prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Sålunda är det numera länsstyrelserna som prövar vissa frågor som har med nedsättning av pengar att göra. Bestämmelser om nedsättning finns i två lagar. Lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos myndighet ger en gäldenär en allmän möjlighet att frigöra sig från en skuld genom att sätta ned skuldbeloppet hos länsstyrelse, t.ex. när han inte vet eller bör veta vem som är rätt betalningsmottagare. Enligt en i prop. 1995/96:43 föreslagen regel i 8 kap. 12 a § jordabalken kan en arrendator i vissa fall deponera en arrendeavgift eller en del av denna hos när han eller hon anser sig ha rätt till ersättning av jordägaren. Motsvarande regel gäller enligt 12 kap. 21 § samma balk för hyresgäst. Innebörden av de nu berörda bestämmelserna är att den som nedsätter ett belopp normalt undgår påföljder för underlåten betalning till borgenären. Ett beslut av en länsstyrelse i ett nedsättningsärende enligt lag eller enligt 12 kap. 21 § jordabalken kan med nu gällande regler överklagas direkt till hovrätten. Det ligger i linje med allmänna reform på det utsökningsrättsliga området att länsstyrelsernas beslut i fortsättningen överklagas till tingsrätt. Därför bör de berörda reglerna om överklagande ändras till att gälla tingsrätt. Vid ett överklagande bör den nya ärendelagen tillämpas. Om någon enskild överklagar myndighetens beslut kommer myndigheten att vara motpart i domstolen (se avsnitt 7.3). -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Testamentsexekutorer och sådana personer | | som enligt testamentariska förordnanden endast i viss del | | utreder ett dödsbo skall inte längre behöva underrätta tingsrätten| | om till vilka deras årsredovisning har lämnats. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna har överlag godtagit utredningsförslaget. Skälen för regeringens förslag: För en testamentsexekutor och för den som enligt ett förordnande i ett testamente endast i viss del verkställer utredningen efter en avliden gäller enligt 19 kap. 20 § andra stycket i betydande utsträckning detsamma som för en boutredningsman. Detta innebär bl.a. att han eller hon före skall avge en redovisning för sin medelsförvaltning under det föregående kalenderåret. Redovisningen skall sändas till minst en av dödsbodelägarna. De övriga delägarna skall underrättas om vem som har fått redovisningen. Om det finns någon delägare i boet som är underårig eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § skall ett exemplar av redovisningen sändas till överförmyndaren. Tingsrätten skall underrättas om vem som har tillställts årsredovisningen. Rätten för ett register över förordnade boutredningsmän och kontrollerar att de kommer in med sådana underrättelser. Om en boutredningsman inte fullgör det som åligger honom, kan rätten vid vite förelägga honom att fullgöra sin skyldighet. Av naturliga skäl kan tingsrätten emellertid inte föra något register över testamentsexekutorer eller över sådana personer som enligt ett testamente endast i viss del utreder ett dödsbo. I detta sammanhang skall nämnas att reglerna om bevakning av testamenten vid rätten upphävdes . Det som har sagts nu får givetvis högst betydande återverkningar på möjligheterna att utöva en domstolskontroll. Bestämmelserna om skyldighet för boutredningsmän m.fl. att löpande redovisa för sin förvaltning tillkom efter ett långvarigt utredningsarbete. Syftet med reglerna är att skydda dödsbodelägarna mot att egendomen i boet förskingras av den som svarar för boutredningen. har inte funnit skäl att föreslå några ändringar när det gäller boutredningsmannens redovisningsskyldighet eller hans skyldighet att underrätta tingsrätten om vem som tillställts redovisningen. Enligt utredningen bereder emellertid kontrollen av testamentsexekutorer och av dem som enligt testamente endast i viss del utreder ett dödsbo problem för tingsrätterna. Utredningen föreslår därför att sådana personer inte längre skall behöva underrätta tingsrätten om vem som har tillställts redovisningen. Remissinstanserna har allmänt godtagit förslaget. Ett av skälen till att det ansågs vara en angelägenhet för det allmänna att skapa ett skydd för de medel som omhändertagits av boutredningsmän var just att det är domstolen som utser boutredningsmän. Det skälet kan inte åberopas till förmån för en offentlig kontroll av att testamentsexekutorer och sådana personer som enligt testamente endast i viss del utreder ett dödsbo fullgör sin redovisningsskyldighet. De är ju utsedda på privat väg och det kan därför sägas vara mindre naturligt med en offentlig kontroll beträffande dem. Den dödsbodelägare som vill ha garantier för en effektiv offentlig kontroll av att en testamentsexekutor fullgör sina skyldigheter kan lätt åstadkomma sådana genom att hos domstolen begära att boet avträds till förvaltning av boutredningsman. Finns det en testamentsexekutor är det normalt han som skall förordnas till boutredningsman (se 19 kap. 3 § tredje stycket ). På grund av det som har sagts nu bör förslag genomföras. För att det inte skall kunna uppstå någon tvekan om hur det förhåller sig med uppgiftsskyldigheten i det fall att testamentsexekutorn förordnas till boutredningsman bör dock lagtexten utformas på ett sätt som något skiljer sig från utredningens förslag. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ett avtal om lösöreköp skall inte längre tas| | in i tingsrättens protokoll utan i stället registreras hos en | | kronofogdemyndighet. Myndighetens beslut skall kunna överklagas | | till tingsrätt. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens utom så till vida att utredningen föreslår att avtalen om lösöreköp endast skall visas upp för kronfogdemyndigheten och att överklagande skall ske till . Remissinstanserna har överlag godtagit utredningsförslaget. ombudsmän menar dock att man bör ha samma regler om överklagande som i ärenden om kallelse på okända borgenärer (jfr avsnitt 14). Skälen för regeringens förslag: För att den som förvärvar lös egendom skall vara skyddad mot säljarens borgenärer krävs som huvudregel att han har fått egendomen i sin besittning. Lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter i säljarens vård kvarbliva (lösöreköpslagen) ger köparen en möjlighet att få ett skydd mot säljarens borgenärer trots att han låter den köpta egendomen vara kvar hos säljaren. Skyddet förutsätter att det upprättas en skriftlig, bevittnad handling om köpet och att köpet kungörs i en tidning på den ort där säljaren bor. från det att kungörelsen infördes skall en kopia av avtalet och ett bevis om kungörelsen visas upp för kronofogdemyndighe- ten i det län där egendomen finns. Dessutom skall avtalet inom en månad från kungörelsen ges in till tingsrätten i den ort där egendomen finns för att hos tingsrätten tas in i dess bouppteckningsprotokoll. Lösöreköparen vinner skydd mot säljarens borgenärer efter det att avtalet företeddes för rätten. Vid tingsrätten handläggs ärendet enligt ärendelagen. Tingsrätten skall föra en förteckning över de avtal som tagits in i protokollet. Ett beslut av tingsrätten kan överklagas. föreslår att handläggningen av frågor om lösöreköp flyttas från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna. Förslaget har allmänt godtagits av remissinstanserna. Att frågor om lösöreköp handläggs vid domstol torde ha ett samband med att en protokollering vid domstol förr ledde till en mer omfattande publicitet än motsvarande åtgärd vid en förvaltningsmyndighet. torde det inte föreligga någon sådan skillnad. Myndigheten kan ju lika väl som en domstol föra en förteckning över de avtal det gäller och svara på t.ex. en telefonför- frågan från den som är intresserad av uppgifter. Ärendena om lösöreköp bör därför flyttas från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna. Man kan emellertid inte nöja sig med att - som föreslår - det avtal det gäller endast visas upp för kronofogdemyndigheten. I stället måste myndig- heten besluta om registrering, dvs. företa en åtgärd som motsvarar tings- rätternas beslut om protokollering. Avtalen bör därför i fortsättningen inte endast visas upp för kronofogdemyndigheten utan även registreras hos den myndigheten. Självklart bör det hos myndigheten gå att på ett enkelt sätt få fram uppgifter om vilka avtal som har registrerats hos den myndigheten. För den skull behöver det emellertid inte hos myndigheten föras någon särskild förteckning. De föreskrifter som kan behövas bör inte tas upp i lagen. Det torde vara högst ovanligt att ett beslut som fattas i ett lösöreköpsärende överklagas. hävdar att man kan avstå från särskilda regler om överklagande, vilket skulle innebära att kronofogdemyndighetens beslut fick överklagas till . ombudsmän synes mena att överklagande i stället bör ske till tingsrätt. Med hänsyn till ärendenas samband med de utsökningsrättsliga ärendena bör överklagande ske till tingsrätt. Regeln om detta bör utformas som en hänvisning till utsökningsbalkens regler om överklagande (jfr avsnitt 14). Till följd av att lösöreköpsavtalen inte skall företes inför rätten behöver en bestämmelse i 2 kap. 4 § lagen (1984:649) om företagshypotek justeras (se lagförslag 19). 14 Kallelse på okända borgenärer -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ett ärende om kallelse på okända borgenärer| | skall inte längre handläggas av en tingsrätt utan av en krono- | | fogdemyndighet eller, om gäldenären är ett aktiebolag, av Patent-| | och registreringsverket. Myndigheternas beslut skall kunna | | överklagas till tingsrätt. förslag: Ärendena om kallelse på okända borgenärer skall flyttas ned från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna. Remissinstanserna har i allmänhet godtagit utredningsförslaget. Riks- skatteverket menar dock att ärenden som har samband med en likvidation av ett aktiebolag bör handläggas av och att det bör övervägas om inte även ärenden som har samband med likvidation av annan juridisk person bör handläggas av annan myndighet än kronofogdemyndighet. Hovrätten över och menar att sådana ärenden där gäldenären är ett aktiebolag men där det inte råder någon tvist mellan aktieägarna skall handläggas av . och i motsätter sig utredningsförslaget med hänvisning till att kronofog- demyndigheternas objektivitet kan komma att ifrågasättas. Samma kro- nofogdemyndighet säger vidare att det kan uppstå tvivel om hur ärendet skall handläggas hos myndigheten i det fallet att en gäldenär gör en invändning mot en fordran som en borgenär anmäler. Skälen för regeringens förslag: I vissa situationer, där det finns ett särskilt starkt intresse av att få klarhet i vilka skulder som en viss fysisk eller juridisk person har, kan en tingsrätt kalla dennes okända borgenärer att anmäla sina fordringar. Enligt lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer kan sådan kallelse utfärdas när bouppteckning har skett efter en avliden eller när ansökan om äktenskapsskillnad eller anmälan enligt 9 kap. 1 § andra stycket har gjorts. Också en god man eller förvaltare enligt får ansöka om kallelse på okända borgenärer. Enligt särskilda bestämmelser i den associationsrättsliga lagstiftningen skall vid likvidation de gode männen ansöka om sådan kallelse. Det gäller likvidation av aktiebolag, bankaktiebolag, handelsbolag, kommanditbolag, sparbank, föreningsbank, ekonomisk förening, understödsförening, bostadsrättsförening eller sambruksförening. Till ansökan skall fogas en förteckning över gäldenärens kända borgenärer. Förfarandet vid tingsrätten går ut på att den som har en fordran på gäldenären genom kungörelse i Post- och uppmanas att anmäla denna fordran till rätten . Den som inte anmäler sin fordran riskerar att förlora sin fordringsrätt. Tingsrätten skall alltid underrätta kronofogdemyndigheten i länet och samtliga kända borgenärer om kungörelsen. Vid tingsrätten handläggs ärendet enligt ärendelagen. Ett ärende avgörs utan förhandling av en juristdomare. Att frågor om kallelse på okända borgenärer handläggs vid domstol torde ha ett samband med att en protokollering vid domstol förr ledde till en mer omfattande publicitet än en hantering vid en förvaltningsmyndighet skulle ha gjort. torde det inte föreligga någon sådan skillnad (jfr föregående avsnitt om lösöreköp). En handläggning vid en förvaltningsmyndighet skulle inte komma att skilja sig från en handläggning hos tingsrätten. I fråga om valet av handläggande myndigheter talar starka skäl för när det gäller sådana fall där gäldenären är ett aktiebolag. I allmänhet är det nämligen verket som beslutar om likvidation av ett aktiebolag och kallelsen på okända borgenärer ingår enligt 13 kap. 10 § aktiebolagslagen (1975:1385) som ett led i likvidationsförfarandet. En nedflyttning av övriga ärenden till krono- fogdemyndigheten medför inte några komplikationer såvitt gäller frågor om myndighetens objektivitet. Det skall nämligen aldrig ske någon materiell prövning av en fordran i själva ärendet. Om sålunda gäldenären hävdar att han inte har den skuld som en anmälan avser, skall frågan om skulden vid behov prövas i vanlig rättegång. förslag om en nedflyttning av kallelseärendena bör därför genomföras på det sättet att prövningen av frågor om kallelse på okända borgenärer läggs på kronofogdemyndighet eller, om gäldenären är ett aktiebolag, på . Såvitt gäller överkla- gande av en kronofogdemyndighets beslut bör - som utredningen föreslagit - utsökningsbalkens regler tillämpas. Detta innebär bl.a. att överklagande skall ske till tingsrätt där ärendelagen blir tillämplig. Även ett överklagande av ett beslut av bör ske till tingsrätt. Vid överklagande bör den nya ärendelagen gälla. Förslaget till ny ärendelag innebär i förhållande till den nuvarande ärendelagen på flera punkter besparingar för det allmänna. Detta beror framför allt på att tingsrätter oftare än nu kan avgöra ärenden med endast en juristdomare i stället för med flera sådana eller med en juristdomare i förening med nämndemän eller experter. Det beror också på att frågor om kommunicering av till domstolen inkomna skrivelser ges en utförligare reglering enligt vilken kommunicering kan underlåtas när sådan inte behövs. I kostnadssparande riktning verkar även att förslaget öppnar för en enklare övergång till ett system med krav på prövnings- tillstånd vid överklagande och att det ger underlag för införande av förord- ningsbestämmelser om en rationellare hantering av ärendena på domstolarnas kanslier. Vid kostnadsfrågans bedömning skall man nog inte heller bortse från att sådana klarare handläggningsregler som förslaget till ny ärendelag innehåller jämfört med den nuvarande ärendelagen i sig innebär att handläggningen förenklas. De regler som föreslås om att förfarandet i ökad utsträckning skall vara muntligt innebär i sig inga kostnadsökningar av betydelse, eftersom de förslag som läggs fram i det hänseendet till största delen föranleds av konven- tionsåtaganden när det gäller mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Besparingar kan uppnås genom att enligt förslaget sammanträden i ärenden skall kunna hållas på telefon. Den föreslagna nya lagen torde inte i sig påverka behovet av att samhället lämnar enskilda parter en kostnadssubventionerad rättshjälp. Förslaget att en beslutsmyndighet i en del fall skall medverka som part i dom- stolsförfarandet kan för några ärendetyper leda till ökade kostnader för samhället. Det gäller ärenden som vid tingsrätten inleds genom överklagande av ett beslut som meddelats av överförmyndare, eller . Det rör sig inte om särskilt många fall eller om totalt sett särskilt höga kostnader med den utformning som reglerna om medverkan har getts i förslaget. I kostnadsbesparande riktning verkar att i bl.a. felparkeringsärenden och disciplinärenden inom totalförsvaret domstolarna i en del fall inte längre kommer att behöva kommunicera inkomna skrivelser med någon företrädare för de allmänna intressena när en enskild överklagar ett beslut av förvaltningsmyndigheten. I kostnadsbesparande riktning verkar även att i felparkeringsärenden den polismyndighet som beslutat skall vara part i domstolen. Genom detta undgår man ju att i dessa ärenden koppla in ytterligare en myndighet. För de fall där en beslutsmyndighet medverkar som part har man anledning räkna med att antalet överklaganden av tingsrättsavgöranden till hovrätt kan bli något lägre än om den enskilde inte haft någon motpart som fört fram motargument under förfarandet i tingsrätten. Det finns alltså när det gäller kostnadsbilden inte bara positiva utan även negativa faktorer. Några närmare kostnadsberäkningar synes inte kunna göras men en sammanfattande bedömning talar för att den nya ärendelagen totalt sett kommer att leda till kostnadsminskningar för det allmänna. Den nya ärendelagen med följdförfattningar bör träda i kraft . I avsnitt 17.1 behandlas behovet av övergångsbestämmelser. 17.1 Förslaget till lag om domstolsärenden 1 § Som angetts i det föregående (avsnitt 6 och 7.1) föreslås att den nuvarande ärendelagen skall ersättas av en ny ärendelag med i huvudsak samma tillämpningsområde som den nuvarande. Den nya lagen skall enligt förslaget gälla inte bara i tingsrätt utan också i hovrätt och , om någon överklagar (se avsnitt 7.2). I paragrafen finns de grundläggande bestämmelserna om den nya lagens tillämpningsområde. Ett ärende enligt den nya lagen kan inledas genom en officialprövningsåtgärd av domstolen eller t.ex genom en anmälan, en ansökan eller ett överklagande (se vidare kommentaren till 4 §), medan ett mål enligt inleds genom att en part ansöker om stämning . Den skillnaden kan emellertid inte läggas till grund för en fristående och heltäckande definition av den nya lagens ärendebegrepp. De allra flesta fall där någon får ansöka men inte behöver ansöka om stämning skall visserligen handläggas som domstolsärenden. Det finns emellertid fall där någon har rätt att ansöka (dvs. ansöka utan något krav på stämning) och där handläggningen skall ske enligt (se t.ex. 6 kap. 17 § och andra familjerättsliga bestämmelser enligt vilka det får göras en s.k. gemensam ansökan; se även t.ex. 41 kap. 2 § ). Inte heller kan man åstadkomma en fristående och heltäckande definition av tillämpningsområdet genom att använda begreppen mål och ärende . En av orsakerna till detta är att många ärenden liksom bör handläggas enligt inom ramen för en rättegång enligt den balken (RB-ärenden). För att man skall kunna ge den nya lagens tillämp- ningsområde en självständig definition synes man i stället primärt behöva bygga på motsättningen mellan rättskipning i klassisk mening (som utan att det finns någon uttrycklig bestämmelse om detta utgör tillämpningsom- råde) och annan rättsvård (som utgör ärendelagens ursprungliga tillämpningsom- råde). Att i en lagtext förklara skiljelinjen mellan det som skall anses utgöra sådan rättskipning och det som skall anses utgöra annan rättsvård med de krav på exakthet som ställs i en lagtext är dock minst lika svårt nu som det var när den nuvarande ärendelagen tillskapades. För åtskilliga rättsområden skulle lösningen behöva kompletteras med uttryckliga bestämmelser om att ärendelagen var tillämplig. I promemorian föreslås därför - i syfte att åstadkomma en heltäckande lösning - att den nya lagen skall tillämpas vid handläggningen av sådana ärenden som tas upp av en tingsrätt och som inte skall handläggas enligt eller förvaltningslagen (1986:223). Emellertid kan det ifrågasättas om inte promemorieförslaget kan leda till en förändrad gränsdragning mellan ärendelagen och förvaltningslagen (jfr /, Nya förvaltningslagen med kommentarer, 4:e upplagan s. 53). För att tydligt markera att någon sådan förändring inte är avsedd bör promemorieförslaget preciseras på det sättet att det uttryckligen anges att det skall röra sig om ett rättsvårdsärende . För den skull anges i paragrafen på i princip samma sätt som i den nuvarande ärendelagen att den nya lagen gäller handläggningen av sådana rättsvårdsärenden som skall tas upp av tingsrätt och som inte skall handläggas enligt . Definitionen av tillämpningsområdet är givetvis inte för alla fall i sig helt klargörande. Detta kan dock knappast orsaka några nya problem. Området samman- faller nämligen enligt det som sagts i avsnitt 7.1 - i den mån det inte meddelas särskilda föreskrifter - med den nuvarande ärendelagens tillämpningsområde och gränserna för detta har under de år ärendelagen gällt vunnit fasthet. För flera av de lagar som innehåller materiella bestämmelser om ärendena föreslås bestämmelser enligt vilka det uttryckligen anges att den nya ärendelagen är tillämplig (jfr t.ex. avsnitt 17.5 och 17.7). Särskilt såvitt avser familjerätten föreslås dock inga sådana regler. Liksom är det nämligen när det gäller de familjerättsliga ärendena tillräckligt att det i anslutning till den materiella lagstiftningen anges att det rör sig om ett ärende eller att det på annat sätt får framgå att det är ärendelagen som skall tillämpas, t.ex. genom att förfarandet skall inledas genom en ansökan som inte är gemensam och inte avser stämning eller att förfarandet skall inledas genom en anmälan. Ett tydligt tecken på att det är ärendelagen och inte som skall tillämpas får man i de fall där det inte finns något egentligt partsförhållande och inte heller rör sig om ett administrativt ärende (t.ex. ett ärende om utfående av en allmän handling). Man bör dock observera att i ett RB-ärende partsförhållandet kan vara latent, som t.ex. vid bevisupptagning till framtida säkerhet. Något undantag för de ärenden som angår straff eller annan med brott förenad påföljd behöver inte göras i den nya lagen, eftersom det för sådana straffrättsliga fall som inte bör handläggas enligt ärendelagen redan av be- stämmelser i anslutning till den materiella lagstiftningen framgår att i stället bestämmelser för brottmål skall tillämpas (se även 2 §). För att man skall undvika en felaktig regeltillämpning bör i fortsättningen RB-ärenden, t.ex. ärenden om bevisupptagning enligt 41 kap. RB till framtida säkerhet, registerföras på sådant sätt att det framgår att de skall handläggas på annat sätt än ärendena enligt den nya ärendelagen. Särskilt när det gäller bevisupptagning åt en utländsk domstol kan det få allvarliga konsekvenser om ärendelagen (den gamla eller den nya) tillämpas i stället för . Frågor om registerföring m.m. (med hjälp av dagbok eller ADB-behandling) tas upp till närmare behandling i ett senare sammanhang. Det finns inga bestämmelser i den nya lagen om gemensam handläggning av två ärenden. I många fall bör emellertid en gemensam handläggning kunna ske, om det är lämpligt. I viss utsträckning kan härvid reglerna i 14 kap. RB tjäna som vägledning. Ett ärende enligt den nya lagen kan dock inte handläggas gemensamt med ett mål enligt . Detta hindrar inte att de handläggs samti- digt. En förutsättning är dock att varken de för ärendet eller de för målet föreskrivna garantierna för rättssäkerhet behöver sättas åt sidan. Det finns inte någon bestämmelse i den nya lagen om att på sätt som anges i 14 kap. 7 a § RB får besluta om gemensam handläggning av flera ärenden från olika domstolar. Som angett är behovet av en bestämmelse alltför litet för att motivera bestämmelsen, även om det givetvis kan tänkas förekomma något enstaka undantagsfall (se t.ex. NJA 1989 s. 643 II). I den nya lagen finns inte heller några motsvarigheter till bestämmelserna i 14 kap. 8 § RB om det fallet att det på ena sidan i förfarandet finns flera parter. Situationen är visserligen inte helt ovanlig i ärenden men reglerna i det berörda lagrummet ger uttryck för allmänna processprinciper som inte sällan behöver tillämpas analogt i målen enligt (jfr Fitgers kommentar till , s. 14:17, och , Processgemenskap, Upp- sala 1994). Vid behov kan en analogitillämpning bli aktuell även för ärendenas del. I används uttrycket domstolen för att beteckna myndigheten som sådan. För att beteckna domstolen i dess för visst mål beslutande sammansättning används uttrycket rätten .