prop · GJ035 · 1996-01-01 00:00:00 — Regeringen avser därför att överväga även denna fråga i samband med att andra frågor rörande lönegarantin övervägs. Före gällde att en arbetstagare som själv eller tillsammans med någon närstående ägde en väsentlig andel i företaget, och som hade ett väsentligt inflytande över dess verksamhet, inte fick förmånsrätt för sin fordran på lön eller pension. Detsamma gällde om arbetstagaren visserligen inte ägde någon andel men hans närståendes andel var väsentlig. Den ändring som genomförts i denna del innebär att en arbetstagare som själv eller tillsammans med närstående har ägt minst en femtedel av ett företag senare än före konkursansökningen inte skall ha förmånsrätt för sina löne- och pensions- fordringar. Detsamma skall gälla när andelen har ägts av en närstående till arbetstagaren. Förmånsrätten faller bort även om arbetstagaren inte haft något väsentligt inflytande över företagets verksamhet. anför, med hänvisning till yttrande, att det kan finnas anledning att närmare överväga avgränsningen av den minsta ägarandel som utesluter förmånsrätt samt de närståendes ställning (bet. 1993/94:LU34 s. 16 och 37). Utskottet utgår från att även de frågorna övervägs på nytt i ärendet om företagsrekonstruktion. I sitt yttrande uttalar tveksamhet mot att redan ett så begränsat delägande som en femtedel av företaget skulle utesluta förmånsrätt och lönegaranti. Tveksamheten gäller, enligt utskottet, särskilt som frågan om inflytandet över verksamheten inte längre skall ha någon betydelse. Enligt utskottet kan man särskilt ifrågasätta regeln när det gäller anställda anhöriga som inte själva äger någon del i företaget. För sådana fall kan regeln enligt utskottets mening få väl långtgående konsekvenser. Utskottet noterar också att det inte finns något motsvarande undantag i socialavgiftslagen beträffande arbetsgivares skyldighet att erlägga lönegarantiavgift. Skälen för det förslag som ledde fram till den ifrågavarande lagändringen framgår av prop. 1993/94:208 s. 39 f. Ett viktigt skäl var den osäkerhet i tillämpningen som funnits med den tidigare regeln, som byggde på det opreciserade rekvisitet ägde väsentlig andel i företaget . Ett annat skäl var att det innehåll som bestämmelsen kommit att få i rättspraxis innebar en relativt generös förmånsrätt för den kategori av arbetstagare som både äger och leder företag. Enligt propositionen får redan den som äger av ett företag anses ha ett sådant intresse i och inflytande över verksamheten att han inte bör ha förmånsrätt eller åtnjuta lönegaranti för sin löne- eller pensionsfordran mot företaget. Vidare pekades på behovet av att begränsa kostnaderna för lönegarantin. I propositionen berördes problemet att regeln kunde komma att drabba hårt t.ex. en familjemedlem med endast en underordnad befattning i företaget. Enligt propositionen skiljer sig emellertid situationen för den som själv eller tillsammans med en närstående äger en femtedel av företaget på ett avgörande sätt från situationen för den som endast är anställd. Enligt propositionen torde det också ligga i sakens natur att anställningsförhållandena för en arbetstagare som arbetar i ett företag som delvis ägs av honom själv eller nära släktingar till honom sällan är helt jämförbara med vad som gäller för andra anställda. Med hänsyn till vad som uttalats under riksdagsbehandlingen finns det emellertid skäl att på nytt överväga även denna regel. Det bör ske i samband med att andra frågor angående löneförmånsrätten utreds.Sedan lagändringen trädde i kraft har det kommit att ifrågasättas om de nya bestämmelserna strider mot EG-direktivet om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (80/987/EEG). Frågan är föremål för prövning i ett antal mål där talan har väckts mot staten. Bakgrunden till den uppkomna situationen är följande. Direktivets artikel 1 (2) medger att medlemsstaterna utesluter från direktivets tillämpningsområde fordringar från vissa kategorier av arbetstagare på grund av den speciella arten av arbetstagarens anställningsavtal eller anställningsförhållanden. Enligt samma artikel skall de kategorier av arbetstagare som undantas framgå av en bilaga till direktivet. I bilaga I till anslutningsakten avseende medlemsskap i Europeiska unionen har tagits in en anpassning till de svenska reglerna om delägares och andra närståendes förmånsrätt för sina lönefordringar i arbetsgivarens konkurs (SFS 1994:1501 s. 2238-2239). Anpassningen avser den lydelse reglerna hade vid tiden för undertecknandet av anslutningsakten, som skedde . Regeringen har initierat att kontakt tas med Europeiska gemenskapens kommission för att ändra anpassningen så att den bättre stämmer överens med den regel om delägares förmånsrätt som trädde i kraft . Karensregel för att förhindra missbruk av lönegarantin För att stävja missbruk av lönegarantin infördes en karensregel i lönegarantilagen. Den innebär att en arbetstagare kan få lönefordringar som uppstår i en viss verksamhet ersatta genom lönegarantin i princip endast en gång . Ett undantag gäller för det fall att anställningen i vilken de senaste lönefordringarna uppkommit har anvisats av en offentlig arbetsförmedling. I sådana fall gäller garantin som vanligt. Genom en lagändring som trädde i kraft har bestämmelsen mjukats upp genom att ytterligare ett undantag införts (prop. 1994/95:180, bet. 1994/95:LU30, rskr. 1994/95:380, SFS 1995:975). Vid behandlingen av det ursprungliga förslaget (prop. 1993/94:208) godtog regeringens förslag men hade vissa invändningar och förutsatte att regeln i vissa hänseenden skulle övervägas på nytt i ärendet om företagsrekon- struktion (bet. 1993/94:LU34 s. 16 f.). Som framgår har regeln redan setts över och ändrats. Även i det ärendet underströk dock lagutskott behovet av att missbruksreglerna i lönegarantilagen övervägs ytterligare, bl.a. med hänsyn till EG-direktivet 80/987 om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens. Utskottet förutsatte att så sker i samband med den utredning om arbetstagarnas löneskydd vid arbetsgivarens konkurs som regeringen aviserade i propositionen (se bet. 1994/95:LU30 s. 4 f. och prop. 1994/95:180 s. 4). Orsakerna till att karensregeln infördes framgår av prop. 1993/94:208 s. 45 f. Lönegarantisystemet har kritiserats framför allt från den utgångspunkten att garantin påverkar konkurrensen negativt. Som exempel på detta har anförts att det förekommer att en verksamhet av går i konkurs ett flertal gånger och efter varje konkurs rekonstrueras på nytt med i huvudsak samma rörelseinriktning. Kritiken har gått ut på att rekonstruktionerna har skett med hjälp av lönegarantin. Man har menat att förfaranden av detta slag snedvrider konkurrensen genom att de ifrågavarande företagen genom lönegarantin tillgodogör sig en återkommande subvention av sina lönekostnader. Det har också sagts att sådana upprepade rekonstruktioner av inte livskraftiga företag bidrar till en överetablering inom branschen, eventuellt med konkurser för andra företag inom samma verksamhetsområde som följd. Såväl i som i andra sammanhang har efterlysts åtgärder för att förfaranden av här berört slag skall stävjas (se bl.a. bet. 1991/92:LU37 s. 20). Det står också utom tvivel att de beskrivna förfarandena medför att konkurrensen snedvrids. Om en rörelse inom går i konkurs och rekonstrueras varje gång med i huvudsak samma personal, som får sina lönefordringar ersatta genom lönegarantin, måste det påverka konkurrenssituationen för andra företag i branschen negativt. Som konstaterats i prop. 1993/94:208 s. 45 kan det angivna sättet att använda lönegarantin inte förhindras utan att de arbetstagare som arbetar i de ifrågavarande verksamheterna berörs. Lönegarantin är primärt en ersättning till arbetstagare. Eftersträvar man att denna ersättning inte skall kunna komma till användning i vissa fall, måste därför arbetstagarnas rätt till garantiersättning i de fallen inskränkas. I sammanhanget bör nämnas att både och har karensregler i lönegarantisystemet. Där är karenstiden . Den svenska regeln är i detta avseende mindre sträng genom den kortare karenstiden. Det förtjänar också påpekas att löntagarna har förmånsrätt för sina lönefordringar även i de fall då karensregeln hindrar utbetalning från lönegarantin. Enligt synes det oklart hur karensregeln slår i det fallet att företagsrekonstruktionen är seriös. Självfallet är karensregelns syfte inte att hindra seriösa rekonstruktioner av företag (se prop. 1993/94:208 s. 47). Som framgår av det följande har regeln numera också fått en lydelse som innebär att en misslyckad rekonstruktion inte behöver drabba arbetstagaren. lyfter också fram frågan hur karensregeln förhåller sig till anställningsskyddslagens regler om företrädesrätt till återanställning. Enligt mening kan det även finnas skäl att, i linje med vad har anfört i sitt yttrande, på nytt överväga utformningen av undantaget från karensregeln i de fall arbetstagaren har anvisats anställningen av en offentlig arbetsförmedling. Enligt 25 § lagen om anställningsskydd (1982:80) har en arbetstagare som har sagts upp från sin anställning på grund av arbetsbrist under vissa förutsättningar företrädesrätt till återanställning i den verksamhet där han tidigare varit sysselsatt. Företrädesrätten gäller från uppsägningen till efter det att anställningen upphörde. Om företaget eller den del av företaget där verksamhet bedrivs har övergått till en ny arbetsgivare, gäller företrädesrätten mot den nya arbetsgivaren. Dessa regler har ansetts innebära bl.a. att en arbetstagare som har varit anställd vid ett konkursdrabbat företag har företrädesrätt till en ny anställning hos en arbetsgivare som efter konkursen övertar företagets rörelse (AD 1976 nr 18). Är övriga villkor uppfyllda, har en arbetstagare som sägs upp från sin anställning efter en konkurs sålunda regelmässigt företrädesrätt till återanställning, om verksamheten rekonstrueras efter konkurs. För att karensregeln skall kunna få någon effekt måste den omfatta även situationer där arbetstagaren innehar sin anställning till följd av reglerna om företrädesrätt. Det ligger knappast någon motsättning i detta. Reglerna om företrädesrätt i LAS och reglerna om lönegaranti har olika syften, även om båda har tillkommit i avsikt att öka tryggheten för arbetstagarna. Lönegarantins syfte är att garantera arbetstagarnas lönefordringar vid konkurs, medan LAS-reglerna syftar till rättvisa och trygghet vid återanställning. Den trygghet som LAS ger bör däremot inte åtföljas av en ovillkorlig statlig garanti avseende betalning av lönefordringar även i de fall verksamheten inte bär sig. I yttrande (bet. 1993/94:LU34 bilaga 2 s. 37), vartill hänvisar, ifrågasätts om kravet på att anställningen skall vara anvisad av den offentliga arbetsförmedlingen kan undvaras i de fall då arbetstagaren har företrädesrätt till återanställning. menar att föreskriften kan innebära en onödig byråkrati i dessa fall. Som framgår av vad som har anförts tidigare skulle emellertid karensregeln bli i det närmaste verkningslös om den sätts ur spel i alla fall då arbetstagaren har företrädesrätt till anställning. Omgången att låta återanställningar till följd av företrädesrätt gå vägen via en anvisning av arbetsförmedlingen bör ställas mot de skador på konkurrensen som den tidigare ordningen innebar. Enligt regeringens mening bör då denna omgång kunna godtas och normalt utgöra ett krav för ersättning över lönegarantin. Som framhöll i sitt betänkande 1994/95:LU34 medgav karensregelns ursprungliga lydelse inte att man beaktade omständigheterna i det enskilda fallet. Det bör i detta sammanhang omnämnas att karensregeln i dess lydelse före har varit föremål för prövning (mål E1/95). Domstolen fann att artikel 10 a i direktivet 80/987 om löneskydd vid arbetsgivares insolvens hindrade en regel som innebar att en arbetstagare inte har rätt till garantiersättning om han före konkursbeslutet har beviljats ersättning genom garantin för en fordran som har uppstått i huvud- sakligen samma verksamhet. En möjlighet till flexibel tillämpning har införts genom den genomförda uppmjukningen av bestämmelsen. Ändringen innebär att det vid regelns tillämpning blir möjligt att ta större hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Undantag från regelns tillämpning medges sålunda, förutom för fall då anställningen har anvisats av den offentliga arbetsförmedlingen, även för fall där det finns särskilda skäl för det. Enligt propositionen kan sådana skäl anses föreligga bl.a. när det rent faktiskt har varit svårt för arbetstagaren att vid tiden för rekonstruktionen eller därefter finna annan sysselsättning och likaså när det framstår som orimligt att arbetstagaren skall drabbas av den misslyckade rekonstruktionen. Särskilda skäl kan även anses föreligga med hänsyn till garantins ekonomiska betydelse för arbetstagaren. I sin nya lydelse synes regeln fylla sitt ändamål som lönegarantireglernas syfte att skydda arbetstagaren vid arbetsgivarens konkurs tillgodoses i rimlig utsträckning även i de ifrågavarande situationerna. 8.7.4 Andra ifrågasatta ändringar i förmånsrättsordningen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Några andra ändringar bör inte nu göras i| | förmånsrättsordningen. Det betyder bl.a. att det inte bör införas| | någon ny förmånsrätt för fordringar avseende royalty, inte heller| | för fordringar avseende avgifter till företagshälsovård. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 404). Remissinstanserna: Ingen uttalar sig om royaltyfordringar eller fordringar för företagshälsovård. Flera remissinstanser har egna förslag om andra ändringar i förmånsrättsordningen. Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har enligt sina direktiv haft att överväga vissa frågor om inrättande av nya förmånsrätter. Det gäller fordringar avseende royalty och fordringar avseende avgifter till företagshälsovård. Vidare har myndigheter och organisationer fört fram ett antal förslag rörande förmånsrättsordningen. Det har skett i samband med remissbehandlingen av betänkandet men också i särskilda skrivelser till . I olika sammanhang har gjorts gällande att författares och andra jämställda rättsinnehavares anspråk på royalty borde ha samma ställning i konkurs som lönefordringar. behandlade frågan under /81 med anledning av en motion (1980/81:893) om förmånsrätt för royaltyfordringar. I motionen anfördes att författarna, vars situation enligt motionärerna närmast var att jämföra med de anställdas, stod utan ekonomiskt skydd i ett förlags konkurs. inhämtade yttranden över motionen. I sitt betänkande (LU 1981/82:3) anförde utskottet att en författares ställning gentemot förlaget skiljer sig från vad som normalt gäller mellan borgenärer och gäldenärer i näringsverksamhet. Författaren kunde, enligt utskottet, jämställas med en förlagsanställd. Det fanns därför skäl att ge förmånsrätt för upplupen royalty. Därvid erinrade utskottet om att det även finns andra grupper på det upphovsrättsliga området som får ersättning för sina prestationer på motsvarande sätt som författarna, t.ex. fotografer och illustratörer. Även för dessa grupper ansåg utskottet att förmånsrätt för upplupen royalty kunde vara motiverad. Dock menade utskottet att en ändring av förmånsrättsordningen inte borde göras utan en närmare utredning och förordade att en sådan kom till stånd. Detta blev även ståndpunkt (rskr. 1981/82:6). Utredningen anför att de ändamål som ligger bakom förslaget om en ny lag om företagsrekonstruktion, särskilt strävandena att stärka de oprioriterade borgenärernas ställning, inte låter sig väl förena med en utökning av antalet allmänna förmånsrätter. Utredningen framhåller vidare att reformarbetet på området i utlandet präglats av en restriktiv inställning till förekomsten av allmänna förmånsrätter. Mot bl.a. den bakgrunden finner ut- redningen inte skäl att föreslå inrättande av en ny förmånsrätt för dessa borgenärer. Regeringen delar utredningens uppfattning att det finns skäl att vara restriktiv när det gäller att inrätta nya allmänna förmånsrätter. Mot den bakgrunden bör det inte nu införas någon förmånsrätt för royaltyfordringar. Fordringar avseende avgifter till företagshälsovård Efter ett riksdagsbeslut (rskr. 1988/89:130) överlämnades till Insolvensut- redningen att överväga frågan om förmånsrätt för fordringar avseende avgifter till företagshälsovården. Till grund för beslut låg en motion om sådan förmånsrätt (1988/89:L301) samt betänkande 1988/89:LU20. Motionärerna framhöll att företag som drivs vidare under konkurs har rätt att anlita företagshälsovårdens tjänster, varvid emellertid företagshälsovårdens ersättningskrav ofta utgör en osäker fordran som oprioriterad i konkursen. Därför kunde, enligt motionärerna, företagshälsovården vara mindre benägen till insatser i konkursföretag, något som enligt motionärerna är särskilt olyckligt med hänsyn till att de anställda i konkursföretag ofta är psykiskt pressade. Utskottet konstaterade att det av motionärerna aktualiserade problemet kunde uppkomma när det företag som drabbats av konkurs anlitat någon utomstående för att ombesörja företagshälsovården. I sådana fall saknar fordringarna för den meddelade vården förmånsrätt på samma sätt som andra krav mot företaget för levererade varor och tjänster. Utskottet underströk att den som ombesörjer företagshälsovården har möjlighet att skydda sina anspråk på ersättning för vård som tillhandahålls efter konkursen genom att träffa ett nytt avtal med konkursboet. Anspråk på ersättning för vård därefter blir då massafordran och skall betalas före konkursfordringarna. Frågan var emellertid, enligt utskottet, av sådan beskaffenhet att den förtjänade att övervägas ytterligare. Enligt regeringens mening finns det inte tillräcklig anledning att i konkurs särbehandla den som tillhandahåller företagshälsovård. Denne löper samma risker i konkurs och har samma möjligheter att skydda sig efter att ett kundföretag gått i konkurs som andra leverantörer. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att det inte finns skäl att införa en allmän förmånsrätt för fordringar avseende avgifter till företagshälsovården. Flera remissinstanser har egna förslag om ändringar i förmånsrättsordningen. Sålunda föreslår en ordning enligt vilken leverantörer bl.a. skulle få förmånsrätt för sina fordringar motsvarande en viss del av företagshypotekets värde. föreslår en förstärkt förmånsrätt för hyresfordringar. Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser att det bör övervägas att göra fordringar avseende löner och hyra under konkurs till massafordringar. Förslag framförs också om ett avskaffande av hyresförmånsrätten och om en ny allmän förmånsrätt för produktiva leveranser , varmed enligt förslaget avses leveranser viss före ett konkursutbrott. Regeringen anser att det inte nu bör genomföras några ytterligare förändringar i förmånsrättslagen. Som redan har nämnts bör i stället förmånsrättsfrågorna bli föremål för utredning. 9 Frågor med anknytning till förmånsrättsordningen 9.1 Bör kassa och banktillgodohavanden omfattas av företagshypotek? -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Kassamedel, banktillgodohavanden och | | liknande tillgångar skall inte heller i fortsättningen omfattas | | av företagshypotek. Utredningens bedömning överenstämmer med regeringens (bet. s. 398 f.). Remissinstanserna: Det görs få invändningar mot utredningens bedömning. och anser dock att kassamedel och banktillgodohavanden bör omfattas av företagshypotek. Juridiska fakultetsstyrelsen vid har samma uppfattning men anser att säkerheten bör begränsas till en viss andel av hypoteksunderlaget. Skälen för regeringens förslag: Företagshypotek är till skillnad från panträtt inte knutet till viss bestämd egendom utan omfattar ett egendomskollektiv, näringsidkarens lösa egendom i den mån egendomen hör till den intecknade verksamheten (2 kap. 1 § första stycket lagen [1984:649] om företagshypotek). En del av den lösa egendomen undantas dock. Sålunda görs undantag för bl.a. kassa- och banktillgodohavanden, aktier, andra bevis om delaktighet i bolag, obligationer, förlagsbevis och liknande skuldebrev avsedda för allmän omsättning samt andelar i aktiefonder (2 kap. 1 § andra stycket 1 lagen om före- tagshypotek). Vad som utmärker dessa tillgångar kan sägas vara att de utgörs av reda pengar eller lätt kan förvandlas till pengar eller också lätt kan belånas genom pantsättning. Undantaget för kassa- och bankmedel m.m. utgör på sätt och vis en svaghet eftersom det innebär att företagshypoteket som säkerhetsform är behäftat med en viss oklarhet vad gäller värdet. I vissa typer av företag utgör rörliga tillgångar av detta slag en väsentlig del av de samlade tillgångarna. Underlaget för företagshypotek är då litet. Vidare medför undantaget en osäkerhet för kreditgivare genom att värdet av säkerheten kan växla markant från den ena dagen till den andra. Underlaget för säkerheten kan också förändras genom medvetet agerande från näringsidkarens sida, varigenom de olika borgenärskategoriernas ställning kan påverkas väsentligt. Näringsidkaren kan sålunda utöva inflytande på underlagets storlek exempelvis genom att låta bli att kräva kontant betalt för leveranser strax före en konkurs. Fordringarna ingår i hypoteksunderlaget medan influtna betalningsmedel inte ingår. Från kommersiell synpunkt framstår tillgångarna som likvärdiga. Det angivna undantaget medför också en del praktiska problem som visar sig främst vid betalningsinställelse och som har att göra med att inteckningsborgenärerna är obenägna att godta att tillgångar som omfattas av företagshypotek omvandlas till likvida medel i vilka säkerhet inte gäller. Det har i olika sammanhang förespråkats att företagshypoteket skall vidgas till att omfatta även kassa- och bankmedel m.m. Härigenom skulle manipula- tionsmöjligheterna försvinna och företagshypoteket skulle stärkas som säkerhets- form med åtföljande förbättringar i företagens möjligheter att skaffa kredit. Vidare skulle många praktiska problem försvinna eller i vart fall bli mindre. En sådan ändring skulle emellertid ytterligare försämra de oprioriterade borgenärernas ställning i konkurs och öka konkursförlusterna för små och medelstora företag. Redan detta medför att ändringen inte bör genomföras om inte starka skäl talar för det. Vidare skulle med en sådan lagändring så gott som allt som kan återvinnas till ett konkursbo tillfalla borgenärer med säkerhet i företagshypotek. Det skulle försämra intresset av återvinning hos andra borgenärer. En sådan utveckling vore olycklig med hänsyn till den betydelse som återvinningsreglerna har för att hålla tillbaka en utveckling mot konkurs i företag med ekonomiska problem och inte minst för att förhindra illojala transaktioner i sådana företag. De nu angivna negativa effekterna skulle visserligen inte uppkomma om säkerheten begränsades - som bl.a. föreslagit - till en viss kvotdel av hypoteksunderlagets värde. Som sagts i avsnitt 8.2 kan det emellertid inte komma i fråga att nu genomföra en sådan reform. De praktiska problem som undantaget för kassa- och bankmedel medfört i samband med betalningsinställelse har i stor utsträckning undanröjts genom den praxis som utvecklat sig och som innebär att medel som inflyter under fortsatt drift av gäldenärens rörelse sätts in på ett särskilt administrationskonto, vars behållning är undandragen gäldenärens rådighet och som därför är säkrad för företagshypotekshavarna (se rättsfallen NJA 1987 s. 105 och NJA 1989 s. 705 I; jfr NJA 1991 s. 550). Vissa av de tillgångar som är undantagna från underlaget för företagshypotek är inte för den skull uteslutna som underlag för kreditsäkerhet. Sålunda kan t.ex. aktier och obligationer utnyttjas som säkerhet vid kreditgivning genom pantsättning.