prop · GJ0323 · 1996-01-01 00:00:00 — Vad detta innebär anges inte närmare. Även om de tvångsisolerade inte kan jämställas med dem som avtjänar ett frihetsstraff, kan bestämmelserna i lagen om kriminalvård i anstalt ändå tjäna till viss vägledning. Den tvångsisolerade bör ha minst motsvarande rättigheter. Den tvångsisolerade bör således ha rätt att få tillfälle till fysisk träning, daglig utevistelse och sysselsättning. Aktiviteterna får självfallet anpassas till den isolerades ålder och hälsotillstånd. Den tvångsisolerade bör också få en lag- stadgad rätt att ringa och ta emot telefonsamtal och ta emot besök, i den omfattning som vården, risken för smittspridning och ordningen på sjukvårdsinrättningen ger utrymme för det. Han eller hon bör också ha uttrycklig rätt att sända och, med den begränsning som följer av 47 § (dvs. kontroll av att försändelserna inte innehåller narkotika e.d.), ta emot brev och andra för- sändelser. Det är vidare självklart att den isolerade skall ha möjlighet att få del av vad som händer i omvärlden genom tidningar, television m.m. Detta behöver inte regleras särskilt. De tvångsisolerades möjlighet att vistas utanför sjukhusets område under vissa förutsättningar finns redan reglerad i smittskyddslagen. Det är smittskyddsläkaren som beslutar om sådana permissioner. I vissa fall kan permission vara nödvändig med kort varsel och avse endast . Det kan t.ex. gälla när en nära anhörig blivit svårt sjuk. Sådana tillfälliga permissioner bör smittskyddsläkaren kunna överlåta till chefsöverläkaren att besluta om. Länsrätten i har föreslagit att bestämmelserna om tillstånd att vistas utanför sjukhusets område utformas på motsvarande sätt som i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, dvs. att allmän förvaltningsdomstol skall pröva frågan om tillstånd. Nämnda lag är tilllämplig på dem som bl.a. är dömda till vård, intagna på kriminalvårdsanstalt eller häktade. Även om det är viktigt att prövningen av frågan om tillstånd att vistas utanför inrättningen är kvalificerad för dem som är tvångsisolerade enligt smittskyddslagen kan den inte jämställas med den prövning som måste göras beträffande psykiskt störda som begått allvarliga brott, där helt andra hänsyn måste tas. Tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område för de patienter som är föremål för psyki- atrisk tvångsvård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, meddelas av chefsöverläkaren. Ej heller här görs således någon prövning av domstol. Att smittskyddsläkaren i samråd med den behandlande läkaren prövar frågan får därför anses vara en tillräckligt kvalificerad prövning. Beslut om inskränkningar i en tvångsisolerads rättigheter enligt de nya bestämmelserna bör meddelas av chefsöverläkaren efter samråd med smittskyddsläkaren. Chefsöverläkarens beslut bör kunna överklagas till länsrätten. ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: rätt att i sin| |tillsynsverksamhet meddela förelägganden och förbud som| |behövs för att smittskyddslagen eller föreskrifter| |meddelade med stöd av lagen skall efterlevas begränsas| |till att avse enbart rätt att meddela förelägganden.| |beslut om sådana förelägganden skall i| |första hand överklagas till länsrätt. Prövningstillstånd| |skall krävas vid överklagande till kammarrätt. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: anser att möjligheten att vid vite utfärda förbud bör kvarstå och anför att möjligheten ej har tillämpats men väl utgjort ett stöd för smittskyddsarbetet. Länsrätten i län anser att det bör preciseras om det är länsrätten i som avses bli besvärsinstans vid överklagande av beslut om föreläggande. Övriga remissinstanser har inte haft några synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt smittskyddslagen får i sin tillsynsverksamhet meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Bestämmelsen infördes i samband med nu gällande smittskyddslags tillkomst. I förarbetena (prop. 1988/89:5) har bestämmelsen inte närmare motiverats. Det framgår dock (s. 45) att smittskyddsläkaren kan, om någon skulle vägra lämna honom eller henne begärda upplysningar, vända sig till för att få rättelse. Enligt uppgift från har styrelsen aldrig använt sig av någon av möjligheterna. Mot bakgrund av att det är oklart i vilka situationer och mot vem So- cialstyrelsens möjlighet att utfärda förelägganden och förbud kan användas samt den omständigheten att de faktiskt aldrig använts finns det skäl att ifrågasätta om bestämmelserna fyller någon funktion. Det är emellertid av värde att i sin tillsynsverksamhet har möjlighet att vidta någon åtgärd för att få rättelse om brister föreligger inom smittskyddet. Ett exempel kan vara det som angavs i förarbetena till smittskyddslagen, dvs. att behandlande läkare inte samarbetar med smittskyddsläkaren och vägrar lämna ut begärda uppgifter. möjligheter att vidta åtgärder i tillsynsarbetet bör begränsas till att meddela förelägganden. Föreläggandet bör dock, liksom kunna förenas med vite. Det stöd i tillsynsarbetet som i sitt remissyttrande efterlyser torde härigenom vara tillgodosett. ifrågavarande beslut kan överklagas hos kammarrätten. har uttalat att instansordningen i de allmänna förvaltningsdomstolarna principiellt bör vara att länsrätten är första domstolsinstans (prop. 1992/93:100 bil. 3 s. 24 f och s. 93, bet. 1992/93:JuU24, rskr. 1992/93:289). Ett omfattande arbete pågår med att reformera instansordningen i de allmänna förvaltningsdomstolarna i enlighet med av godtagna riktlinjer (prop. 1993/94:133 och prop. 1994/95:27). Med hänsyn härtill bör länsrätt vara första domstolsinstans även när det gäller överklagande av beslut enligt smittskyddslagen. Enligt 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar är huvudregeln att ett beslut skall överklagas till den länsrätt inom vars län ärendet först prövats. är belägen i och de beslut som fattas centralt skall därför överklagas till Länsrätten i . har också sex regionala tillsynsenheter och deras beslut skall överklagas till länsrätten inom det län tillsynsenheten är belägen (jfr. 1995 ref. 20). Bestämmelsen om att prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätt (se avsnitt 5.10) kommer även att omfatta mål om föreläggande enligt smittskyddslagen. 5.10 Handläggning av mål enligt smittskyddslagen ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Länsrätt och kammarrätt skall, om| |det inte är uppenbart obehövligt, hålla muntlig| |förhandling i mål om tvångsisolering även om de| |anhängiggjorts genom underställning av smittskydds-| |läkaren. Detsamma skall gälla i mål om upphörande av| |tvångsisolering. I andra mål enligt smittskyddslagen| |skall förvaltningsprocesslagens regler om muntlig| |förhandling tillämpas. | | Vidare skall beslut om villkor i samband med| |tillstånd att vistas utanför sjukhusets område kunna| |överklagas till allmän förvaltningsdomstol. | | Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till| |kammarrätt utom i mål som gäller tvångsisolering eller| |upphörande av tvångsisolering. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser inte att det ur rättssäkerhetssynpunkt är motiverat med en ovillkorlig rätt till muntlig förhandling i mål om tvångsvårdens upphörande eftersom begäran om tvångsisoleringens upphörande kan framställas obegränsat antal gånger och eftersom tvångsisolering som sträcker sig skall omprövas av domstol. Kammarrätten ifrågasätter vidare om det är motiverat med en mer omfattande rätt till muntlig förhandling än vad som gäller enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, enligt vilka den allmänna regeln i förvaltningsprocesslagen (1971:291) gäller. Länsrätten i förordar att smittskyddsläkaren skall få överklaga beslut av länsrätt i mål enligt smittskyddslagen för att garantera tillgodoseende av smittskyddsintressen. Skälen för regeringens förslag: Om den som för smitta av en samhällsfarlig sjukdom inte frivilligt medverkar till de åtgärder som behövs för att hindra smittspridning eller om det finns grundad anledning anta att den smittade inte följer meddelade förhållningsregler och underlåtenheten innebär en uppenbar risk för smittspridning skall länsrätten besluta om tvångsisolering. Ansökan härom görs av smittskyddsläkaren. Om länsrättens beslut om tvångsisolering inte kan avvaktas får smittskyddsläkaren fatta beslut om tvångsisolering. Smittskyddsläkarens beslut skall underställas länsrättens prövning. I mål där ansökan om tvångsisolering gjorts av smittskyddsläkaren skall länsrätt och kammarrätt hålla muntlig förhandling om det inte är uppenbart obehövligt. Samma skyldighet finns inte i de mål där smittskyddsläkarens beslutat om tvångsisolering och som sedermera underställts länsrättens prövning. Bestämmelsen om när muntlig förhandling skall hållas har utformats med motsvarande bestämmelse i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall som förebild. Enligt den lagen skall beslut om omhändertagande av en person underställas länsrättens prövning. Ett sådant tvångsomhändertagande är emellertid av jämförelsevis kort varaktighet och erfordrar att en ansökan om vård inkommer . Efter domstolens prövning av smittskyddsläkarens underställda beslut om tvångsisolering erfordras dock inte att någon ytterligare prövning görs för att beslutet skall förbli bestående tills det inte längre finns skäl för det. Beslutet gäller dock längst , om inte ansökan om förlängning görs. Rättsverkningarna av domstolens beslut efter ansökan av smittskyddsläkaren om tvångsisolering och efter underställning av beslut om sådan isolering är desamma. Samma skäl som åberopas för att muntlig förhandling skall hållas i länsrätt i mål om tvångsisolering efter ansökan av smittskyddsläkaren kan också åberopas när det gäller mål efter underställning av smittskyddsläkarens beslut. För den enskilde saknar det betydelse hur frågan har väckts vid domstolen. Frågan är densamma, tvångsisolering eller ej, och är i båda fallen av lika stor betydelse för den enskilde. Någon anledning att ha olika bestämmelser när det gäller frågan om muntlig förhandling synes inte föreligga. En bestämmelse om att muntlig förhandling skall hållas i länsrätt och kammarrätt i mål om tvångsisolering efter underställning av smittskyddsläkarens beslut om sådan isolering bör således införas. I promemorian har också föreslagits att de bestämmelser i smittskyddslagen som anger att muntlig förhandling alltid skall hållas om någon part begär det skall tas bort utom vad gäller i mål om tvångsisolering eller om upphörande av tvångsisolering. I övriga mål föreslås i stället att förvaltningsprocesslagens (1971:291) bestämmelser skall tillämpas. Det innebär att förfarandet är skriftligt men att muntlig förhandling får hållas när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. Enligt LVU gäller att muntlig förhandling skall hållas om det inte är uppenbart obehövligt eller om part begär det i mål om beredande eller upphörande av vård eller flyttningsförbud enligt lagen. Vad gäller mål enligt smittskyddslagen är det självklart att muntlig förhandling skall hållas om part begär det då det är fråga om tvångsisolering. Även då det är fråga om upphörande av tvångsisolering är frågan så viktig för den enskilde att muntlig förhandling bör hållas om det begärs. I övriga mål inkl. de som föreslås tillkomma enligt denna proposition, t.ex. överklagande av inskränkningar i rätten att ta emot besök m.m., är det inte alltid lika angeläget att den enskilde personligen får framföra sina synpunkter muntligen inför rätten. Det förtjänar också att påpekas att förvaltningsprocesslagens bestämmelser gäller i mål om en intagens rättigheter enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Det torde i motsvarande mål enligt smittskyddslagen vara tillräckligt att muntlig förhandling hålls när det är till fördel för utredningen eller främjar ett snabbt avgörande. När så är fallet bedöms av rätten. Smittskyddslagens bestämmelser bör därför ändras med LVU som förebild. Den som är tvångsisolerad kan erhålla tillstånd att vistas utanför sjukhusets område. Sådant tillstånd meddelas av smittskyddsläkaren efter samråd med chefsöverläkaren. Tillståndet får förenas med särskilda villkor i syfte att stödja den smittade under vistelsen utanför sjukhuset och att hindra smittspridning. Ett avslag på en begäran om tillstånd att vistas utanför sjukhusets område kan överklagas till länsrätten. Att villkor i samband med ett sådant beslut kan överklagas framgår inte. När det gäller villkor i samband med tillstånd att vistas utanför sjukhuset kan det göras gällande att det är en fråga som berör vårdens innehåll och inte lämpligen bör prövas av domstol. Detta gäller även för andra förhållningsregler som smittskyddsläkaren kan besluta om. Dessa kan överklagas särskilt. Argumentet kan därför inte anses hållbart. En sådan permission varom fråga är har stora likheter med permission för någon som tvångsvårdas inom ramen för psykiatrisk vård. Både när det gäller lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och när det gäller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård kan den tvångsvårdade överklaga såväl chefsöverläkarens beslut om avslag på en begäran att få vistas utanför vårdinrättningens område som chefsöverläkarens beslut om villkor i samband med tillstånd att göra det. I likhet med vad som gäller enligt dessa lagar bör det införas en möjlighet för de tvångsisolerade att överklaga smittskyddsläkarens beslut om villkor i samband med permission. Länsrätten i har tagit upp frågan om smittskyddsläkarens möjlighet att överklaga beslut av domstol. Sådan möjlighet har smittskyddsläkaren enligt gällande praxis (jfr. 1993 ref. 5). Något behov av att reglera denna rätt har inte visats föreligga. I samband med reformeringen av instansordningen i de allmänna för- valtningsdomstolarna (jfr. avsnitt 5.9) införs prövningstillstånd vid över- klagande till kammarrätt. Det innebär att målet tas upp till prövning om det finns anledning att ändra länsrättens avgörande, om det är av vikt för ledningen av rättstillämpningen att överprövning görs eller om det annars finns synnerliga skäl att pröva talan. I andra fall tas överklagandet inte upp av kammarrätten. I liknande mål om administrativa frihetsberövanden har det inte införts prövningstillstånd och det bör heller inte göras när det gäller mål om tvångsisolering eller upphörande av sådan isolering. I andra mål enligt smittskyddslagen kan det dock vara av vikt att försöka begränsa instanskedjan för att främja snabba avgöranden. Det gäller t.ex. frågor om permission, begränsning i rätten till fysisk träning och begränsningar i andra rättigheter enligt lagen. Prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten bör därför krävas i andra mål enligt smittskyddslagen än de som gäller tvångsisolering eller upphörande av tvångsisolering. Lagrådet har påtalat att den som överklagat ett beslut om tvångsisolering kan överklaga ett annat beslut, t.ex. om förbud att ta emot besök, och att fråga då kan uppkomma om målet i sin helhet skall handläggas utan krav på prövningstillstånd. Vidare anser Lagrådet det angeläget att bestämmelserna om prövningstillstånd utformas och får samma innebörd i de författningar som rör administrativa frihetsberövande och att det är påkallat att frågan utreds närmare. Regeringen delar Lagrådets uppfattning om konformitet vad avser bestämmelserna om prövningstillstånd i lagstiftning som behandlar administrativa frihetsberövande. Det är därför av vikt att erfarenheten av prövningstillstånd enligt smittskyddslagen tas tillvara och utvärderas om det blir aktuellt att införa sådant tillstånd i ytterligare lagstiftning med administrativt frihetsberövande. 5.11 Samverkan mellan smittskyddsläkare och behandlande läkare ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Smittskyddsläkaren skall vara| |skyldig att lämna uppgifter om en enskild patient, som| |är nödvändiga för smittskyddsarbetet, till behandlande| |läkare utan hinder av sekretess. Promemorians förslag: Bestämmelserna om sekretess mellan smittskyddsläkare och behandlande läkare bör inte ändras. Remissinstanserna: hemställer om att smittskyddsläkaren skall ges en skyldighet att till den behandlande läkaren i det enskilda fallet lämna ut den information som är nödvändig för smittskyddsverksamheten. Styrelsen anför bl.a. att det är önskvärt att smittfarliga beteenden tidigt korrigeras av den behandlande läkaren så att minsta möjliga risk för smittspridning uppstår och utan att smittskyddsläkaren i ett sent stadium tvingas tillgripa myndighetsåtgärder. Kammarrätten i anser att det i smittskyddslagen (1988:1472) bör klargöras att smittskyddsläkare och behandlande läkare kan samråda utan hinder av bestämmelserna om sekretess. Kammarrätten förordar också att det i smittskyddslagen införs en föreskrift om att samma uppgifter som läm- nas till smittskyddsläkaren även får lämnas till förvaltningsdomstol i mål om tvångsisolering och upphörande av tvångsisolering. i anser det angeläget att smittskyddsläkaren har rätt att ge den behandlande läkaren den information om patienten som behövs för smittskyddsarbetet. läns landsting anser att det skulle gagna smittskyddet inom om smittskyddsläkaren kan ges möjlighet att lämna uppgifter, utöver de som behövs för den medicinska vården, till den behandlande läkaren om en enskild patient. , och anser också att informationsut- bytet borde vara fritt mellan smittskyddsläkaren och den behandlande läkaren. Skälen för regeringens förslag: I smittskyddslagen (12 §) finns en bestämmelse om att smittskyddsläkaren och den kommunala nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet bör samverka med varandra och med myndigheter, behandlande läkare och andra som bedriver verksamhet av betydelse för smittskyddet. Detta innebär inte automatiskt att sekretess inte råder mellan dem. Möjligheten att lämna ut uppgifter utan hinder av sekretess följer av andra bestämmelser. Smittskyddsläkaren har alltid rätt att få upplysningar och del av uppgifter i ett enskilt fall av t.ex. behandlande läkare. Detta följer direkt av bestämmelserna i smittskyddslagen. Uppgiftslämnandet från smittskyddsläkaren till behandlande läkare är däremot inte reglerat i smittskyddslagen utan vägledning måste sökas på annat håll. Här gäller då den sekretess som vanligtvis gäller inom hälso- och sjukvården eller i annan medicinsk verksamhet såsom åtgärder mot smittsamma sjukdomar (7 kap. 1 § sekretesslagen [1980:100]), dvs. smittskyddsläkaren får bara lämna ut uppgifter om den enskildes hälsotillstånd eller andra personliga förhållande om det står klart att uppgiften kan lämnas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. För vården är det i regel en fördel om behandlande läkare har så bred information som möjligt om patienten. De uppgifter som smittskyddsläkaren kan ha kännedom om och som han anser kan behövas av behandlande läkare för vården av en patient kan således i allmänhet lämnas ut till behandlande läkare utan att det kan anses vara till men för patienten. Av bestämmelsen om samverkan mellan smittskyddsläkaren och t.ex. behandlande läkare följer vidare att smittskyddsläkaren utan att gå in på någon enskild individ kan informera om det epidemiologiska läget, åtgärder som allmänt sett är lämpliga att vidta för att hindra spridning av viss sjukdom m.m. Flera remissinstanser har påtalat behovet av att även uppgifter som gäller en enskild smittbärare skall kunna lämnas till den behandlande läkaren från smittskyddsläkaren utan hinder av sekretessbestämmelserna. Det är naturligtvis viktigt att smittskyddsarbetet inte i onödan hindras av att sekretess råder mellan smittskyddsläkaren och behandlande läkare. Det är fråga om den enskildes rätt till integritet i förhållande till vikten av ett effektivt smittskyddsarbete. I de flesta fall råder ingen motsättning mellan dessa båda intressen. I de fall det gör det får betydelsen för samhället att effektivt kunna hindra spridningen av smittsamma sjukdomar anses vara av större vikt än den enskildes intresse av integritet. Smittskyddsläkaren bör således kunna lämna all information till den behandlande läkaren som har betydelse för smittskyddsarbetet. För att detta skall kunna göras utan hinder av sekretessbestämmelserna måste en skyldighet att lämna uppgifterna föreligga. Regeringen föreslår därför att en sådan skyldighet skall införas i smittskydds- lagen. Enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen kan uppgift, utan hinder av sekretess, lämnas till annan myndighet om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. För att uppgift, för vilken sekretess gäller enligt sekretesslagen, skall kunna röjas för en enskild erfordras att det anges i sekretesslagen eller lag eller förordning som sekretesslagen hänvisar till. En bestämmelse om uppgiftsskyldighet för smittskyddsläkaren till behandlande läkare i smittskyddslagen är således tillräcklig för att uppgifter skall kunna lämnas till behandlande läkare verksamma inom den offentliga vården. Såsom Lagrådet har påpekat erfordras emellertid ett tillägg i sekretesslagen (1980:100) för att uppgifter skall kunna lämnas till behandlande läkare inom enskild verksamhet. ------------------------------------------------------- |Regeringens förslag: Smittskyddsläkaren skall kunna| |inhämta uppgifter om enskild som har viss| |samhällsfarlig sjukdom från andra myndigheter och från| |hälso- och sjukvårdspersonal. Vilka samhällsfarliga| |sjukdomar som detta skall gälla får föreskrivas av| |regeringen. Regeringens bedömning: Någon självständig| |uppgiftsskyldighet för socialnämnder eller andra| |myndigheter bör inte införas. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser det nödvändigt att smittskyddsläkaren får möjlighet att ta del av myndigheters uppgifter oberoende av sekretess vid samtliga samhällsfarliga sjukdomar och att detta bör regleras i smittskyddslagen. Länsrätten i anser att det bör ankomma på att bestämma vilka sjukdomar som skall kunna föranleda att smittskyddsläkaren inhämtar uppgifter om den som för smittan från andra myndigheter och från hälso- och sjukvårdspersonal. anser att det skall finnas möjlighet för att på eget iniativ lämna uppgifter till smittskyddsläkaren. Styrelsen anför att är den myndighet som i många fall har den regelbundna kontakt med de smittade personerna som utgör en förutsättning för att få inblick i smittfarliga beteende. anser att det blir svårt att minska nysmittan av HIV-infektion utan möjlighet för att på eget initiativ lämna underrättelse till smittskyddsläkaren om smittfarligt beteende. Länsrätten i anser också att det finns anledning att förorda en uppgiftsmöjlighet från sida till smittskyddsläkaren med hänsyn till att det är fråga om mycket allvarliga sjukdomar och att smittskyddsintresset måste anses vara mycket stort. anser att möjligheten för att på eget iniativ kunna underrätta smittskyddsläkaren när de kommer i kontakt med individer med en samhällsfarlig sjukdom som utsätter andra för smittrisk ytterligare bör beaktas. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Inom hälso- och sjukvården gäller sekretess för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men (7 kap. 1 § sekretesslagen [1980:100]). Motsvarande sekretess gäller inom för uppgift om någon enskilds personliga förhållanden (7 kap. 4 § sekretesslagen). Sekretessen gäller också mellan myndigheter om inte uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning (1 kap. 3 § och 14 kap. 1 § sekretesslagen).