prop · GJ035 · 1996-01-01 00:00:00 — En utredning av Föreningen /92 visade bl.a. att de sammanlagda förlusterna för FAR-ledamöternas byråer på grund av klientkonkurser under det senaste verksamhetsåret varit ca . Det som anfördes när den aktuella förmånsrätten infördes äger alltjämt full giltighet. Revisions- och bokföringsfordringar avseende i lag föreskrivna uppgifter strax före konkurs bör vara högt prioriterade i konkursen. Som utredningen anför, och som bestyrks av remissyttranden från Föreningen och , är det befogat att förmånsrätten för de aktuella fordringarna förstärks. De uppgifter som framkommit rörande förluster för revisorerna visar sålunda att riskerna är för höga. Eftersom revisorernas insatser i krisföretag kan vara av stor betydelse för möjligheterna att åstadkomma en lyckosam rekon- struktion, bör en förbättring av prioritetsordningen också inverka positivt på rekonstruktionsarbetet. Som utredningen anför är det lämpligt att fordringarna ges företräde framför särskild förmånsrätt enligt 5 och 8 §§, dvs. förmånsrätt på grund av hyres- och arrendefordringar, på grund av företagshypotek samt på grund av utmätning. Det innebär att revisions- och bokföringsfordringar får samma förmånsrätt som de fordringar i 10 § som har nära samband med konkursen. Detta framstår som befogat och förslaget har inte mött några invändningar från remissinstanserna. De aktuella fordringarna är inte så omfattande att den föreslagna ändringen i förmånsrättsordningen får några betydande negativa effekter för de borgenärer vars förmånsrättsläge försämras. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Nya bestämmelser införs i förmånsrättslagen och| | konkurslagen för att klargöra bl.a. hur efterställda fordringar | | skall behandlas i samband med ackord. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se bet. s. 404 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Skälen för regeringens förslag: Fram till fanns i förmånsrättslagen en bestämmelse (19 §) enligt vilken vissa fordringar hade förmånsrätt efter vanliga oprioriterade fordringar. Det gällde vissa straffrättsligt grundade fordringar, såsom statens fordran på böter och viten samt fordringar på grund av förverkande o.d. När regeln upphävdes fick dessa fordringar behandlas som oprioriterade fordringar i allmänhet. Den dåvarande regeln i 19 § förmånsrättslagen uteslöt inte att det kunde finnas andra fordringar än de i paragrafen nämnda som skulle efterställas övriga krav i konkurs. I betänkandet Utsökningsrätt IX (SOU 1969:5) nämnde Lagberedningen några exempel på sådana fordringar. Ett exempel var förlagsbevis. Med terminologin i 54 § bankrörelselag var detta sådana förskriv- ningar ... som medföra rätt till betalning först efter utfärdarens övriga fordringsägare . Vidare nämndes den situationen att intressenter i ett företag med ekonomiska problem lånar ut pengar till detta och därvid ställer sig efter de vanliga fordringshavarna. Till gruppen efterställda kunde enligt beredningen också hänföras handelsbolagsmans anspråk på arvode och kostnadsersättning mot bolaget. Beredningen fann inte skäl att föreslå någon reglering i lag av sådana efterställda fordringar (se bet. s. 166 f.). Något förslag lades inte heller fram i propositionen (se prop. 1970:142 s. 140 f.). Att det kan finnas andra efterställda fordringar än de som nämndes i 19 § förmånsrättslagen klargjordes också när denna regel upphävdes. Departementschefen uttalade sålunda (prop. 1978/79:40 s. 45) att upphävandet av 19 § inte borde inverka på gällande uppfattning att andra fordringar än böter, viten och rättsverkansbelopp genom avtal kan göras efterställda . Att s.k. efterställningsvillkor har stor praktisk betydelse framgår av doktrinen (se bl.a. , SvJT 1992 s. 609 f. och SvJT 1993 s. 358 f.). Det råder alltså ingen tvekan om att det finns fordringar som skall behandlas som efterställda i konkurs. Vad som kan föranleda problem med sådana fordringar är främst två saker. För det första kan det diskuteras vad som gäller mellan flera sådana fordringar inbördes. För det andra kan man fråga sig hur efterställda krav skall behandlas vid ackord. Skall de ställas utanför ackordet, eller måste ackordet omfatta även dem? När det först gäller frågan om det inbördes förhållandet mellan flera efterställda fordringar är rättsläget inte helt klart. De fordringar som räknades upp i den tidigare 19 § ansågs ha lika rätt. Enligt ett uttalande av Lagberedningen var vidare den rådande rättsuppfattningen att om inte annat hade avtalats dessa fordringar skulle utgå allra sist, dvs. efter övriga efterställda fordringar, samt att den inbördes ordningen mellan flera efterställda civilrättsliga fordringar fick bedömas för varje särskilt fall (SOU 1969:5 s. 170). Frågan har inte fått någon lösning i rättspraxis. Som utredningen anför har man dock anledning att utgå från att de angivna uttalandena speglar gällande rätt, även om en viss osäkerhet råder. Med tanke på att efterställda fordringar ytterst sällan får någon utdelning i konkurs, är problemet av nästan enbart teoretiskt intresse. Något behov av en lagreglering har inte framkommit. Av större praktisk betydelse är frågan om efterställda fordringars ställning vid ackord. Som utredningen anför får det anses klart att sådana fordringar får delta i förhandlingar om offentligt ackord (jfr 12 § ackordslagen). Å andra sidan kan inte de efterställda borgenärerna tillerkännas någon betalning vid ett ackord utan att övriga borgenärer tillgodosetts fullt ut. De efterställda fordringarna måste därför bringas att upphöra vid ett ackord där övriga fordringshavare endast får en viss procentdel av fordringsbeloppet. Kravet på en utdelning om (11 § andra stycket ackordslagen) avser enligt sin ordalydelse likaberättigade borgenärer men har antagits gälla även för efterställda borgenärer (se bet. s. 115 med hänvisningar). En förutsättning för att ackordet skall komma till stånd är i så fall att efterställda borgenärer avstår från sina fordringar. Enligt utredningen är avsaknaden av lagreglering om efterställda fordringar i ackord ett praktiskt problem. Detta har bekräftats vid remissbehandlingen. Sålunda råder det osäkerhet om hur dessa fordringar skall behandlas. Det har sagts att vissa lagregler skapar oklarhet och verkar hindrande på uppgörelser där även efterställda fordringar skall delta. Som utredningen anför med stöd av flera remissinstanser är det befogat med ett förtydligande i lagen på denna punkt. Det är av stor vikt att oklarhet om hur efterställningsvillkor skall tolkas inte lägger hinder i vägen för en rekonstruktion. Ett förtydligande bör därför ske dels i 18 § förmånsrättslagen, dels i konkurslagen och i lagen om företagsrekonstruktion. Härvid bör klargöras vilken ställning efterställda fordringar - dvs. fordringar som enligt fordringsavtalet har rätt till betalning först efter övriga borgenärers fordringar - har vid ackord. Som utredningen föreslår utan invändningar från remissinstanserna bör det föreskrivas att en borgenär som har rätt till betalning först efter gäldenärens övriga borgenärer inte deltar i en omröstning om offentligt ackord, om inte övriga borgenärer medger det. Vidare bör lagen innehålla en bestämmelse om att ett fastställt ackord är bindande även för efterställda borgenärer. Därvid bör det klargöras att dessa borgenärer inte har rätt till den utdelning som ackordet ger övriga borgenärer. För tydlighets skull bör därför anges i lagen - i huvudsaklig överensstämmelse med utredningens förslag - att borgenärer med efterställda fordringar beträffande dessa förlorar sin rätt till betalning av gäldenären i alla de vanliga ackordsfallen, dvs. när de oprioriterade borgenärerna inte får fullt betalt för sina fordringar. 8.7 Vissa andra frågor om förmånsrätt 8.7.1 Löneförmånsrätten bör vara kvar -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Förmånsrätten för lönefordringar bör vara| | kvar. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens (se bet. s. 336 f.). Remissinstanserna: Två av remissinstanserna anser att löneförmånsrätten skall slopas. Ytterligare två anser att saken bör övervägas noggrannare. Skälen för regeringens bedömning: Det har från tid till annan gjorts gällande att systemet med statlig lönegaranti i konkurs gör det onödigt och omotiverat att behålla förmånsrätten för lönefordringar. Det har anförts att denna förmånsrätt har förlorat sin roll som skydd för de anställda, eftersom dessa får ersättning enligt lönegarantireglerna och inte har behov av att dessutom ha förmånsrätt. Kritikerna har menat att förmånsrätten bara tjänat syftet att ge staten tillbaka en del av vad som läggs ut på grund av lönegarantin och att detta statsfinansiella intresse borde vika för intresset att förbättra främst de oprioriterade borgenärernas ställning. Lönegaranti kan utgå endast för löne- och pensionsfordringar som omfattas av förmånsrätt. Det kan därför sägas att lönegarantion och löneförmånsrätten har samma omfattning utom i ett hänseende. Lönegarantin är till skillnad från förmånsrätten beloppsbegränsad. Den övre gränsen är . Med de senaste ändringarna (se avsnitt 8.4) omfattar förmånsrätten och därmed också lönegarantin bara fordringar som har förfallit till betalning av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären och inte tidigare än före konkursansökningen.- Reglerna innebär att förmånsrätten i sin nuvarande omfattning i huvudsak saknar självständig betydelse vid sidan om lönegarantin för den som inte har högre lön än att sex månadslöner ryms i de som utgör beloppsbegräns- ningen. Men den som har högre lön kan ha anledning att åberopa förmånsrätten för att i konkursen försöka få ut belopp som överstiger . Löneförmånsrätten ger således vissa löntagare ett ekonomiskt skydd vid sidan om lönegarantin. Det är en anledning att behålla förmånsrätten. En annan anledning är att förmånsrättsordningen allmänt sett bör spegla lagstiftarens uppfattning om i vilken ordning olika fordringar bör vara prioriterade i konkurs. Denna uppfattning bör slå igenom även om förmånsrätten, såvitt gäller vilken utdelning olika borgenärer uppbär i konkurs, främst verkar till förmån för staten. Lönegarantin bör sålunda betraktas som en ordning för att se till att de syften som ligger till grund för förmånsrätten förverkligas. Genom lönegarantisystemet förskotterar staten lönekostnaderna, men avsikten är inte att staten slutligt skall bära dessa kostnader. Därmed framstår förmånsrätten för statens regressfordringar som en logisk och naturlig del av systemet. Utredningen föreslår att löneförmånsrätten behålls. Remissutfallet ger stöd för den ståndpunkten. På grund av det anförda bör löneförmånsrätten behållas. 8.7.2 Förmånsrätt för lönefordringar före företagsrekonstruktionen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Har en företagsrekonstruktion föregått en | | konkurs, skall arbetstagarna ha ett särskilt skydd för löner som| | förfallit till betalning före ansökan om företagsrekonstruktion.| | Ges en konkursansökan in från det att en företags- | | rekonstruktion upphörde, skall förmånsrätten för lön - om det är| | förmånligare för arbetstagaren - omfatta fordringar som förfallit| | till betalning före beslutet om företagsrekon- | | struktion i stället för fordringar som har förfallit till | | betalning före konkursansökningen. Förmånsrätten för| | lönefordringar kan dock aldrig omfatta mer än sammanlagt sex | | månader. Skälen för regeringens förslag: Enligt 12 § förmånsrättslagen (se prop. 1993/94:208 s. 23 f. och s. 60 f.) gäller förmånsrätt för lönefordringar avseende tiden före en konkursansökan endast om fordringarna har förfallit till betalning före konkursansökan. Vidare gäller förmånsrätt bara för fordringar som har förfallit till betalning av arbetstagarens anställning hos konkursgäldenären. Begränsningen till före konkursen får betydelse vid företagsrekonstruktion på så sätt att en lönefordran som är obetald när en företagsrekonstruktion beslutas kan gå förlorad i en eventuellt följande konkurs. Det blir fallet om företagsrekonstruktionen har pågått så länge att förfallotidpunkten ligger tidigare än före konkursutbrottet. I det föregående (avsnitt 8.4) har vi behandlat frågan om löner som förfaller under företagsrekonstruktionen bör ges samma förstärkta förmånsrätt som där föreslås för nytillkomna fordringar. Vi drog där slutsatsen att övervägande skäl talar mot en sådan förstärkt förmånsrätt. Det hänger bl.a. samman med att lönefordringar från rekonstruktionstiden i de allra flesta fall kommer att vara förenade med löneförmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen och därmed även förenade med lönegaranti. Om det inte tas in någon regel i lagen om förmånsrätt för löner före företagsrekonstruktion, kan den omständigheten att det beslutas om företagsrekonstruktion i stället för konkurs medföra att en arbetstagare med fordringar från tiden före beslutet förlorar sin förmånsrätt och därmed möjligheten att få betalt för fordringarna i en konkurs som har inträffat sedan företagsrekonstruktionen misslyckats. Enligt regeringens mening är det inte rimligt att löntagarna skall stå utan skydd i samband med ett rekonstruktions- försök för sådana fordringar som de skulle ha fått betalt för, om det i stället hade beslutats om konkurs. Det finns anledning att i detta hänseende särbehandla lönefordringar jämfört med t.ex. hyresfordringar med hänsyn till löne- fordringarnas stora sociala betydelse men också för att det skulle hämma rekonstruktionsmöjligheterna påtagligt, om en rekonstruktion medförde att löntagarna riskerade fordringar som de annars skulle få betalt för. Det bör därför införas en bestämmelse i förmånsrättslagen som i angivet hänseende neutraliserar följderna av ett misslyckat rekonstruktionsförsök. Men det bör tillses att reglerna inte i nämnvärd grad ökar kostnaderna för lönegarantin. Förmånsrätten bör sålunda omfatta även fordringar som har förfallit till betalning före ansökningen om företagsrekonstruktion. Men den sammanlagda tid för vilken förmånsrätten gäller bör inte förlängas utan även fortsättningsvis vara . Bestämmelsen bör då utformas så att förmånsrätten gäller lön som har förfallit till betalning före företagsrekonstruktion i stället för lön som har förfallit till betalning före konkursansökningen om det är förmånligare för arbetstagaren. Förmånsrätten för lön som har förfallit till betalning före företagsrekonstruktion bör därvid omfatta en lika som förmånsrätten för lön som har förfallit till betalning före konkurs skulle ha omfattat. I författningskommentaren anförs ett exempel som illustrerar hur en sådan regel verkar. Det är ofrånkomligt att en regel av detta slag måste ha någon begränsning vad gäller det tidsmässiga sambandet mellan företagsrekonstruktionen och en efter- följande konkurs. Det är inte givet vilken tidsgräns som bör gälla. Under beredningen av ärendet har i anfört att den i utkastet till lagrådsremissen av föreslagna tiden, , är alltför lång och föreslagit . En sådan snäv tidsgräns ger dock enligt regeringens mening löntagarna ett alltför dåligt skydd, som den i vissa fall kan framkalla konkurser i onödan. I stället bör det föreskrivas att en konkursansökan skall ha getts in från det att företagsrekonstruk- tionen upphörde för att löneförmånsrätten skall kunna utsträckas på det ovan angivna sättet. Följer en konkurs senare är behovet av en särreglering inte särskilt framträdande. En regel som den föreslagna torde i praktiken inte nämnvärt påverka utgifterna för lönegarantin. Visserligen bör den förstärkta löneförmånsrätten vara förenad med lönegaranti. Men jämfört med dagsläget uppkommer en kostnadsökning bara i de fall då löntagaren har fordringar från tiden före företagsrekonstruktionen. Denna kostnadsökning torde mer än väl uppvägas av att lönegarantin inte behöver tas i anspråk i alla de fall då rekonstruktionsförsöket lyckas eller det i varje fall inte blir konkurs . Lagrådet har i sitt yttrande av (se bilaga 7) inte haft något att invända mot förslaget, men däremot haft synpunkter på utformningen av lagtexten. Bestämmelsen bör utformas på det sätt som Lagrådet har föreslagit. 8.7.3 genomförda ändringar i löneförmånsrätten och lönegarantin -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: De av beslutade ändringarna i| | löneförmånsrätten och lönegarantin som har trätt i kraft | | 1994 bör tills vidare stå fast. En mindre ändring genomförs dock| | nu på så sätt att tiden för konkursansökan från det att frågan om en| | tvistig lönefordran har slutligt avgjorts återställs till sex | | månader. Vissa frågor rörande löneförmånsrätten och lönegarantin skall| | dock beredas vidare i särskild ordning. Skälen för regeringens bedömning: Som tidigare nämnts (se avsnitten 9.2 och 9.4) har beslutat om ändringar i lönegarantisystemet som gäller (prop. 1993/94:208, bet. 1993/94:LU34, rskr. 1993/94:394, SFS 1994:639). Sålunda har löneförmånsrätten och därmed om- fattningen av lönegarantin inskränkts i olika hänseenden. På några punkter har emellertid , genom godkännande av betänkande, uttalat att reformen av lönegarantireglerna bör övervägas på nytt i samband med beredningen av förslaget om ett företagsrekonstruktionsförfarande (bet. 1993/94:LU34 s. 11, 13, 15, 16 och 17). I sitt betänkande hänvisar lagutskottet till ett yttrande av arbets- marknadsutskottet (bilaga 2 till bet. 1993/94:LU34) och anför dels att ändringarna i lönegarantisystemet förändrar förutsättningarna för företagsrekonstruktion enligt förslag, dels att lönegarantifrågor bör övervägas i sammanhang med olika spörsmål om företagsrekonstruktion. Utskottet understryker att lönegarantins koppling till förmånsrätten bör behållas (bet. s. 11). Regeringen har till överlämnat en proposition där det föreslås att en av de regler som infördes , 9 a § lönegarantilagen (1992:497) ändras. Förslaget innebär att det blir möjligt att i vissa hänseenden ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet när det skall avgöras om ersättning skall betalas ut enligt lönegarantilagen. har antagit regeringens förslag och ändringen trädde i kraft (prop. 1994/95:180, bet. 1994/95:LU30, rskr.1994/95:380, SFS 1995:675). Tidsmässig begränsning av löneförmånsrätten och lönegarantin Enligt den nya bestämmelsen omfattar förmånsrätten endast lönefordringar som har förfallit till betalning av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären och inte tidigare än före konkursansökningen. Som skäl för de beslutade ändringarna anfördes främst (prop. 1993/94:208 s. 14 f., jfr bet. 1993/94:LU34 s. 7), att utgifterna för lönegarantifonden måste nedbringas och att en begränsning i lönegarantin försvårar s.k. handel med lönegaranti. Härmed avses att lönegarantin utnyttjas vid försäljning av konkursboet på så sätt att de anställda under sin uppsägningstid utför arbete för förvärvaren av konkursboet för lägre lön än normalt så länge de är berättigade till lönegaranti. Som anför bör lönegarantifrågorna ses i samband med nya bestämmelser om företagsrekonstruktion. Som utskottet också påpekar ändras förutsättningarna för företagsrekonstruktion på grund av de genomförda ändringarna i lönegarantisystemet. Det sker främst därigenom att ett försämrat skydd för de anställda i konkurs kan medföra att de anställda lämnar företaget tidigare än som annars skulle ha skett (jfr avsnitt 8.4). Det kan försvåra en rekonstruktion. I övrigt synes utskottet i sin bedömning ha utgått från förslag om att s.k. produktiva löner skall ha förmånsrätt framför före- tagshypotek. En sådan reform skulle förstärka ekonomin i lönegarantisystemet och försvåra handel med lönegaranti. Det skulle kunna minska behovet av ytterligare åtgärder med den inriktningen. Regeringen har emellertid (avsnitt 8.2) kommit fram till att det angivna förslaget till ändring i förmånsrättsordningen inte bör genomföras. Det betyder att de skäl som anfördes i prop. 1993/94:208 för en begränsning i lönegarantisystemet i allt väsentligt kvarstår även sedan en lag om företagsrekonstruktion införts. I utskottets betänkande understryks (s. 11) vikten av att konkursförvaltarens respektive tillsynsmyndighetens roller när det gäller frågor om användning av lönegarantin belyses. Det kommer att ske i samband med en pågående genomgång i av vissa konkursrättsliga frågor. pekar (s. 13) på ett särskilt problem som hänger samman med att löneförmånsrätten inte omfattar lönefordringar som förfallit till betalning tidigare än konkursansökningen gjordes. kan praktiska svårigheter medföra att det dröjer förhållandevis innan en konkursansökan kan göras. Det kan bero exempelvis på att det är svårt att delge arbetsgivaren en uppmaning att betala förfallna lönefordringar eller på att handläggningen av en ansökan om betalningsföreläggande eller ett utmätningsförfarande drar ut . Det kan i sin tur leda till att arbetstagarna inte får betalt för sin fordran på lön genom lönegarantin. Utskottet förutsätter att denna konsekvens blir belyst i ärendet om företagsrekonstruktion (bet. 1993/94:LU34 s. 13). Som anförs i prop. 1993/94:208 Förändringar i lönegarantisystemet visar undersökningar att av lönefordringarna i konkurser förfallit före konkursansökningen. Den gjorda inskränkningen drabbar alltså förhållandevis få fordringar. Den nya tidsgränsen kan vidare antas medföra att domstolar och myndigheter skyndar på de ifrågavarande förfarandena på ett sådant sätt att tremånadersgränsen inte överskrids annat än undantagsvis. Som vi redan har anfört (avsnitt 8.7.2) bör regeln om tremånadersgränsen ändras för sådana fall då en företagsrekonstruktion har misslyckats före konkursen. Bortsett från detta är det inte otänkbart att den angivna tremånadersfristen är för kort. Det måste dock övervägas ytterligare tillsammans med andra frågor rörande löneförmånsrätt och lönegaranti. Redan nu bör dock en justering göras när det gäller tidsgränserna för löneförmånsrätten. ändringar gäller att om en lönefordring har varit föremål för en tvist omfattas den under vissa förutsättningar av förmånsrätt om konkursansökan görs från det att tvisten slutligt har avgjorts. Regeln har utsatts för kritik från arbetstagarhåll varvid det har framhållits att tre månade ribland kan vara en för att atbetstagaren skall kunna ge in en konkursansökan. Denna tidsfrist bör nu återställas i enlighet med vad som gällde för dessa fordringar före . Enligt tidigare gällande regler omfattade löneförmånsrätten när det gäller semesterlön och semesterersättning som tjänats in före konkursansökningen vad som står inne för det löpande och de två föregående intjänandeåren samt ersättning för all semester som den anställde sparat enligt de särskilda reglerna härom. De genomförda ändringarna avseende förmånsrätten innebär på denna punkt att förmånsrätten begränsas till vad som står inne av semesterlön och semesterersättning för det löpande och närmast föregående intjänandeåret. Därmed begränsas förmånsrätten även för sparad semester. I sitt betänkande uttrycker lagutskottet tveksamhet till förslaget såvitt avser begränsningen av förmånsrätten när det gäller ersättning för sparad semester (bet. s. 15). Med hänsyn till kravet på besparingar i lönegaranti- systemet borde visserligen, enligt utskottet, förmånsrätten tills vidare begränsas även för sådana fordringar. Utskottet utgår emellertid från att också denna fråga övervägs på nytt vid en samlad översyn av rekonstruktions- och förmånsrättsfrågorna. Tveksamheten i fråga om sparad semester hänför sig till den omständigheten att arbetstagare kan anse sig böra avstå från möjligheten att spara semester på grund av risken att kravet vid en konkurs inte kommer att omfattas av förmånsrätt och lönegaranti. Regeringen har förståelse för att detta kan uppfattas som en oönskad effekt av lagändringen.