prop · GJ0337 · 1996-01-01 00:00:00 — Regeringen finner med hänsyn härtill att endast det förhållandet att dödsstraff alltjämt tillämpas i en del av PFF- staterna inte bör utgöra något hinder mot ett fullt deltagande i samarbetet. Mot bakgrund av bestämmelserna i avtalet om fördelning av domsrätt måste emellertid, inför varje övning i ett främmande land, övervägas om rättssäkerheten i den staten håller tillräckligt hög standard för att garantera att styrkans medlemmar inte löper oacceptabla risker, om de skulle bli misstänkta för brott. 7.4.3 Frågor om internationell rättshjälp m.m. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Befintlig lagstiftning om internationell | | rättshjälp m.m. får anses vara tillfyllest för ratifikation av | | avtalet med avseende på dess bestämmelser om ömsesidigt bistånd | | med anhållanden, utredning, bevisupptagning etc. | -------------------------------------------------------------------- Utredningens bedömning: Utredningen har av tidsskäl avstått från att närmare analysera frågan. Remissinstanserna har inte särskilt berört de aktuella frågorna. har dock påpekat att utlämning enligt svensk rätt inte får ske av någon som kan förväntas bli dömd till döden samt ifrågasatt om inte utredningen i anledning härav bort diskutera behovet av en svensk reservation till avtalet. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel VII punkten 5 a i avtalet skall myndigheterna i de mottagande och de sändande staterna bistå varandra med att anhålla medlemmar av en styrka eller dess civila personal eller anhöriga inom den mottagande statens territorium och med att överlämna dem till den myndighet som har domsrätt i enlighet med de övriga bestämmelserna i avtalet. Av punkten 5 c följer dock att en anklagad medlem av en styrka eller dess civila personal över vilken den mottagande staten skall utöva domsrätt skall, om han är i den sändande statens förvar, kvarstanna där tills åtal väckts mot honom av den mottagande staten. I punkten 6 a föreskrivs bl.a. att myndigheterna i de mottagande och sändande staterna skall bistå varandra med utförande av all nödvändig utredning av lagöverträdelser och upptagning och sammanställning av bevisning inklusive beslagtagande av, och i förekommande fall, överlämnande av föremål som sammanhänger med överträdelsen. För sistnämnda fall får ställas villkor om återlämnande. Den rätt som tillkommer den sändande statens militära myndigheter att upprätthålla ordningen och lydnaden inom styrkan, och som beskrivits under avsnitt 7.4.1, får anses innefatta möjlighet att även tvångsvis återbörda styrkans medlemmar och dess civila personal till hemlandet under övningen eller vid dess slut. Med hänsyn härtill bör ett överlämnande av en person som tillhör styrkan från svensk myndighet till styrkan när denna befinner sig i jämställas med en utlämning till den sändande staten. Bestämmelser om utlämning för brott finns såvitt avser de övriga nordiska länderna i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska utlämningslagen) och såvitt avser övriga länder i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslag). Enligt utlämningslagen får utlämning ske av en person som i ett främmande land är misstänkt, tilltalad eller dömd för en där straffbelagd gärning. Den gärning för vilken utlämning begärs skall motsvara brott enligt svensk lag för vilket är föreskrivet fängelse . Utlämning får dock inte ske för brott som avses i 21 kap. eller i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Detta innebär att utlämning inte kan ske för typiska brott mot militär lagstiftning, såsom ordervägran, rymning etc. Ytterligare ett antal hinder mot utlämning föreskrivs i utlämningslagen, bl.a. får utlämning inte ske för politiska brott, om den som begärs utlämnad riskerar förföljelse i hemlandet, om utlämning skulle strida mot humanitetens krav eller om den som begärs utlämnad riskerar att straffas med döden. Framställning om utlämning skall ges in till . Den skall göras på diplomatisk väg om inte i förhållande till den främmande staten har överenskommit att tillämpa en annan ordning. Utlämning beslutas av regeringen efter inhämtande av yttrande från Riksåklagaren. Om den som begärs utlämnad inte har samtyckt till utlämning, skall frågan om utlämning lagligen kan ske prövas av . I samband med ett beslut om utlämning får regeringen även förordna att föremål som tagits i beslag skall överlämnas till den främmande staten. I ett ärende om utlämning gäller samma regler om tvångsmedel som i brottmål. Den som begärs utlämnad kan alltså bli föremål för häktning och anhållande i enlighet med bestämmelserna därom i . Dessutom föreskrivs i utlämningslagen att den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott, som enligt lagen kan föranleda utlämning, får på begäran av myndighet i den främmande staten eller med anledning av en där utfärdad efterlysning anhållas eller åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet av åklagare. Den nordiska utlämningslagen ger möjlighet att utlämna i vidare omfattning än utlämningslagen, bl.a. kan utlämning ske även för militära brott. Utlämning får i vissa fall beslutas av åklagare eller av Riksåklagaren och i övriga fall av regeringen. Yttrande från behöver inhämtas endast om regeringen skall besluta och endast om det finns särskilda skäl. Tvångsmedel får användas i samma omfattning som enligt utlämningslagen. Genom reglerna i lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol (bevisupptagningslagen) kan alla sorters bevis som är tillåtna enligt svensk rätt tas upp på begäran av en utländsk domstol. Genom en lagändring, som trädde i kraft , kan enligt 1 § bevisupptagningslagen bevisupptagning även ske bl.a. på begäran av annan som enligt en internationell överenskommelse som är bindande för får göra en sådan framställning (prop. 1995/96:4, bet. 1995/96:JuU3, rskr. 1995/96:20, SFS 1995:1227). Som villkor för att bevisupptagning i brottmål skall ske gäller enligt 1 § att den brottsliga gärningen skall motsvara brott enligt svensk lag. Vidare gäller vissa undantag för det fall den brottsliga gärningen har karaktär av politiskt brott. I lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat (tvångsmedelslagen) finns bestämmelser om bl.a. beslag och husrannsakan för bevisändamål. Framställning om en sådan åtgärd får göras av myndighet i en främmande stat. Genom en hänvisning till vissa bestämmelser i utlämningslagen gäller vissa villkor för att en framställning från främmande stat skall kunna bifallas. I fråga om framställning från annan stat än , , eller gäller t.ex. att åtgärd inte får vidtas om den brottsliga gärningen inte motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse . En sådan framställning får heller inte bifallas om gärningen nämns i de föreskrifter i 16 kap. som avser brott av krigsman eller i 21 kap. eller i lagen om totalförsvarsplikt, såvida inte gärningen också innefattar brott för vilket utlämning får ske. Beslut om att ett föremål skall överlämnas fattas av regeringen. Enligt 4 § tvångsmedelslagen får ett beslut om överlämnande förenas med förbehåll. Av redogörelsen framgår att gällande bestämmelser om internationell rättshjälp torde göra det möjligt att tillmötesgå de flesta framställningar om anhållande och utlämning av en medlem av den sändande statens styrka till den statens myndigheter eller om utredning, bevisupptagning eller överlämnande av beslagtagna föremål. Emellertid är det också möjligt att tänka sig fall som formellt omfattas av de angivna bestämmelserna i artikel VII, men där gällande lagstiftning inte ger utrymme att gå myndigheterna i den främmande staten till mötes. Den situation som ligger närmast till hands i detta hänseende är att myndigheterna i ett utomnordiskt land begär att medlem av en styrka som i gjort sig skyldig till något militärt brott, som t.ex. rymning, skall anhållas och överlämnas till myndigheterna. Som framgår av redogörelsen för utlämningslagen skulle en sådan begäran inte kunna beviljas. Såsom anförts i avsnitt 7.4.1 måste emellertid vid en bedömning av behovet av lagstiftning i anledning av avtalet beaktas att detta ursprungligen är avsett för ett betydligt längre gående militärt samarbete än Partnerskap för fred. Vidare måste beaktas att sedan avtalet tillkom betydande förändring har skett i många länder av karaktären hos den militära utbildningen. Således har en strikt lydnadsplikt grundad på omfattande bestraffningsmöjligheter ersatts av ett mera anställningsliknande förhållande mellan befäl och underlydande. På grund härav och med hänsyn till de förhållandevis korta tidsperioder som ett främmande lands styrka kan antas komma att vistas i torde de formella inskränkningar som gäller beträffande exempelvis militära brott i reglerna om internationell rättshjälp i praktiken ha mycket liten betydelse. Regeringen anser till följd härav att någon utvidgning av bestämmelserna om internationell rättshjälp inte är påkallad i anledning av avtalet. När svensk styrka befinner sig på en annan stats territorium torde inte föreligga några hinder för styrkan att samarbeta med den statens myndigheter på sätt som föreskrivs i artikel VII punkterna 5 och 6 a. Om en medlem av styrkan gör sig skyldig till brott över vilket den mottagande staten har domsrätt enligt avtalet, bör denne alltså överlämnas till myndigheterna i den staten om en begäran därom görs. Ett sådant överlämnande bör inte vara att jämställa med utlämning, eftersom den som överlämnas redan befinner sig på den främmande statens territorium. På motsvarande sätt bör utredning kunna genomföras och föremål kunna ställas till förfogande för beslag av den mottagande statens myndigheter om detta begärs. Några lagstiftningsåtgärder i dessa hänseenden är enligt regeringens mening inte erforderliga. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: I lagen (1994:588) om utbildning för | | fredsbevarande verksamhet införs en ny bestämmelse rörande | | skadeståndsfrågor. Den nya bestämmelsen innebär att svenska staten| | i stället för den utländska personen skall ersätta skador som | | uppkommer i samband med utbildningen och som den utländska | | personen annars skulle ha varit skadeståndsskyldig för enligt | | svensk lag. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen har emellertid även föreslagit att svenska staten skall svara för kostnader för skador som medlemmar ur de utländska styrkorna vållar utanför tjänsteutövningen. Remissinstanserna: Kammarkollegiet har väckt vissa frågor i anslutning till 17 § trafikskadelagen (1975:1410). Försvarsmakten har haft vissa invändningar mot förslaget, vilka framgår av deras yttrande, se underbilaga till bilaga 3. har hemställt att staten ställer garantier för de kostnader som kan uppstå hos myndigheter och statliga verk med anledning av uppkomna skador. Några remissinstanser, däribland Riksåklagaren, har ifrågasatt betänkandets förslag att svenska staten skall stå för kostnader för skador som medlemmar i de utländska styrkorna vållar utanför tjänsteutövningen. Skälen för regeringens förslag: För svenskt vidkommande gäller som huvudregel att behörig domstol i tvistemål är den inom vilkens domkrets svaranden bor stadigvarande. Om målet gäller skadestånd, är också domstolen i den ort där den skadegörande handlingen företogs eller där skada uppkom behörig. Denna regel gäller oberoende av skadevållarens medborgarskap. En utländsk medborgare som under tillfällig vistelse här i landet vållar en personskada kan alltså av den skadelidande stämmas in till domstolen i den ort där den skadegörande handlingen utfördes. Genom olika internationella avtal har säkerställts att svaranden kan delges domstolshandlingar såsom förelägganden, kallelser till förhandlingar etc. även om han är kvar i . På samma sätt har länder också träffat överenskommelser som skall möjliggöra verkställighet av domar från ett annat land. Av allmänna folkrättsliga grundsatser följer att en stat i princip inte är skyldig att svara vid domstol i ett annat land. En talan mot en utländsk stat kan därför avvisas av domstolen utan att någon prövning av sakfrågan görs. En domstol som enligt vad som redogjorts för i det föregående är behörig att pröva ett skadeståndsanspråk med internationella inslag - skadevållaren är t.ex. utländsk medborgare utan hemvist här i landet - måste också ta ställning till vilket lands skadeståndsregler som skall tillämpas på de olika momenten i målet, vilken grad av oaktsamhet som skall krävas för skadeståndsskyldighet, vad skadeersättning får avse, vilket belopp som skall bestämmas etc. I vissa fall - främst när det rör sig om skadestånd i avtalsförhållanden eller när ansvarsförsäkringar kommer in i bilden - kan det finnas en uttrycklig överenskommelse om vilket lands lag som skall tillämpas på tvisten. I de flesta fall avgörs frågan enligt den internationella privaträttens icke lagreglerade principer. Dessa kan enkelt uttryckt sägas innebära att det vanligtvis är lagen i det land där den skadebringande handlingen företogs som skall tillämpas. Om en svensk medborgare skadar en annan svensk medborgare under vistelse utomlands, kan det emellertid i vissa fall ligga nära till hands för en svensk domstol som skall pröva saken att i stället tillämpa svensk rätt. Utanför kontraktsförhållanden kan skadeståndsfrågor i samband med försvarsövningar mellan flera länder delas upp i två huvudgrupper: ersättning för skador under övning, dvs. under utövningen av tjänst, och ersättning för skador . Inom dessa huvudgrupper kan en indelning göras i fall där den skadelidande är en annan samarbetande stat och fall där den skadelidande är en utomstående, dvs. innehåller detaljerade bestämmelser om detta. Innehållet i artikel VIII i NATO har behandlats i avsnitt 5.2. Skador hos annan samarbetande stat under övning skiljer i denna del på skador som under övning vållats på egendom som används av styrkorna, på skador som under övning vållats på annan egendom som tillhör part samt på skador eller dödsfall som under övning drabbat medlem i en styrka. Såvitt avser skador på egendom som styrkorna använder under övning avstår staterna från att kräva ersättning av varandra för detta. Detsamma gäller för skador och dödsfall som drabbar medlemmar i styrkorna. Fråga om ersättning för skador som under övning vållats på annan egendom som tillhör en part skall avgöras genom förhandlingar mellan berörda stater utan inblandning av utomstående part. reglering i dessa avseenden kräver inga svenska lagstiftningsåtgärder. Skador hos tredje man Ersättning för tredjemansskador som uppstått under övning regleras enligt PFF- avtalet i första hand av den mottagande staten. Denna lösning är naturlig eftersom en främmande stat i princip inte är skyldig att svara i en process inom den mottagande statens territorium. innehåller vidare regler för de regresskrav som kan uppstå mellan staterna med anledning av ersättningar för dessa skador. Beträffande innehållet i reglerna hänvisas till avsnitt 5.2. Beträffande tredjemansskador orsakade av den främmande truppen utanför tjänsten anges i artikeln ett förfarande där den sändande staten skall avgöra huruvida man avser att ersätta dessa kostnader ex . I beskrivs, som nämnts, ingående hur skador på de deltagande staternas egendom under övning skall regleras staterna emellan. Detsamma gäller för skador och dödsfall som under övning drabbar medlemmar i styrkorna. Det förhållandet att de deltagande staterna genom att ansluta sig till förbundit sig att i vissa fall avstå från att kräva ersättning av varandra är att se som folkrättsliga åtaganden staterna emellan, vilka följer direkt av avtalet. Regleringen ger därmed inte anledning till någon lagstiftningsåtgärd. Detta gäller även beträffande de bestämmelser om regresskrav mellan staterna som gäller direkt enligt . Kammarkollegiet har i sitt remissvar anfört att ett tillägg bör införas i anslutning till 17 § trafikskadelagen (1975:1410) som klargör att bestämmelsens förbud mot avtal som inskränker rätten till trafikskadeersättning inte skall avse regler om att de deltagande staterna förbinder sig att avstå från anspråk. Såsom framhållits ovan är regleringen staterna emellan i PFF- avtalet av folkrättslig karaktär. Staternas åtaganden sanktioneras därmed enligt det folkrättsliga regelsystemet. Med hänsyn härtill bör inte något tillägg införas i anslutning till 17 § trafikskadelagen eller några ändringar i övrigt göras i det svenska interna rättssystemet som syftar till att reglera parternas åtaganden enligt . Regeringen återkommer i det följande och i författningskommentaren till 4 § lagen om utbildning för fredsfrämjande verksamhet till vissa andra frågor avseende trafikskadelagen. När det däremot gäller möjligheterna för en skadelidande tredje man att rikta ersättningsanspråk mot svenska staten för skador orsakade av en annan stat eller av en medlem i en utländsk styrka är situationen annorlunda. För anspråk av detta slag krävs en rättslig grund. Regeringen föreslår därför att den svenska statens ersättningsskyldighet gentemot tredje man lagfästs. Utredningen har föreslagit att en sådan regel tas in i lagen om utbildning för fredsbevarande verksamhet. Försvarsmakten har hävdat att regleringen i stället bör ske i skadeståndslagen. Eftersom ifrågavarande tredjemansskada för svenskt vidkommande endast kan uppkomma då utländsk trupp befinner sig på svenskt territorium för övning av fredsfrämjande verksamhet inom ramen för FN- eller PFF-samarbetet, föreslår regeringen dock att regleringen tas in i lagen om utbildning för fredsbevarande verksamhet som, enligt vad som anförts i avsnitt 7.2, fortsättningsvis bör benämnas lagen om utbildning för fredsfrämjande verksamhet. På motsvarande sätt regleras för övrigt i räddningstjänstlagen (1986:1102) en liknande skyldighet för svenska staten att ersätta en utländsk fysisk eller juridisk person för personskada och skada på utrustning eller material som används vid en räddningsinsats i som skett på begäran av regeringen, en kommun eller en statlig myndighet; se 70 och 71 §§ räddningstjänstlagen. Skäl att utsträcka svenska statens skadeståndsskyldighet, på sätt utredaren föreslagit, till att även avse skador som vållats utom tjänsten föreligger inte med hänsyn till den utformning som skadeståndsartikel fått. Den föreslagna bestämmelsen i 4 § lagen om utbildning för fredsfrämjande verksamhet tar endast sikte på skadeståndsskyldighet. Bestämmelsen träffar därmed inte trafikskadeersättning enligt trafikskadelagen, eftersom sådan ersättning inte betraktas som skadestånd då den utgår på försäkringsmässig grund. Trafikskadelagen avser skador i följd av trafik med motordrivet fordon. Ersättningssystemet bygger på en i princip obligatorisk försäkringsplikt för fordonsägare och frågor om vem som varit vållande till skadan är, särskilt när det gäller personskador, av underordnad betydelse. Enligt 3 § trafikskadelagen omfattas statligt ägda fordon inte av försäkringsplikten. I 4 § anges vidare att regeringen kan föreskriva undantag från försäkringsplikt beträffande motordrivet fordon som tillhör viss främmande stat. Undantag har föreskrivits i 9 § trafikförsäkringsförordningen (1976:359). I undantaget anges att fordon som inte är registrerat i får föras hit och brukas i trafik här utan svensk trafikförsäkring, om det tillhör stat som tillträtt den europeiska konventionen om obligatorisk försäkring mot skadeståndsansvar. Beträffande fordon som på detta sätt undantagits från försäkringsplikt gäller enligt 15 § trafikskadelagen att staten svarar för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått om försäkring funnits. Såsom anförts i redogörelsen för NATO SOFA-regleringen (se avsnitt 5.2) är huvudprincipen för den mottagande statens ansvar i förhållande till tredje man för skador orsakade av den främmande staten eller av medlem av dess styrka, att tredje man skall kunna begära ersättning av den egna staten enligt de regler som gäller för skador orsakade av den egna statens styrkor. Den närmast till hands liggande lösningen när det gäller trafikskador som uppkommer i samband med PFF- samarbetet, eller i annat fall i samband med utbildning för fredsfrämjande verksamhet, är mot denna bakgrund att staten - på sätt som gäller beträffande fordon enligt den ovan berörda europeiska konventionen - påtar sig det ansvar som annars åligger försäkringsanstalt. En sådan ordning bör åstadkommas genom att ett tillägg, utgörande ett undantag enligt 4 § 1 trafikskadelagen avseende fordon tillhöriga stat som här i landet medverkar i utbildning för fredsfrämjande verksamhet, görs i trafikförsäkringsförordningen. Övningar i kommer att hållas vid högst något tillfälle och då - som förut sagts - pågå endast någon vecka. Skäl att vid dessa sällan förekommande och till begränsade övningar ställa garantier för de kostnader som kan uppstå hos myndigheter och statliga verk med anledning av uppkomna skador finner inte regeringen föreligga. 7.6 Tillträde till område för övning m.m. -------------------------------------------------------------------- | | | Regeringens förslag: I lagen om skydd för samhällsviktiga | | anläggningar m.m. införs en ny bestämmelse om främmande staters | | militära styrkor. Den nya bestämmelsen innebär att område där | | utländska militära styrkor bedriver övning kan förklaras som | | skyddsobjekt, då styrkorna deltar i utbildning för fredsfrämjande| | verksamhet inom ramen för internationellt samarbete. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en ny bestämmelse införs som jämställer de utländska trupperna med Försvarsmakten vid tillämpningen av lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. Remissinstanserna: Har inte haft något att erinra mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Försvarsverksamhet i är skyddad på olika sätt mot obehörig insyn och mot sabotage och annan skadegörelse. Genom särskilda regler har också tillskapats ett skydd för allmänheten så att den inte skall komma till skada till följd av militära övningar osv. Vid sidan om reglerna i om spioneri, sabotage osv. finns i lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. bestämmelser som syftar till att åtadkomma det skydd för bl.a. Försvarsmaktens verksamhet som inte ges genom annan lagstiftning. I lagen finns särskilda bestämmelser som tar sikte på behovet av skydd för allmänheten. Det skyddsbehov som finns för den svenska Försvarmaktens verksamhet gör sig också gällande i fråga om utländsk militär verksamhet som till följd av PFF-samarbetet bedrivs här i landet. Enligt NATO artikel VII punkt 11 förbinder sig att införa sådan lagstiftning som man anser vara nödvändig för att trygga säkerhet och skydd i tillräcklig grad inom sitt territorium för bl.a. anläggningar, utrustning och egendom. Enligt regeringens mening är det mest ändamålsenligt att i lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. föra in en bestämmelse om att områden där en främmande stats militära styrka bedriver övningar kan förklaras som skyddsobjekt. På så sätt får förband ur en utländsk försvarsmakt samma skydd som motsvarande enheter i den svenska Försvarmakten har. Ett beslut om att ett övningsområde skall vara skyddsobjekt innebär automatiskt förbud mot obehörigt tillträde till området samt möjligheter att också förbjuda fotografering och annan avbildning m.m. För bevakning av skyddsobjekt får enligt lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. anlitas polismän, militär personal och annan särskilt utsedd personal. Den som bevakar ett skyddsobjekt och inte är polisman benämns skyddsvakt. Skyddsvakterna har i nämnd lag getts särskilda befogenheter när det gäller att avvisa och t.o.m. tillfälligt omhänderta personer som överträder ett tillträdesförbud eller vägrar att uppge vem han eller hon är. Den lagtekniska lösning som regeringen föreslår innebär inga ändringar när det gäller bevakning av skyddsobjekt.