prop · GJ0352 · 1996-01-01 00:00:00 — Utredningen har som en principiell utgångspunkt anfört att den första domstolsprövningen av ett förvaltningsärende alltid skall ske i länsrätt. Utredningen har därför föreslagit att länsrätt i princip skall vara första domstolsinstans i samtliga måltyper där kammarrätt har denna funktion och anfört att det bör krävas starka skäl för att frångå denna princip. Följaktligen har utredningen föreslagit att länsrätten blir första domstolsinstans även i vapenmål. förslag har remissbehandlats och i denna del genomgående fått ett positivt mottagande. Föredragande statsrådet anförde budgetproposition (prop. 1992/93:100 bil. 3 s. 25) att hon ansåg principiella utgångspunkt vara riktig och att tyngdpunkten i rättsskipningen skall ligga i första instans inom de allmänna förvaltningsdomstolarna, men att en ändrad instansordning inte behöver gälla alla måltyper. godkände på regeringens hemställan detta såsom en allmän riktlinje (bet. 1992/93:JuU24, rskr. 1992/93:289). förslag, att länsrätt i stället för kammarrätt skall vara första domstolsinstans har därefter genomförts etappvis. I en första etapp flyttades bl.a. studiestödsmål och kriminalvårdsmål ned till länsrätt (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319). I samma lagstiftningsärende gavs länsrätt en generell behörighet att pröva mål som första domstolsinstans om ärendet skall överklagas till allmän förvaltningsdomstol, jfr. 14 § lagen (1971:389) om allmänna förvaltnings- domstolar. I en andra etapp, som trädde i kraft , flyttades ett stort antal andra måltyper ned till länsrätt som första domstolsinstans (prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165). Regeringen föreslår nu i en proposition att såsom en tredje etapp resterande måltyper, med något undantag, flyttas ned från kammarrätt till länsrätt (prop. 1995/96:22). Enligt vår mening finns ingenting som talar emot att nu genomföra förslag även på vapenlagens område. Länsrätten bör alltså vara första domstolsinstans även i vapenmål. har föreslagit att när möjlighet till domstolsprövning finns bör polismyndighetens beslut överklagas direkt till länsrätten och således uteslutas ur instanskedjan. En sådan ordning följer enligt regeringens mening inte nödvändigtvis av nedflyttningen av mål från kammarrätten till länsrätten. Det vore i och för sig möjligt att behålla länsstyrelserna som första instans när det gäller överklagande av polismyndighetens beslut enligt vapenlagen. Länsstyrelserna fyller väl de krav på sakkunskap och kompetens som man kan ställa på prövningen av dessa ärenden. Nedflyttningen av vapenmålen från kammarrätten innebär emellertid en förlängning av instanskedjan, som i detta fall måste vägas mot såväl kostnadsaspekterna som mot intresset av att kunna uppnå ett slutligt avgörande inom rimlig tid. Därvid uppkommer frågan om det är nödvändigt att ett ärende enligt vapenlagen kan prövas av både länsstyrelse och länsrätt. Till skillnad från många andra av de överklaganden som handläggs av länsstyrelserna innehåller vapenärendena relativt renodlade frågor om rättstillämpning där länsstyrelsernas särskilda sakkunskap eller möjligheter till tvärsektoriella bedömningar inte gör sig särskilt gällande. Det bör därför vara tillräckligt att vapenärendena prövas av länsrätten och att således utesluts ur instansordningen. Regeringen instämmer i utredningens bedömning i denna del. Enligt utredningens förslag skulle alltså de ärendetyper som får överklagas från till kammarrätten överklagas direkt från polismyndigheten till länsrätten. Ytterligare en ärendetyp nämligen polismyndighetens beslut att avslå en ansökan om vapentillstånd skulle överklagas på samma sätt. Övriga polismyndighetens beslut i vapenärenden skulle enligt utredningens förslag liksom överklagas till utan möjlighet till annan domstolsprövning än den som följer av lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Regeringen anser att en sådan lösning som utredningen föreslår vore mindre lämplig eftersom den skulle innebära två olika instansordningar för vapenärenden vilket inte minst för den enskilde vapenägaren skulle vara opraktiskt. Vidare är den prövning som sker i olika typer av vapenärenden likartad. Således måste i princip samma bedömning göras av en persons lämplighet när fråga är om tillstånd till innehav av skjutvapen som när det gäller tillstånd till införsel av vapen för jakt eller tävling i . Praktiska skäl talar också för att t.ex. ett beslut om omhändertagande av ett skjutvapen skall överklagas till samma instans som har att handlägga ett överklagande av ett beslut om återkallelse av tillståndet att inneha vapnet i fråga. Därtill kommer att det inte kan uteslutas att det även bland de ärenden som enligt utredningens förslag skall överklagas till kan förekomma frågor som berör en enskilds civila rättigheter i mening. Även med beaktande av möjligheten till rättsprövning enligt lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut finns mycket som talar för att också dessa ärenden bör omfattas av en instansordning där domstol ingår. Regeringen anser på nu anförda skäl att samtliga ärendetyper enligt vapenlagen bör kunna överklagas till länsrätt. Enligt en ny bestämmelse i förvaltningsprocesslagen (1971:291), 34 a § som trädde i kraft , får i de fall det särskilt föreskrivits kammarrätten pröva ett överklagande från länsrätten endast om kammarrätten har meddelat prövningstillstånd. Prövningstillstånd får enligt andra stycket i paragrafen meddelas om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt, anledning förekommer till ändring i det slut vartill länsrätten kommit eller det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet. Regeringen anförde (prop. 1993/94:133 s. 33 ) i propositionen som låg till grund för införande av bestämmelsen bl.a. att nedflyttningen av måltyper till länsrätten kommer att förlänga instanskedjorna i förvaltningsmål samt att detta kommer att medföra att det dröjer längre innan det finns ett slutligt avgörande i de mål som överklagas. Det är, menade regeringen, en fördel både för samhället och för de enskilda om handläggningen av målen inte drar ut alltför mycket . Regeringen ansåg också att ett system med prövningstillstånd även i kammarrätt skapar möjligheter att bättre och mer effektivt utnyttja de resurser som finns. Krav på prövningstillstånd i kammarrätten har i princip undantagslöst föreskrivits i samband med att olika måltyper enligt vad ovan sagts har flyttats ned från kammarrätt till länsrätt. Vapenmålen skiljer sig inte på något väsentligt sätt till sin natur från de övriga måltyper som fortsättningsvis skall överklagas från förvaltningsmyndigheten till länsrätten. Regeringen delar också uppfattning att det inte är rimligt att ett vapenärende fullt ut skall kunna prövas först av polismyndigheten och därefter av två domstolar med möjlighet till prövningstillstånd i Regeringsrätten. I den nya vapenlagen bör därför införas en bestämmelse om att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Av förvaltningprocesslagen följer att kammarrättens beslut att inte meddela prövningstillstånd kan överklagas till Regeringsrätten. Om kammarrätten beviljar prövningstillstånd, får enligt 33 § tredje stycket förvaltningsprocesslagen det beslutet inte överklagas. Frågan om partsställningen i vapenärenden har behandlats av vapenutredning i betänkandet Översyn av vapenlagstiftningen (SOU 1989:44). Utredningen föreslog att skulle ges rätt att överklaga alla beslut enligt vapenlagen, om det var av vikt för rättstillämpningen eller annars från allmän synpunkt att saken prövades av högre instans. Syftet bakom förslaget var bl.a. att försöka åstadkomma en enhetligare praxis i vapenärenden. Något förslag av det innehåll som utredningen förordat lades emellertid inte fram. Föredragande statsrådet anförde (prop. 1990/91:130 s. 51) bl.a. att Riks- polisstyrelsen på ett lika ändamålsenligt men mindre kostsamt sätt kan medverka till en enhetlig rättstillämpning genom att följa utvecklingen av överklagade ärenden och sprida information om betydelsefulla avgöranden från såväl som förvaltningsdomstolar. har ställt sig avvisande till möjligheten att ge eller den polismyndighet som fattat beslut i ärendet rätt att överklaga. Att göra vapenmålen till en tvåpartsprocess skulle enligt utredningens uppfattning i onödan göra handläggningen tyngre, mer omständlig och tidskrävande samt mer kostsam, utan att på samma gång medföra några beaktansvärda fördelar. Utredningen anför bl.a. att polismyndigheten har möjlighet att framföra synpunkter på ett vapenärende i samband med omprövningförfarandet vid ett överklagat beslut samt att domstolen alltid har möjlighet att begära in yttrande från polismyndigheten eller . Regeringen förslår emellertid - i den ovannämnda propostionen om genomförande av förslag om instansordning (prop. 1995/96:22) - att det i förvaltningsprocesslagen skall föras in en generell regel om att den myndighet som först har beslutat i ett ärende skall vara motpart till den enskilde vid ett överklagande. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas om inget annat är föreskrivet i den speciella lagstiftning som reglerar måltypen i fråga. För vapenärenden innebär förslaget att, om inte annat föreskrivs i vapenlagen, polismyndigheten alltid blir motpart till den enskilde vid ett överklagande till länsrätten. Av allmänna processrättsliga regler följer att polismyndigheten därigenom även får rätt att överklaga länsrättens beslut om det går myndigheten emot. Genom den nu skisserade ordningen tillgodoses önskemålen från de remissinstanser som förordat införandet av en tvåpartsprocess i vapenmålen. Vidare kan ett sådant system antas gagna effektiviteten och leda till processekonomiska fördelar hos domstolarna. Genom att ge polismyndigheten rätt att överklaga länsrättens beslut ökar också möjligheterna att få till stånd vägledande avgöranden och att rätta till enskilda beslut som framstår som felaktiga från samhällets utgångspunkt. Den eventuella ökning av polismyndigheternas arbetsbörda som kan bli följden av att en tvåpartsprocess införs skall inte överdrivas. I de fall det inte finns anledning att ändra polismyndighetens överklagade beslut, kan länsrätten enligt förvaltningsprocesslagen fastställa beslutet utan vidare kommunikation med polismyndigheten. Regeringen har i den ovan nämnda lagrådsremissen om ändring i förvaltningsprocesslagen också föreslagit att en bestämmelse införs som ger vidgade möjligheter att i vissa fall ändra polismyndighetens beslut utan föregående skriftväxling, nämligen när sådan är onödig. Den ökade arbetsbelastning som tvåpartsprocessen ändå kan antas medföra för polismyndigheterna får enligt vår mening anses uppvägas av de fördelar från effektivitetssynpunkt som en bättre prejudikatbildning på vapenområdet innebär. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Lasersikten bör inte omfattas av | | vapenlagen. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att lasersikten skall omfattas av vapenlagen och att tillstånd skall krävas för innehav. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser pekar på gränsdragningssvårigheter mellan lasersikten och andra laseranordningar. Riksåklagaren ifrågasätter om den föreslagna utvidgningen är nödvändig medan Överåklagaren vid i , och i avstyrker förslaget med motiveringen att en tillståndsplikt inte är nödvändig. har ställt sig tveksam till förslaget och bl.a. anfört att en tillståndsfri laserpekare kan vara lika användbar som riktmedel samt att lasersikten kan vara svåra att särskilja från laserpekare . Skälen för regeringens bedömning: Av 1 och 2 §§ vapenlagen (1 kap. 2-4 §§ förslaget till ny vapenlag) framgår vilka föremål som är att betrakta som skjutvapen och som således är tillståndspliktiga enligt vapenlagen. Inga sikten omfattas av tillståndsplikten. Ett lasersikte är ett riktmedel som kan monteras på olika typer av skjutvapen. Det är så konstruerat att det sänder en kompakt ljusstråle i vapnets skottriktning. Ljusstrålen skapar en lysande röd punkt på det föremål den träffar. Det är meningen att siktet skall ställas in så att den röda punkten överensstämmer med den punkt där ett skott från vapnet träffar. Den röda punkten blir svagare på längre avstånd. För att den skall kunna ses kan därför en kikare ingå i siktet. Strålen reflekteras också olika bra beroende på vilket material den träffar. Förutsatt att lasersiktet används under sådana förhållanden att den röda punkten kan ses med blotta ögat, innebär lasersiktet att skytten inte behöver hålla vapnet vid ögat för att kunna rikta det mot målet. Utredningen har uppmärksammat att lasersikten marknadsförs i och att det därvid åberopas många användningsområden, t.ex. träning, utbildning, jakt och säkerhetsändamål. omfattas av strålskyddslagen (1988:220). Beroende på strålskydds- egenskaperna delas laseranordningar in i olika klasser. För de högre klasserna gäller krav på tillstånd, bl.a. för innehav. De lasersikten som finns i handeln är emellertid enligt utredningen klassade i någon av de lägsta klasserna och är i princip ofarliga för ett oskyddat öga. Utredningen motiverar sitt förslag med att det inte råder någon tvekan om att lasersikten kan användas vid allvarlig brottslighet och att samhällets uppmärksamhet därför är påkallad. Flera remissinstanser har avstyrkt förslaget bl.a. med motiveringen att lasersikten inte utgör något problem från polisiär synpunkt samt att gränsdragningssvårigheter kan uppstå i förhållande till laserinstrument som används för andra ändamål, t.ex. en laserpekpinne för overheadbilder eller laser för industriellt bruk. har ställt sig tveksam till förslaget och därvid påpekat bl.a. att användbarheten av ett lasersikte är störst på korta avstånd och under dåliga ljusförhållanden. I sådana sammanhang är enligt laboratoriet en tillståndsfri laserpekare lika användbar. Laboratoriet har även påpekat att lasersikten kan vara svåra att särskilja från laserpekare och att lagförslaget därför inte skulle uppnå den verkan som eftersträvades. Med hänsyn bl.a. till vad anfört om gränsdragningsproblem till instrument som rimligen inte bör falla inom vapenlagstiftningens område och möjligheten att ersätta lasersikten med annan liknande laserutrustning, anser regeringen att utredningens förslag i denna del inte bör genomföras. Regeringen avser dock att mycket noga följa utvecklingen på detta område och återkomma till om det skulle visa sig att det finns ett mer påtagligt behov av att kräva tillstånd för innehav av lasersikten. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Tillstånd skall undantagsvis kunna meddelas| | för skjutning med samlarvapen och andra vapen för vilka tillstånd| | till innehav meddelats för annat ändamål än skjutning. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser antingen tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. ställer sig dock kritisk till vissa av utredningens uttalanden om hur dispensmöjligheten skall tillämpas. Skälen för regeringens förslag: Tillstånd till innehav av skjutvapen kan enligt 9 § vapenlagen (2 kap. 3 § förslaget till ny vapenlag) meddelas - utöver de fall då sökanden har behov av vapnet för skjutning - för vapen som har prydnadsvärde, samlarvärde eller särskilt affektionsvärde. I dessa fall får vapnet inte användas för skjutning. Den som ansöker om tillstånd att inneha ett vapen för skjutning skall enligt 5 § vapenförordningen visa sig kunna handha ett sådant vapen som ansökan avser. Detta gäller inte om ansökan avser innehav för annat ändamål, t.ex. att vapnet skall ingå i en samling. Enligt föreskrifter och allmänna råd till vapenlagstiftningen måste särskilda krav ställas på vapensamlares personliga kvalifikationer. Det bör vidare stå klart att vederbörande har ett seriöst intresse för verksamheten (RPS FS 1992:2 FAP 551-3). Den som har fått tillstånd att inneha samlarvapen har emellertid inte behövt visa att han kan handha vapen praktiskt på ett sådant sätt som avses i 5 § vapenförordningen. Huvudregeln bör därför liksom vara att när tillstånd till innehav av ett vapen meddelats för annat ändamål än skjutning, dvs. för ett vapen som har huvudsakligen samlarvärde, prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde, får vapnet inte användas för skjutning. Däremot bör det inte finnas något hinder mot att i undantagsfall tillåta skjutning med sådana vapen. Detta bör främst gälla när det föreligger intresse från vapenteknisk synpunkt. Vi föreslår därför i likhet med utredningen att en dispensmöjlighet införs. Denna avser i första hand samlarvapnen. Det kan emellertid inte uteslutas att det kan finnas skäl att också meddela tillstånd till skjutning med ett vapen som har huvudsakligen prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde för innehavaren. Dispensmöjligheten bör därför gälla generellt. Frågan om utfärdande av tillstånd till skjutning behandlas närmare i författningskommentaren (avsnitt 15). 10 Utbyte av extra vapendelar -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En tillståndspliktig vapendel som är | | försliten eller på annat sätt obrukbar skall få bytas mot en ny | | likadan, under förutsättning att den gamla skrotas. Bytet skall | | anmälas till polismyndigheten. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig antingen tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 § vapenlagen (1 kap. 3 § f förslaget till ny vapenlag) skall vad som i lagen sägs om skjutvapen också gälla bl.a. pipor till skjutvapen. Det innebär bl.a. att den som vill inneha en extra pipa till ett vapen utöver tillståndet för själva vapnet även måste söka tillstånd för den extra pipan. Om den ordinarie pipan till vapnet förslits eller på annat sätt blir obrukbar, får den enligt 24 § vapenlagen (4 kap. 2 § förslaget till ny vapenlag) utan särskilt tillstånd bytas ut mot en ny likadan. Om däremot en extrapipa blir sliten eller på annat sätt obrukbar erfordras ett nytt vapentillstånd för att byta ut den. Särskilt när det gäller skjutvapen som är så konstruerade att skytten själv på ett enkelt sätt kan byta pipa är denna skillnad enligt vår mening svår att motivera. En pipa eller en annan vapendel, som på grund av slitage eller på annat sätt blivit obrukbar och därför bytts ut, bör skrotas. Med skrotning av skjutvapen eller tillståndspliktig vapendel avses enligt föreskrifter och allmänna råd till vapenlagstiftningen att vapnet eller vapendelen förstörs så att ingen vital del kan komma till användning igen (RPS FS 1992:2 FAP 551-3). Om en extra vapendel, som alltså kräver särskilt tillstånd till innehav, byts ut, kommer vapendelen inte längre att vara identisk med den vapendel som tillståndet avser. Detta har betydelse med hänsyn till att vapendelens nummer normalt finns angivet i tillståndsbeviset. Genom att föreskriva att utbytet skall anmälas till polismyndigheten kan emellertid myndighetens kontroll över vapeninnehavet ändå upprätthållas. Detta gäller särskilt som intyg enligt föreskrifter skall utfärdas över skrotningen för efterföljande ändring i vapenregistret. Den som tar emot vapen för skrotning skall också, enligt 40 § vapenförordningen, föra förteckning över mottagna vapen. Vi föreslår mot bakgrund härav att den som låter skrota en vapendel, för vilken särskilt tillstånd meddelats, skall få anskaffa en ny likadan i utbyte, utan att ansöka om nytt vapentillstånd. Bytet skall dock anmälas till polismyndigheten som därvid skall utfärda ett nytt tillståndsbevis.Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 25 b § vapenlagen (11 kap. 2 § d förslaget till ny vapenlag) utfärda närmare föreskrifter om själva förfarandet. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Någon ändring av tillståndsplikten för | | signalvapen bör inte göras. Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna del antingen instämmer i utredningens bedömning eller lämnar den utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har behandlat frågan om tillståndsplikten för signalvapen med anledning av en skrivelse till regeringen, som har överlämnats till utredningen. I skrivelsen föreslås att en viss nödsignalsutrustning som laddas med patroner skall kunna innehas utan särskilt tillstånd. (SFS 1987:1008) gäller enligt 1 § vapenlagen (1 kap. 3 § förslaget till ny vapenlag) reglerna för skjutvapen också signalvapen som laddas med patroner. I samband med att förslaget till ändring lades fram anförde föredragande statsrådet (prop. 1986/87:154 s. 11) bl.a. att möjligheterna att missbruka dessa anordningar är stor, att det förekommer att de manipuleras så att skarpa skott kan avlossas och att de också, när de används för sitt egentliga ändamål, kan vara farliga med hänsyn till risken att någon träffas av en utskjuten signal- eller lysprojektil. Föredragande statsrådet anförde att behovet av signalanordningar i stor utsträckning kan tillgodoses genom olika pyrotekniska produkter, men att tillstånd att inneha signalvapen givetvis bör kunna beviljas för seriös användning. Tillståndsplikten bedömdes därför inte medföra några större olägenheter för allmänheten. Vi instämmer i den bedömning som sålunda gjordes när tillståndsplikten infördes och anser inte att någon omständighet framkommit som bör föranleda någon annan bedömning. 12 Tårgassprayer och liknande sprayer -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Sådana sprayer avsedda för självförsvar som| | innehåller tårgas eller andra tårretande ämnen skall omfattas av| | vapenlagens regler för skjutvapen och vara tillståndspliktiga. | | Detsamma skall gälla sprayer som innehåller ämnen med | | morfinliknande effekter och som ger en temporär bedövning eller | | förlamning. Sådana sprayer som innehåller ämnen som inte är | | irritationsframkallande, t.ex. livsmedelsfärg, skall däremot | | inte omfattas av vapenlagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig antingen tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Vapenlagens bestämmelser om skjutvapen gäller, förutom skjutvapen i egentlig mening, även vissa andra föremål som räknas upp i 1 § andra stycket. Bland dessa nämns särskilt tårgasanordningar. Med tårgasanordningar torde avses även andra anordningar som till verkan och ändamål är jämförliga därmed. På marknaden förekommer en mängd olika typer av sprayer som är avsedda för självförsvar eller för polisändamål. En del av dessa innehåller tårgas och är därmed att direkt hänföra till tårgasanordningar. Det finns emellertid även sprayer som innehåller andra tårretande ämnen eller som innehåller bedövningsmedel. Det finns också försvarssprayer som påstås endast innehålla färgämnen. Utredningen har från () inhämtat yttrande över förekomsten av tårgasanordningar och andra jämförliga anordningar (skyddssprayer). Därefter har utredningen inhämtat yttrande från () över sprayernas farlighetsgrad. FOA har begränsat sin bedömning av farlighetsgraden till den situation i vilken skyddssprayer kan tänkas användas. Därvid har FOA anfört att när det gäller farlighetsbedömningen kan man inte enbart bedöma det ingående ämnets eller de ingående ämnenas giftighet (toxicitet) utan att man även bör beakta att ingående ämnen kan påverka giftigheten av varandra (interaktioner). Drivgaser och beståndsdelar från vapnet kan också påverka giftigheten. Detta försvårar enligt FOA bedömningen och gör den osäker, i vissa fall omöjlig.