prop · GJ0326 · 1996-01-01 00:00:00 — Avsikten med detta måste antas vara att mål om gemenskapsvarumärken skall koncentreras i första instans i syfte att få en ordning med en så enhetlig praxis som möjligt. I den svenska varumärkeslagen finns inte någon bestämmelse om att endast vissa domstolar är behöriga att pröva varumärkesmål. Behörighetsfrågan får i stället prövas enligt allmänna regler. Det betyder i princip att varje tingsrätt är behörig att inom sitt område ta upp ett mål om varumärkesintrång. En sådan ordning får inte gälla för gemenskapsvarumärken. För dessa torde alternativen vara att antingen ha ett begränsat antal domstolar med geografisk spridning eller att enbart ha en enda domstol som behörig. I promemorian anförs att det i vart fall i ett inledande skede, innan det står klart hur många mål det kan bli fråga om, torde vara lämpligast för att möjliggöra en enhetlig praxis att koncentrera handläggningen av mål om intrång i gemenskapsvarumärken till en enda domstol. Detta förslag godtas av nästan alla remissinstanser. Från företrädare för småföretagarna () framförs emellertid vissa betänkligheter mot att bara en domstol skall vara domstol för gemenskapsvarumärken eftersom detta kan leda till höga processkostnader för parter bosatta långt från domstolen och att mindre företag som är innehavare av gemenskapsvarumärken av kostnadsskäl därmed skulle få svårt att hävda sina rättigheter vid intrång. Till detta bör framhållas att talan vid intrång som huvudregel skall väckas vid domstol i den medlemsstat där svaranden (den som gör intrånget) har sitt hemvist eller driftsställe (artikel 93 i EG-förordningen). I många fall kommer det att betyda att innehavaren av ett gemenskapsvarumärke måste väcka talan i ett annat land än sitt hemland. I regel kommer ett intrångsmål att bli föremål för process i enbart om den som påstås ha begått intrånget har hemvist här i landet eller om båda parter har det. Att det kan leda till omfattande kostnader är en följd av systemet med gemenskapsvarumärken. I likhet med det helt övervägande antalet remissinstanser menar regeringen att det i ett inledande skede finns anledning att koncentrera de mål om intrång i ett gemenskapsvarumärke som väcks i till en enda domstol. Det naturliga valet är då , vilket också godtas av remissinstanserna. Sedan systemet verkat kan det vara lämpligt att göra en utvärdering av vilka effekter det har fått med en enda domstol i mål som här avses. En sådan utvärdering torde med fördel kunna göras inom ramen för en sådan mera övergripande översyn som nämnts i avsnitt 3. Regeringen föreslår därför att artikel 91 i EG-förordningen uppfylls på det sättet att utses till domstol för gemenskapsvarumärken. Som en följd av att mål som anges i artikel 92 i förordningen skall prövas av i första instans kommer sådana mål som överklagas att i andra instans prövas av en och samma domstol, nämligen . En remissinstans är skeptisk till möjligheten att hos varje behörig domstol i en medlemsstat (jfr artikel 99.1 i EG-förordningen) begära interimistiska åtgärder för att skydda ett gemenskapsvarumärke. Remissinstansen menar att denna möjlighet bör koncentreras till några domstolar. Möjligheten att begära interimistiska förordnanden hos varje behörig domstol, och därmed inte bara hos domstolarna för gemenskapsvarumärken, är emellertid en följd av bestämmelserna i . Dessa bestämmelser kan inte ändras på nationell nivå. 5.4 Straffansvar m.m. vid intrång i ett gemenskapsvarumärke -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Varumärkeslagens regler om straffansvar vid| | varumärkesintrång skall gälla också vid intrång i ett | | gemenskapsvarumärke. Det klargörs att de nationella reglerna om | | vite, skadestånd och säkerhetsåtgärder är tillämpliga vid intrång i| | ett gemenskapsvarumärke. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 24). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Vid intrång i ett gemenskaps-varumärke är principen att den nationella lagstiftningen om varumärkesintrång skall tillämpas med vissa tillägg som föreskrivs i förordningen om gemenskapsvarumärken (artikel 14). Finner domstolen för gemenskapsvarumärken att intrång har begåtts i rätten till ett gemenskapsvarumärke skall domstolen, enligt särskilda bestämmelser i förordningen, vidta vissa sanktionsåtgärder (artiklarna 98 och 99). Om det inte finns särskilda skäl mot detta skall domstolen förbjuda den som gör intrånget att fortsätta med det. Domstolen skall dessutom vidta sådana åtgärder som finns i nationell rätt för att säkerställa att ett sådant förbud efterlevs (artikel 98.1). I övriga hänseenden skall domstolen i intrångssituationer tillämpa den lagstiftning som gäller i landet för intrång i en varumärkesrätt (artikel 98.2). Att interimistiska åtgärder kan begäras framgår av artikel 99. Bestämmelserna om sanktioner i förordningen omfattar emellertid inte - som en följd av kompetensfördelningen inom EU (se t.ex. prop. 1994/95:19 s. 472) - frågor om ansvar. Intrång i ett varumärke som är registrerat i eller som är föremål för internationell varumärkesregistrering som gäller i kan föranleda straffansvar. Avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (TRIPs), slutet inom ramen för , kräver också straffansvar i sådana situationer (i vart fall för kommersiell "wilful trademark counterfeiting"). Promemorians bedömning att det saknas skäl att inte ha motsvarande bestämmelser för intrång i ett gemenskapsvarumärke som för varumärken som är registrerade här i landet eller som är föremål för en internationell varumärkesregistrering som gäller i tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Också regeringen delar promemorians bedömning. Regeringen föreslår därför att en regel om straffansvar vid intrång i ett ge- menskapsvarumärke införs. När det gäller övriga typer av sanktioner, främst vite och skadestånd, ifrågasätter Lagrådet i anslutning till förslaget till 66 § om inte de nationella reglerna om vite, skadestånd och säkerhetsåtgärder uttryckligen bör göras tillämpliga på intrång i ett gemenskaps-varumärke. I och för sig torde det kunna hävdas att redan EG-förordningens bestämmelser ger grund för svenska domstolar att exempelvis förena ett förbud med vite eller döma ut skadestånd vid intrång i ett gemenskapsvarumärke. Regeringen har dock ingen erinran mot att sanktionsbestämmelsen för intrång i ett gemenskapsvarumärke utformas på det sätt som Lagrådet föreslår. 5.5 Särskilda regler för överlåtelser och licensupplåtelser av svenska varumärken -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Inga särskilda regler bör införas för | | överlåtelser och licensupplåtelser av svenska varumärken. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 26). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar promemorians bedömning utan erinran. och menar att regler för överlåtelser och upplåtelser bör införas. menar att särskilda regler för upplåtelser bör övervägas. Skälen för regeringens bedömning: Ett gemenskapsvarumärke kan överlåtas på motsvarande sätt som gäller enligt varumärkeslagen, dvs. i eller utan samband med den rörelse i vilken märket används. EG-förordningen kräver dock att en överenskommelse om överlåtelse som sker utan samband med den rörelse i vilket märket används skall vara skriftlig (artikel 17.3) och antecknas i registret över gemenskapsvarumärken för att märket skall få rättsverkan för den till vilken överlåtelsen har skett (artikel 17.6). Förordningen innebär också att överlåtelser av varumärken utan samband med rörelsen måste antecknas i registret över gemenskapsvarumärken för att få sakrättslig verkan, dvs. verkan mot tredje man (artikel 23). Licens till ett gemenskapsvarumärke kan upplåtas på motsvarande sätt som gäller enligt varumärkeslagen (artikel 22). EG-förordningen innebär att också licensupplåtelser måste antecknas i registret över gemenskapsvarumärken för att vara giltiga mot tredje man (artikel 23). EG-förordningens reglering om överlåtelse och upplåtelse företer vissa skillnader i jämförelse med svensk varumärkesrätt. Något formkrav eller krav på anteckning i varumärkesregistret vid överlåtelser eller upplåtelser finns inte i svensk rätt. Det torde också få antas att vid överlåtelser uppkommer sakrättsligt skydd redan genom överlåtelseavtalet. När det gäller sakrättsligt skydd vid upplåtelser har den problematiken med avseende på patent diskuterats i betänkandet (SOU 1985:10) Pantsättning av patent (bet. s. 93 f.). Diskussionen kretsade kring frågan om den s.k. prioritetsprincipen, dvs. att licensen har företräde, skall gälla eller om principen "köp bryter legostämma", dvs. att äganderättsförvärvet har företräde, skall gälla. Betänkandets slutsats är att enbart svaga skäl talar för en analog tillämpning av principen "köp bryter lego- stämma" på rättsförhållandet mellan en licenstagare och en senare förvärvare av ett patent, varför man torde kunna utgå från att domstolarna vid en prövning av frågan kommer att avböja en sådan lösning och i stället tillerkänna licensen sakrättsligt skydd mot nye ägaren, särskilt med den i betänkandet föreslagna (och sedermera genomförda) lagregleringen av samma problem för patenträttens del (jfr även prop. 1987/88:4 s. 18 f.). I betänkandet (SOU 1994:120) Finansiell leasing av lös egendom diskuteras frågan om det sakrättsliga skyddet för nyttjanderätt till immaterialrätt i form av licens. Efter att bl.a. ha redovisat uppfattningar som har kommit till uttryck i doktrinen och i nyssnämnda lagstiftningsärende sägs (bet. s. 190) att "någon annan lösning än - - - prioritetsprincipen (för omsättningsskyddet) är möjlig för patenträttens del. Eftersom det inte finns något sakrättsligt relevant skäl att behandla andra licensrätter på avvikande sätt, bör detsamma gälla även för dessa." I promemorian görs bedömningen att varumärkeslagen inte bör anpassas till EG- förordningens krav på skriftlighet och anteckningar av överlåtelser och licensupplåtelser. Bedömningen godtas av flertalet remissinstanser. Ett par remissinstanser är dock av annan uppfattning och menar att sådana regler bör införas eller övervägas. Från rättstekniska utgångspunkter kan naturligtvis skäl tala för att ungefär samma regler i nu berört avseende gäller för "svenska" varumärken som för gemenskapsvarumärken. Men frågan är om detta också från sakliga utgångspunkter framstår som en lämplig lösning. När det då först gäller regler om förhållandet mellan parterna, alltså obligatoriska regler, är huvudregeln i svensk rätt att avtal kan ingås formlöst och utan särskild registrering. Det är endast på vissa särskilda områden, särskilt när det gäller fast egendom, som ett skriftlighetskrav har ställts upp. En viktig aspekt därvidlag är att krav på viss form kan leda till rättsförluster för enskilda som inte känner till kravet. Detta gäller inte minst på områden där det har gällt att avtal kan träffas muntligen. Även om avtal som här är aktuella oftast torde ingås skriftligen är det svårt att se att det skulle finnas ett reellt behov av att ställa upp ett formligt lagkrav på skriftlig form. En reglering just på varumärkesrättens område skulle också innebära en särlösning bara för en typ av immaterialrättsliga tillgångar. Och när det gäller anteckning i varumärkesregistret av avtal talar mot detta också att det skulle innebära en ökad byråkratisering och att det skulle leda till ökade kostnader för enskilda; registreringsmyndigheten måste få ta betalt för sitt arbete med sådana anteckningar. Vad som har sagts talar enligt regeringens mening emot att den svenska varumärkeslagen anpassas till EG-förordningens regler om krav på skriftlighet och anteckningar av överlåtelser och av licensupplåtelser. Enbart det för- hållandet att detta kommer att leda till en skillnad i regleringen mellan nationella varumärken och gemenskapsvarumärken kan knappast föranleda ett annat bedömande. Vad sedan gäller den sakrättsliga problematiken har det i vissa sammanhang framförts önskemål om en författningsreglering av rättsförhållandet mellan en licenstagare och en ny ägare av egendomen av innebörd att licensavtalet skall ha företräde. I detta ärende framförs sådana tankar av . Ett licensavtal kan representera mycket stora ekonomiska värden och det kan få betydande konsekvenser för licenstagaren om varumärkeshavaren och en ny för- värvare av varumärket utan vidare fritt skulle kunna disponera också över licenshavarens rätt. I det lagstiftningsärende som ovan har berörts och som gällde frågan om pantsättning av patent anfördes att det i och för sig skulle ha varit önskvärt med en reglering av rättsförhållandet mellan en licenstagare och en senare förvärvare av patentet men att en sådan lagstiftning skulle innebära att man på denna enda punkt skulle lagreglera frågor om äganderättens utövande; alla övriga sakrättsliga frågor beträffande äganderätt till patent skulle däremot förbli oreglerade. Mot denna bakgrund avvisades tanken på lagreglering (prop. 1987/88:4 s. 19 f.). Samma överväganden gör sig gällande i detta ärende. Med hänvisning till det nu anförda kan regeringen inte finna att det i detta ärende har framkommit skäl som motiverar att rättsläget vad gäller överlåtelser och licensupplåtelser av nationella varumärken ändras. Vid en sådan mera övergripande översyn som nämnts i avsnitt 3 kan det dock te sig naturligt att också denna fråga tas upp och övervägs i ett vidare perspektiv. 5.6 Ett gemenskapsvarumärkes inverkan på senare svenska ansökningar om varumärken -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Vid prövningen av ansökningar om varumärken| | och internationella varumärken som skall gälla i skall | | äldre förväxlingsbara gemenskapsvarumärken vara hinder för | | registrering respektive giltighet av varumärket i . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 28). Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Som redan har berörts i avsnitt 3 saknar den svenska varumärkeslagen regler om att ett gemenskapsvarumärke skall beaktas vid prövningen av en senare ansökan om registrering av ett nationellt varumärke eller av ett varumärke som omfattas av en internationell varumärkesregistrering för . Därmed ger varumärkeslagen heller inte möjlighet att häva en registrering av ett varumärke som är förväxlingsbart med ett äldre gemenskapsvarumärke (jfr 25 § varumärkeslagen). EG-direktivet om varumärken innehåller regler om att gemenskapsvarumärken skall beaktas vid senare ansökningar om registrering av varumärken. När direktivet införlivades med svensk varumärkesrätt - vilket gjordes som en följd av åtaganden enligt - bedömdes det emellertid inte som nödvändigt att införa regler i varumärkeslagen om beaktande av gemenskapsvarumärken. Det var nämligen oklart om skulle få möjlighet att delta i systemet för gemenskapsvarumärken (jfr prop. 1992/93:48 s. 78 - 79). Som en följd av medlemskap i den europeiska unionen blir det nu nödvändigt att i varumärkeslagen införa regler som motsvarar direktivets regler om beaktande av ett gemenskapsvarumärke vid prövningen av senare ansökningar om varumärken som skall gälla i och som innebär att en varumärkesregistrering kan hävas om varumärket skulle vara förväxlingsbart med ett gemenskapsvarumärke. Direktivets bestämmelser i nu berört avseende finns i artiklarna 1 och 4 (för lydelsen av direktivet se t.ex. prop. 1992/93:48 s. 211). Av direktivbestämmelserna framgår att ett äldre förväxlingsbart gemen- skapsvarumärke som är registrerat för varor eller tjänster av samma eller liknande slag som en senare ansökan om ett varumärke skall utgöra hinder för registrering - eller grund för hävande - av varumärket (artikel 4.1 och 4.2 a i). Enligt direktivet gäller motsvarande i fråga om ett gemenskapsvarumärke som enligt förordningen om gemenskapsvarumärken kan göra ett befogat anspråk på företräde (anciennitet) på grundval av ett nationellt varumärke även om rätten till det nationella varumärket inte har vidmakthållits eller inte har förnyats (artikel 4.2 b). Reglerna om när ett nationellt varumärke kan ge företräde åt ett senare identiskt gemenskapsvarumärke finns i artiklarna 34 och 35 i EG- förordningen om gemenskapsvarumärken. Syftet med dessa regler torde vara att om innehavaren av en redan gällande nationell varumärkesrätt vill gå över från denna rätt och ersätta den med ett identiskt gemenskapsvarumärke skall han där- med inte förlora den företrädesrätt som det nationella märket kan ge. Slutligen gäller enligt direktivet att ett varumärke inte heller skall regi- streras, eller om det har registrerats att det skall kunna hävas, om det är förväxlingsbart med ett äldre gemenskapsvarumärke som visserligen inte avser varor av samma eller liknande slag men som är väl ansett i gemenskapen och om användningen av det nationella varumärket skulle dra otillbörlig fördel av eller vara till förfång för det väl ansedda gemenskapsvarumärkets särskiljningsförmåga eller anseende (artikel 4.3). Dessa regler måste alltså införlivas med svensk rätt. När det gäller var i varumärkeslagen som direktivets bestämmelser om hänsynstagande till gemenskapsvarumärket bör placeras delar regeringen fakultetsnämndens och Svenska Föreningens för Industriellt Rättsskydd uppfattning att det framstår som mest naturligt att reglerna införlivas med den svenska varumärkeslagen genom kompletterande bestämmelser till varumärkeslagens 14 §. Härigenom kommer också grund för hävande att finnas (jfr 25 § varumärkeslagen). föreslagna regler kommer på motsvarande sätt också att omfatta varumärken som är föremål för internationell varumärkesregistrering för (jfr 54 § andra stycket varumärkeslagen). 5.7 Pantsättning och utmätning av svenska varumärken m.m. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Rätten till ett varumärke som är registrerat| | i och rätten till ett varumärke som är föremål för | | internationell varumärkesregistrering som gäller i skall| | kunna pantsättas. Detsamma skall gälla för en svensk varumärkesan-| | sökan eller för en begäran om att en internationell varu- | | märkesregistrering skall gälla i . Ett avtal om pantsätt-| | ning av rätten till varumärken och ansökningar om registrering av| | varumärken skall få sakrättslig verkan genom en offentlig | | registrering som skall ske i varumärkesregistret. Utmätnings- | | förbudet för registrerade varumärken tas bort. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 29). Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser - bland dem företrädare för kreditgivarna - tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Bara några remissinstanser är skeptiska till förslaget eller delar av det. Skälen för regeringens förslag: Ett gemenskapsvarumärke eller en ansökan om detta skall enligt EG-förordningen kunna användas som säkerhet (artiklarna 19 och 23). Detta är en skillnad i förhållande till svensk varumärkesrätt där det anses följa av förbudet mot utmätning av en varumärkesrätt att rätten till ett varumärke inte heller kan pantsättas (jfr prop. 1960:167 s. 170). Av artikel 20 i EG-förordningen följer vidare att ett gemenskapsvarumärke kan utmätas. Också detta är en skillnad mot svensk rätt där det i 34 § femte stycket varumärkeslagen finns ett förbud mot utmätning av en varumärkesrätt. I artikel 21 i EG-förordningen sägs också att ett gemenskapsvarumärke kan ingå i en konkurs. Detta motsvarar vad som gäller enligt 34 § femte stycket varumärkeslagen. I artikeln anges vidare i vilken medlemsstat som gemenskapsvarumärket skall dras in i konkursförfarandet. EG-förordningens möjligheter till pantsättning och utmätning av ett gemenskapsvarumärke leder till frågan om det är motiverat att införa motsvarande möjlighet avseende nationella varumärken. Rätten till ett varumärke kan ofta representera ett betydande ekonomiskt värde. Om märket kan utnyttjas som säkerhet för lån kan det underlätta finansieringsåtgärder för varumärkeshavaren. Det är visserligen svårt att med säkerhet avgöra i vilken utsträckning som varumärken faktiskt kan komma att användas som kreditunderlag. framhåller dock i sitt remissyttrande att den allmänt sett är positiv till att det skapas möjligheter till pantsättning av immateriella tillgångar. Det är heller inte önskvärt att den som väljer att skydda sin varumärkesrätt genom registrering enligt nationell lagstiftning inte har samma möjligheter i detta avseende som EG-förordningen ger. Det nationella skyddet torde ofta framstå som det naturliga alternativet, när skydd inte behövs mer än i ett eller ett fåtal länder. Om den svenska varumärkeslagen inte innehåller pantsättnings- regler, kan det finnas en risk för att det inhemska systemet i det enskilda fallet konkurreras ut av EG-systemet även i fall där ett varumärke inte är intressant för gemenskapsmarknaden som helhet. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag - vilket tillstyrks av flertalet remissinstanser - att det införs pantsättningsregler i den svenska varumärkeslagen så att den står i harmoni med det system som finns på gemen- skapsnivå. Fråga uppkommer då hur pantsättningsordningen för varumärken närmare bör utformas. När det gäller lös egendom i allmänhet är utgångspunkten i svensk rätt att en åtgärd med publicitetsverkan måste vidtas för att ett avtal om pantsättning skall tillerkännas sakrättslig verkan, dvs. verkan mot andra än parterna i avtalet. I fråga om lösöre uppnås publicitetsverkan vanligen genom tradition, dvs. att egendomen övergår i panthavarens besittning, eller genom offentlig registrering av något slag. Ytterligare en form för publicitet är denuntiation, som används t.ex. vid pantsättning av egendom som befinner sig i tredje mans besittning. Denuntiationen fullgörs genom att pantsättaren lämnar ett meddelande om pantsättningen till den som har egendomen i sin besittning. Vid pantsättning av varumärken kan inte tradition komma i fråga eftersom varumärkesrätten som sådan inte kan överlämnas i panthavarens besittning på samma sätt som en lös sak. Denuntiationsmöjligheten står inte heller till buds, eftersom man svårligen kan tänka sig en tredje man som skulle vara behörig att ta emot en underrättelse om pantsättningen. I stället bör publicitetsverkan uppnås genom offentlig registrering. En given utgångspunkt för ett sådant system är att det skall vara enkelt och billigt. När det gäller pantsättning av patent, en möjlighet som infördes genom prop. 1987/88:4, gäller att det kan ske genom inskrivning i ett offentligt register. Själva registreringen blir då det sakrättsliga moment varigenom pantsättningen fullbordas. Något "pantbrev" som tjänar som bevis om pantsätt- ningen utfärdas inte. Det går då inte att genom inteckning bryta ut och pantsätta till beloppet bestämda delar av pantobjektet. Endast hela pantobjektet kan pantsättas. Detta utesluter dock inte att rättighetshavaren utnyttjar pantobjektet som säkerhet hos flera kreditgivare . Såvitt känt har den nu beskrivna ordningen fungerat väl och förslaget i promemorian att införa den också för varumärkenas del har fått ett positivt mottagande av remissinstanserna. Regeringen ansluter sig till remissinstansernas uppfattning. Nästa fråga blir då vilka objekt som skall kunna vara föremål för pant- sättning. Rätt till ett varumärke kan förvärvas antingen genom registrering eller genom inarbetning. Enligt regeringens mening talar starka praktiska skäl för att pantsättning skall kunna ske endast av rätten till registrerade märken. Det är också svårt att se några sakliga skäl som med någon styrka talar i annan riktning. Det är endast i fråga om registrerade varumärken som varumärkesrätten klart har manifesterats.