utan kan införsel ske med stöd av bestämmelserna i artikel 12 om resor med skjutvapen inom unionen. Vapenhandlare får enligt 20 § vapenlagen beviljas tillstånd att till föra in sådana vapen som omfattas av dennes handelstillstånd. Bestämmelsen torde tillämpas så att vapenhandlare beviljas generella tillstånd till införsel av vissa typer av skjutvapen, utan att de enskilda vapnen eller införseltillfällena specificeras. Det får antas att det kommer att vara tillräckligt att en vapenhandlare åberopar ett sådant generellt tillstånd för att en avsändare i ett annat medlemsland skall erhålla tillstånd till överföringen. Närmare om införsel av skjutvapen i samband med resa Den förenklade ordning för införsel av jakt- och tävlingsvapen från annat medlemsland som föreskrivs i artikel 12 i vapendirektivet gäller som tidigare nämnts inte för resor till länder som förbjuder eller kräver tillstånd för förvärv och innehav av vapnen i fråga. har således inte någon skyldighet att godta att skjutvapen förs in i landet utan föregående tillståndsprövning. Som medlemsstat bör naturligtvis medverka till att underlätta den fria rörligheten inom EU. Detta intresse måste emellertid vägas mot säkerhetsaspekten. De minimikrav som vapendirektivet uppställer beträffande kontrollen över skjutvapen och ammunition inom respektive medlemsstat understiger väsentligt den svenska vapenlagstiftningens kontrollnivå. Även om många länder i likhet med redan har en relativt sträng vapenlagstiftning torde det också finnas medlemsstater där kontrollen av förvärv av vissa typer av skjutvapen, exempelvis hagelgevär, är i det närmaste obefintlig. Möjligheten att hindra en person som på grund av tidigare brottslighet eller av annan orsak inte bör anförtros skjutvapen att lagligen kunna införskaffa och inneha sådana har en viktig brottsförebyggande funktion. Om den förenklade ordningen enligt artikel 12 i vapendirektivet tillämpades i förhållande till samtliga medlemsstater, skulle detta innebära att vissa skjutvapen kunde föras in och innehas i så snart vissa formella förutsättningar var uppfyllda. Något krav på personlig lämplighet och kunskaper hos innehavaren skulle inte ställas. Detta skulle i vissa fall kunna få konsekvenser som inte är förenliga med de strävanden som ligger till grund för den stränga svenska vapen- lagstiftningen. Ett sådant system skulle också kunna minska förståelsen för de förhållandevis höga krav som ställs på den som söker tillstånd i till innehav av skjutvapen. Övervägande skäl talar därför mot att en sådan ordning som föreskrivs i artikel 12 införs. Utredningen har ifrågasatt om det skulle vara förenligt med förbudet inom unionen mot diskriminering som grundas på nationalitet (artikel 6 i ) att tillåta nordbor att tillståndsfritt ta med sina skjutvapen till för jakt eller tävling som kravet på tillstånd vidmakthölls mot personer bosatta i de övriga medlemsländerna. Utredningens överväganden utmynnar i att kravet på nationell likabehandling innebär att samma regler bör tillämpas på personer bosatta i ett annat medlemsland som vill tillfälligt föra in skjutvapen i , oavsett personernas nationalitet. Vidare anser utredningen att det vid bestämmande av vilka regler som skall gälla bör göras en avvägning mellan säkerhetsfrågan och kravet på smidighet. Med hänsyn härtill vill utredningen ogärna föreslå ett återinförande av tillståndsplikten för jägare och tävlingsskyttar från , och . Utredningen stannar i stället för att föreslå att i princip samma regler som gäller för medborgare i dessa länder skall gälla för medborgare i samtliga EU-länder. Som tidigare nämnts medges i artikel 12 i vapendirektivet att två eller flera medlemsstater genom avtal om ömsesidigt erkännande av nationella dokument inför ett smidigare system för resor med skjutvapen inom deras territorier än vad som föreskrivs i artikeln i övrigt. Här görs alltså ett undantag från kravet på likabehandling. Bestämmelserna om ett förenklat förfarande för vissa fall av införsel av skjutvapen från , och bygger visserligen inte på något formellt avtal om erkännande av nationella dokument, men grundas liksom passfriheten på gemensamma strävanden att underlätta samfärdseln mellan länderna (prop. 1955:37 s. 62). Som ovan redovisats utgjorde också ett av motiven för att införa den förenklade ordningen att det syntes rimligt att man i varje land godtar en licens som har beviljats i något av de övriga, eftersom kraven för att meddela tillstånd är likartade. Dessa omständigheter utgör enligt vår mening tillräcklig grund för att kunna hänföra den förenklade ordningen för införsel av skjutvapen under den nyssnämnda bestämmelsen i artikel 12. Det finns emellertid ingen anledning att såsom knyta det förenklade förfarandet vid införsel av skjutvapen från , och direkt till medborgarskapet i dessa länder. Om en medborgare i en annan medlemsstat skulle beviljas tillstånd till innehav av vapen i t.ex. med tillämpning av dansk lag, bör den förenklade ordningen även kunna tillämpas beträffande de vapen som omfattas av tillståndet. Det får förutsättas att det därvid företagits en lika ingående kontroll av tillståndshavarens person som om tillståndet hade gällt en dansk medborgare. Ett skjutvapen som får innehas utan särskilt tillstånd av de aktuella länderna kommer däremot, i motsats till vad som gäller , inte att omfattas av den förenklade ordningen för införsel. I ett sådant fall får innehavaren söka tillstånd för införsel på vanligt sätt. Detta får anses vara en rimlig konsekvens av vad som anförts, nämligen att den förenklade ordningen för införsel av skjutvapen där tillstånd till innehavet meddelats i , eller skall grundas på ett godtagande av den prövning som i respektive land har skett av innehavarens lämplighet, inte på medborgarskapet i sig. Regeringen anser att en ordning som den här föreslagna inte kan anses strida mot förbud mot diskriminering som grundas på nationalitet. Överföring av skjutvapen från till ett annat medlemsland I vapenlagen finns inga bestämmelser om utförsel av skjutvapen, annat än en regel i 17 § (2 kap. 17 § förslaget till ny vapenlag) om att skjutvapen och ammunition, som en resande medfört till för personligt bruk men inte varit berättigad att föra in, får föras ut, om egendomen i behörig ordning anmälts för tullmyndighet. Utförsel av skjutvapen regleras i stället i lagen (1992:1300) om krigsmateriel och i förordningen (1992:1303) om krigsmateriel. Enligt 6 § krigsmateriellagen får såsom huvudregel krigsmateriel inte föras ut ur landet utan tillstånd. Krigsmateriel definieras i en bilaga till krigsmaterielförordningen. Samtliga skjutvapen som omfattas av tillståndsplikt enligt vapenlagen, utom slätborrade skjutvapen för jakt eller sportskytte (dvs. hagelgevär), räknas som krigsmateriel. Särskilda bestämmelser om utförsel av handeldvapen finns i 9-14 §§ krigsmaterielförordningen. Enligt 9 § får en enskild person för personligt bruk vid utresa från utan tillstånd föra med sig skjutvapen och ammunition till vapnet, om han enligt vapenlagen är berättigad att inneha vapnet här i landet och det skall återinföras. Enligt 11 § har att polismyndigheten att pröva frågor om utförsel av andra skjutvapen än militära sådana, om sökanden är berättigad att inneha vapnet enligt vapenlagen och 1. vill föra ut högst tio vapen vid flyttning till utlandet, 2. vill föra ut vapen för användning vid jakt, tävling eller övning utom landet, om vapnen skall återinföras, 3. vill överföra högst tio vapen till en enskild person i ett nordiskt land eller ett annat land som har tillträtt den europeiska vapenkonventionen, 4. vill föra ut vapnet eller delar därav för reparation, översyn eller någon annan liknande åtgärd, om materielen skall återinföras, eller 5. vill återutföra vapnet eller delar därav för reparation, översyn, eller någon annan likande åtgärd, om utförseln skall ske till mottagare i land från vilken införseln har skett. Vidare sägs i paragrafen att utförsel av handeldvapen till en enskild person enligt tredje punkten ovan får medges endast om sökanden kan visa att mottagaren är berättigad att inneha vapnet i det land till vilket utförsel skall ske. Enligt 14 § får meddela föreskrifter om utförsel av sådana handeldvapen med tillhörande ammunition som har förts in i landet med stöd av bestämmelserna i 16 § 2 vapenlagen eller som resande har fört genom landet enligt bestämmelserna i lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. i anslutning till jakt, tävling eller övning i annat land. har i sina föreskrifter - GTS k (TFS 1974:73) om införsel och återutförsel i vissa fall av jakt- eller tävlingsskjutvapen med tillhörande ammunition - bl.a. föreskrivit att vid in- eller utförsel av skjutvapen enligt 16 § 2 vapenlagen utan stöd av särskilt tillstånd, skall deklaration ske till tullmyndigheten. Vidare föreskrivs att utförsel får ske till annat land än , eller endast om särskilt tillstånd till utförseln företes för tullmyndigheten i utförselorten. Enligt artikel 11 i vapendirektivet krävs, såsom ovan angetts, att vid överföring av skjutvapen från ett medlemsland till ett annat tillstånd utfärdas av den stat där vapnet finns. Tillämpas inte artikel 11 skall enligt artikel 12 innehav av skjutvapen vid en resa genom två eller flera medlemsländer såsom huvudregel vara tillåten endast om var och en av de berörda staterna har gett sitt tillstånd. I artikel 14 sägs att medlemsstaterna skall anta alla bestämmelser som behövs för att förbjuda införsel till deras territorier av bl.a. skjutvapen, utom i de fall som anges i artiklarna 11 och 12 och förutsatt att de där föreskrivna villkoren uppfylls. Det finns i direktivet inte något uttryckligt krav på att utförsel av skjutvapen från ett medlemsland till ett annat i strid med artikel 11 eller 12 skall vara förbjudet. Härav skulle man kunna dra slutsatsen att en överföring av skjutvapen mellan medlemsstaterna i strid med direktivet skulle vara förbjuden och därmed straffbar endast i införsellandet. Mot en sådan slutsats talar emellertid det förhållande att tillstånd till en överföring skall beviljas av utförsellandet. Såväl systematiska som principiella skäl kan anföras mot att myndigheterna i respektive medlemsstat skulle utfärda tillstånd för något som redan är tillåtet enligt den statens lagstiftning. Vidare förefaller det opraktiskt och ineffektivt om en person som, utan att iaktta förfarandet i artikel 11, skickar ett vapen från ett medlemsland till en annat inte skulle kunna straffas på initiativ av avsändarlandets myndigheter. Dessutom kan anföras att för de fall där tillstånd till överföringen krävs också av införsellandet, skulle kravet på tillstånd från utförsellandet knappast fylla någon funktion om det inte behövdes för själva utförseln. Övervägande skäl talar enligt regeringens mening för att direktivet skall tolkas så att det skall vara förbjudet också enligt utförsellandets lagstiftning att överföra ett skjutvapen från en medlemsstat till en annan i strid med direktivets bestämmelser. Av detta följer att ett generellt krav på tillstånd för överföring av skjutvapen från till ett annat land inom unionen måste införas. Detta kan antingen ske genom en utvidgning av kravet på tillstånd enligt krigsmateriellagstiftningen eller genom särskilda bestämmelser om överföring av skjutvapen. Systematiska skäl talar för det senare alternativet. Det bör vara tillräckligt att dessa bestämmelser meddelas av regeringen i en förordning efter att bemyndigande därom tagits in i den nya vapenlagen. Ett sådant bemyndigande bör kompletteras med en särskild straffbestämmelse avseende det fall att någon bryter mot de av regeringen meddelade bestämmelserna genom att överföra ett vapen från till ett annat land utan nödvändigt tillstånd. Som ovan nämnts krävs enligt huvudregeln i artikel 12 vid resa med skjutvapen inom unionen tillstånd från var och en av de berörda medlemsstaterna. Tillstånd får beviljas för en eller flera resor och för en maximitid , med möjlighet till förlängning. Tillståndet skall föras in i det europeiska skjutvapenpasset. Med hänsyn härtill bör en bestämmelse i förordning om krav på tillstånd för överföring av skjutvapen utformas så att den medger att tillstånd till överföring i samband med resa inom unionen kan beviljas för flera resor av högst . Vidare måste bestämmelsen göra det möjligt att bevilja generellt tillstånd för en vapenhandlares överföring av skjutvapen till annat medlemsland. Ett sådant tillstånd skall, enligt vapendirektivet, få utfärdas för högst . Tillstånd till överföring bör kunna återkallas, om förutsättningarna för tillståndet inte längre föreligger eller om det annars finns skälig anledning till det. Från kravet på tillstånd till överföring bör göras undantag för kommersiell överlåtelse av krigsmateriel, under förutsättning att tillstånd krävs enligt krigsmateriellagstiftningen och för skjutvapen som medförs vid resa under de förutsättningar som anges i artikel 12 andra punkten och förutsatt att resan endast berör sådana länder som godtar en sådan ordning. Tillstånd bör, liksom i övriga ärenden enligt vapenlagen, meddelas av polismyndigheten. Närmare om överföring av ammunition. Enligt artikel 10 i vapendirektivet skall bestämmelserna för förvärv och innehav av ammunition vara samma som de som gäller för innehav av de skjutvapen som ammunitionen är avsedd för. Enligt ett svar på en skriftlig fråga till kommissionen, publicerat i EGT (93/C 47/45) är det kommissionens uppfattning att artikeln, i förening med artikel 12, innebär att innehav av ammunition under en resa inom unionen är underkastat samma bestämmelser som gäller för innehav av det vapen för vilket ammunitionen är avsedd. Om en resa med ett vapen kan företas med stöd endast av det europeiska skjutvapenpasset enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 12 andra punkten, får enligt kommissionen även ammunition till vapnet medföras utan särskilt tillstånd. Om däremot sådant tillstånd som avses i första punkten i artikeln krävs för att ett skjutvapen skall få medföras på resan måste resenären, enligt kommissionens uppfattning, även ansöka om tillstånd för att få medföra ammunition till vapnet på resan. Kommissionen förordar i sitt frågesvar att ett och samma tillståndsförfarande används för både vapen och ammunition och att tillstånd utfärdas i ett gemensamt dokument. Slutligen uttalar kommissionen i sitt svar att definitiva överföringar av ammunition mellan medlemsländerna inte omfattas av vapendirektivet, eftersom artikel 11 i direktivet endast behandlar överföring av skjutvapen. Det saknas enligt regeringens mening skäl att göra annan tolkning av vapendirektivet än den som kommissionen har gett uttryck för i sitt frågesvar. Överföring av ammunition inom unionen regleras inte endast i vapendirektivet utan även i rådsdirektivet 93/15/EEG av om harmonisering av bestämmelserna om utsläppande på marknaden och övervakning av explosiva varor för civilt bruk (nedan explosivvarudirektivet). Till skillnad från vapendirektivet gäller explosivvarudirektivet inte endast inom EU, utan inom hela EES. Enligt inledningen till direktivet omfattar detta ammunition, men endast vad gäller reglerna för kontroll av överföring och därtill knutna bestäm- melser. Vidare sägs att eftersom ammunition omfattas av samma överföringsvillkor som vapen bör överföring av ammunition regleras av samma bestämmelser som de som gäller för vapen och som fastställs i vapendirektivet. I artikel 10 i explosivvarudirektivet föreskrivs vad som skall iakttas vid överföring av ammunition mellan medlemsländerna. Bestämmelsen är i det närmaste identisk med artikel 11 i vapendirektivet såvitt avser de fyra första punkterna och med artikel 13 såvitt avser sista punkten. Det finns emellertid inte någon bestämmelse i explosivvarudirektivet som motsvarar artikel 12 i vapendirektivet (överföring i samband med resa). Frågan uppkommer därför om den ordning som föreskrivs i artikel 10 i explosivvarudirektivet skall tillämpas även beträffande ammunition som någon medför vid resa mellan medlemsländerna. Praktiska skäl talar emot att så sker. Den som medför ett skjutvapen vid en resa inom unionen i syfte att delta i jakt eller tävling får normalt anses ha behov av att även medföra ammunition som passar till vapnet. Om inte ammunitionen kunde medföras med stöd av de föreskrifter som enligt artikel 12 i vapendirektivet skall kunna tillämpas för vapnet, får denna bestämmelse en ytterst begränsad praktisk betydelse. Övervägande skäl talar därför för att artikel 10 i explosivvarudirektivet inte skall anses avse ammunition som förs med vid en resa mellan två eller flera medlemsländer, om ammunitionen är avsedd för ett vapen som medförs vid resan i enlighet med artikel 12 i vapendirektivet. Enligt 5 § vapenlagen krävs såsom huvudregel tillstånd för att föra in ammunition i . Bestämmelserna för sådant tillstånd motsvarar i huvudsak bestämmelserna för tillstånd till införsel av skjutvapen. Undantag från kravet på tillstånd finns i 16 § första stycket. Enligt första punkten får enskilda personer, sammanslutningar, huvudmän för museer samt bevakningsföretag föra in ammunition som behörigen har förvärvats i . I andra punkten föreskrivs att medborgare i , och får föra in ammunition till de vapen som de under vissa förutsättningar tillståndsfritt får föra in i . I vapenlagen finns endast en bestämmelse om utförsel av ammunition (17 §). Där regleras återutförsel av sådan ammunition som en resande fört med sig till utan att vara berättigad att föra in den. Utförsel av ammunition regleras i övrigt i krigsmateriellagstiftningen. Enligt krigsmateriellagen och krigsmaterielförordningen gäller i huvudsak samma bestämmelser för utförsel av ammunition som för de vapen för vilken ammunitionen är avsedd. Ammunition omfattas även av lagstiftningen om brandfarliga och explosiva varor. Enligt 11 § lagen om brandfarliga och explosiva varor krävs tillstånd för import av explosiva varor. Av förordningen till lagen framgår att när det gäller import av ammunition meddelas tillstånd av polismyndigheten. Utförsel regleras inte i lagstiftningen om brandfarliga och explosiva varor. All införsel av ammunition bör liksom som huvudregel kräva tillstånd enligt vapenlagen. Tillståndsprövning enligt vapenlagen och enligt lagen om brandfarliga och explosiva varor bör ske i ett sammanhang och resultera i ett beslut. I de fall ett skjutvapen tillståndsfritt får föras in i bör även ammunition för personligt bruk få föras in utan tillstånd enligt vapenlagen, förutsatt att innehavaren är berättigad att inneha ammunitionen i . Detta bör gälla oavsett om ammunitionen har förvärvats i eller i något annat land. Om det i dessa fall skall krävas tillstånd till införseln enligt lagen om brandfarliga och explosiva varor får övervägas i samband med den översyn av regelsystemet som sker i samband med genomförande av explosivvarudirektivet. Av artikel 10 i explosivvarudirektivet samt artiklarna 10 och 12 i vapendirektivet följer, i enlighet med vad nu sagts, att tillstånd för överföring av ammunition mellan medlemsländerna krävs i samma utsträckning som för överföring av skjutvapen. Praktiska skäl talar för att överföring av ammunition från till ett annat medlemsland regleras på samma sätt som överföring av skjutvapen samt att tillstånd meddelas av samma myndighet. Ett bemyndigande för regeringen att utfärda bestämmelser om överföring av vapen bör därför även omfatta överföring av ammunition. Bestämmelserna bör utformas så att ett gemensamt beslutsförfarande kan användas när skjutvapen och ammunition skall överföras i ett sammanhang, oavsett om överföringen av ammunition sker enligt artikel 10 i explosivvarudirektivet eller artikel 12 i vapendirektivet. Med hänsyn bl.a. till att explosivvarudirektivet gäller inom hela EES bör bemyndigandet i fråga om både skjutvapen och ammunition, utformas generellt och alltså inte vara begränsat till överföring till endast andra medlemsländer. Genom en sådan generell utformning ges möjlighet för regeringen att anpassa regelverket till en framtida eventuell utvidgning av kravet på tillstånd för överföring av skjutvapen och ammunition även till andra länder. 5.7 Kontroll och påföljd -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Den svenska vapenregleringen håller en | | hög kontrollnivå och är så utformad att vapendirektivets | | bestämmelser om kontroll och påföljd väl uppfylls. Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i utredningens bedömning eller lämnar den utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 14 i vapendirektivet skall medlemsstaterna anta alla bestämmelser som behövs för att förbjuda införsel till deras territorier av dels skjutvapen som omfattas av direktivet, utom i de fall som anges i artiklarna 11 och 12 under förutsättning av att de däri föreskrivna villkoren uppfylls, dels av andra vapen, förutsatt att den ifrågavarande medlemsstatens föreskrifter tillåter det. Medlemsstaterna skall enligt artikel 15 skärpa kontrollen av vapeninnehav vid unionens yttre gränser. Särskilt skall medlemsstaterna övervaka att resande från tredje land, som avser att resa vidare till ett annat medlemsland iakttar bestämmelserna i artikel 12. Vidare sägs i artikeln att direktivet inte skall utesluta kontroller som utförs av medlemsstaterna eller ett transportföretag i samband med ombordstigning på ett transportmedel. Enligt artikel 16 i vapendirektivet skall medlemsstaterna fastställa sanktioner som skall tillämpas vid överträdelser av de bestämmelser som antas enligt direktivet. Dessa bör enligt artikeln vara tillräckligt stränga för att främja efterlevnaden av bestämmelserna. Som tidigare angetts krävs enligt 5 § vapenlagen tillstånd för införsel av skjutvapen till . Detta gäller inte endast skjutvapen och ammunition enligt vapendirektivets definition utan också andra vapen, t.ex. tårgasspray, harpuner, armborst m.m. När det gäller andra vapen än sådana som faller under vapenlagen finns motsvarande krav i förordningen (1990:415) om tillstånd till införsel av vissa farliga föremål. Vid prövning av en ansökan om tillstånd till införsel kommer det , såsom redogjorts för i det föregående avsnittet, att ställas krav på att de i artikel 11 respektive 12 föreskrivna villkoren är uppfyllda. Regeringen gör den bedömningen att de i detta lagstift- ningsärende föreslagna författningsändringarna väl uppfyller kraven i artikel 14 i vapendirektivet.