prop · GJ0310D1 · 1996-01-01 00:00:00 — Härvid gäller emellertid den förutsättningen att medel från fonden inte får intäktsföras i resultaträkningen om inte beloppen har varit kostnadsförda i resultaträkningen eller motsvarar realiserade intäkter. Sedan uppskrivning har skett skall, enligt artikel 33.3, värdejusteringar, dvs. av- och nedskrivningar, beräknas utifrån det uppskrivna värdet. Skälen för regeringens förslag Bör uppskrivning vara obligatorisk? Direktivet ger medlemsstaterna rätt att föreskriva att uppskrivning av materiella och finansiella anläggningstillgångar skall ske när tillgångarna har stigit i värde. Det synes dock inte i något EU-land förekomma några generella krav på att värdeökning skall föranleda uppskrivning. I vart fall finns det inte anledning att i detta sammanhang införa några lagregler om obligatorisk uppskrivning. Bör uppskrivning tillåtas? Direktivet ger också medlemsstaterna rätt att förbjuda uppskrivning. Så har skett i . Det kan anföras skäl för att uppskrivning av anläggningstillgångar inte bör vara tillåten. Ett av dem är att uppskrivning i viss mån strider mot principen om att redovisningen enbart skall återspegla konstaterade intäkter. Mot detta kan emellertid invändas att, om tillgångarnas värde förändras, det påverkar företagets ställning. Uppskrivning kan därför bidra till en från analyssynpunkt mer rättvisande bild av företagets ställning i och med att vad som annars hade utgjort dolda reserver redovisas öppet. I sammanhanget bör självfallet också beaktas att företagen kan ha ett legitimt behov av att överföra övervärden för anläggningstillgångar till eget kapital. Ett företag med stora värden investerade i materiella eller finansiella anläggningstillgångar bör kunna beakta bestående övervärden innan aktiekapitalet tas i anspråk för täckande av förlust. Övervägande skäl talar därför enligt regeringens mening för att också den nya svenska lagstiftningen bör innehålla regler om att anläggningstillgångar i vissa fall får skrivas upp. Möjligheterna till uppskrivning bör dock vara begränsade. Sålunda bör övervärden inte kunna användas för att hålla erforderliga nedskrivningar utanför årsresultatet. Reglerna bör också utformas så att uppskrivningsbeloppen inte utan vidare kan bli föremål för utdelning till delägarna i företaget. Regeringen återkommer i det följande till hur dessa begränsningar bör vara utformade. Redan här bör dock framhållas att uppskrivningsreglerna bör användas med försiktighet. Vilka anläggningstillgångar bör få skrivas upp? Direktivet tillåter att materiella anläggningstillgångar - t.ex. fastigheter, tekniska anläggningar och inventarier - blir föremål för uppskrivning. Detta överensstämmer med gällande rätt. Det är mot denna bakgrund naturligt att den nya svenska lagstiftningen ger möjlighet till uppskrivning av materiella anläggningstillgångar. Direktivet medger att även finansiella anläggningstillgångar skrivs upp. Med finansiella anläggningstillgångar avses här bl.a. aktier och andelar i koncern- och intresseföretag, fordringar i sådana företag samt andra långsiktiga innehav av värdepapper och fordringar. Sådana kan ofta relateras till någon typ av marknadsvärdering eller till värdering av underliggande tillgångar. Även i fråga om dessa slag av anläggningstillgångar talar därför övervägande skäl för att - i likhet med vad som är fallet i gällande rätt - uppskrivning bör vara tillåten. Direktivet tillåter däremot inte att immateriella anläggningstillgångar, t.ex. balanserade utgifter för forsknings- och utvecklingsarbeten, goodwill, koncessioner eller patent, skrivs upp. I den nya lagstiftningen bör därför inte ges något utrymme för uppskrivning av sådana tillgångar. Direktivet innehåller inte några uttryckliga regler om i vilka situationer uppskrivning får ske men kräver att den nationella lagstiftningen anger värderingsmetodernas innehåll och hur de skall användas. I svensk rätt uppställs, som ovan har redovisats, vissa förutsättningar för att uppskrivning skall få ske, bl.a. att det nya värdet är bestående och väsentligt överstiger det bokförda. har förordat att uppskrivningsreglerna ändras så att det framgår att uppskrivning får ske till det verkliga värdet, att uppskrivning får ske enbart om det verkliga värdet kan bedömas på ett tillförlitligt sätt, att uppskrivningar skall omfatta samtliga tillgångar inom ett tillgångsslag och att uppskrivning kan göras så snart det finns en väsentlig skillnad mellan verkligt värde och bokfört värde. Ett införande av sådana regler i torde emellertid innebära ett i jämförelse med bokföringslagen helt nytt sätt att se på uppskrivningsreglerna och ett krav på att materiella anläggningstillgångar vid varje bokslut skall värderas till verkligt värde. Regeringen är inte beredd att på nuvarande stadium föreslå en sådan förändring. Enligt regeringens mening är det i stället lämpligt att i den nya lag- stiftningen anknyta till kraven i gällande rätt på att värdeuppgången skall vara väsentlig och bestående. Uppskrivning bör alltså få ske enbart om tillgången har ett bestående värde som väsentligt överstiger bokfört värde. Liksom får det överlämnas till god redovisningssed att närmare ange innebörden i dessa båda krav. har varit inne på att uppskrivning bör kunna ske enbart om tillgången kan konstateras ha ett tillförlitligt värde. Regeringen finner detta vara lämpligt. En sådan bestämmelse klargör att uppskrivning inte kan komma i fråga annat än när det högre värdet kan anses säkert och den kommer därigenom att utgöra en spärr mot oförsiktiga uppskrivningar. De risker som uppskrivningsreglerna är förenade med kan härigenom minskas. En remissinstans har ansett att det bör uppställas ytterligare ett krav, nämligen att uppskrivningarna sker på ett systematiskt sätt. Enligt regeringens mening finns det dock inte tillräckliga skäl att införa ett uttryckligt sådant krav i lagstiftningen. Frågan om sådana krav bör uppställas får i stället lösas i redovisningspraxis utifrån lagens allmänna redovisnings- och värderingsprinciper. En strävan bör dock därvid självfallet vara att - såsom kommittén har uttalat - uppskrivningar är konsekventa. Uppskrivning och avsättning till uppskrivningsfond Bokföringslagens bestämmelser om uppskrivning innehåller inte något krav på avsättning till uppskrivningsfond. Artikel 33.2 a i direktivet fordrar däremot att uppskrivningsbeloppet tillförs en uppskrivningsfond. Direktivets föreskrift är tvingande. I den nya lagstiftningen måste därför intas en motsvarande bestämmelse. Varken den allmänna uppskrivningsbestämmelsen i 15 § fjärde stycket bokföringslagen eller bestämmelsen om värdering av fordringar i 16 § andra stycket samma lag kan således i sin nuvarande form överföras till den nya lagstiftningen. Enligt direktivet får belopp från uppskrivningsfonden inte delas ut, om inte beloppet utgör en realiserad intäkt. Detta måste förstås så att uppskrivnings- fonden skall vara en del av vad som enligt svensk rätt utgör bundet eget kapital. Den svenska lagstiftningen om handelsbolag saknar bestämmelser om bundet eget kapital. Det finns därför inte heller några möjligheter att tillskapa bundna fonder i ett handelsbolag. Med hänsyn härtill kan direktivet inte anses ge något utrymme för uppskrivningar i svenska handelsbolag. För att möjligheten till uppskrivningar i handelsbolag skall kunna bibehållas skulle det krävas grundläggande förändringar i lagstiftningen. Det finns enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl för detta, särskilt mot bakgrund av uppskrivningsreglerna torde vara av mer begränsad betydelse för handelsbolag. I en situation bör uppskrivning kunna komma till stånd utan att någon avsättning till uppskrivningsfond görs. Syftet med direktivets krav på avsättning till uppskrivningsfond är att säkerställa att de avsatta medlen binds i företaget och inte delas ut till ägarna. Det kan därför inte anses stå i strid med direktivets anda att tillåta att medlen i stället används för ökning av aktiekapitalet. Även detta innebär nämligen att medlen binds i bolaget. Direktivets föreskrifter förhindrar för övrigt inte att medel som har avsatts till uppskrivningsfond tas i anspråk för att öka aktiekapitalet. Mot den bakgrunden anser regeringen att uppskrivning också bör få ske, om uppskrivningsbeloppet används för ökning av aktiekapitalet. Frivillig upplösning av uppskrivningsfonden Direktivet föreskriver att uppskrivningsfonden när som helst får överföras till det egna kapitalet. Med eget kapital torde avses aktiekapitalet. Härutöver fordrar direktivet att uppskrivningsfonden skall upplösas eller minskas i den mån det till fonden överförda beloppet inte längre behövs för att den använda värderingsmetoden skall kunna tillämpas och dess syfte uppnås. Till den sistnämnda bestämmelsen återkommer regeringen under rubriken av uppskrivningsfonden. I detta sammanhang behandlas enbart frågan om bolagets rätt att ta fonden i anspråk när det inte finns någon skyldighet att upplösa fonden. I enlighet med direktivet och i överensstämmelse med gällande rätt (se 11 kap. 4 § aktiebolagslagen) bör den nya lagstiftningen innehålla en bestämmelse om att uppskrivningsfonden får användas för ökning av aktiekapitalet. En sådan ökning av aktiekapitalet genom ianspråktagande av uppskrivningsfonden bör liksom kunna ske genom fondemission eller - vid sådan emission till underkurs som anges i 4 kap. 1 § fjärde stycket aktiebolagslagen - genom nyemission. Enligt 11 kap. 4 § aktiebolagslagen får uppskrivningsfonden användas även för täckande av förlust enligt fastställd balansräkning i fall då förlusten inte kan täckas av fritt eget kapital. Syftet bakom direktivets föreskrifter - att förhindra att medlen delas ut till delägarna till men för borgenärerna - tillgodoses även med en sådan bestämmelse. Bestämmelsen saknar visserligen en direkt motsvarighet i direktivet. Direktivet tillåter emellertid, som har nämnts, att uppskrivningsfonden används för ökning av aktiekapitalet. Aktiekapitalet får enligt vad som gäller om nedsättning av aktiekapital användas för täckande av förlust (se 6 kap. 1 § första stycket punkten 1 och 4 § aktiebolagslagen; jfr artikel 33 i det andra bolagsrättsliga direktivet, 77/91/EEG). Mot denna bakgrund anser regeringen att även den nya lagen bör ge möjlighet att använda uppskrivningsfonden för täckande av förlust. Denna möjlighet bör emellertid förenas med samma restriktioner som dem som finns i aktiebolagslagen. Det innebär bl.a. att i ett bolag som har använt uppskrivningsfonden för täckande av förlust vinstutdelning normalt inte bör få ske . Kommittén har föreslagit att uppskrivningsfonden skall få användas även för erforderlig nedskrivning av andra anläggningstillgångar. En förutsättning för detta skall enligt kommitténs förslag vara att avsättningen till fonden har redovisats som en kostnad i resultaträkningen och att det finns särskilda skäl för en sådan utjämning. Kommitténs förslag innebär en möjlighet att via uppskrivningsfonden göra en öppen kvittning av uppskrivningar mot nedskrivningar av andra tillgångar. Det är enligt regeringens mening tydligt att, om någon möjlighet till kvittning mellan uppskrivningar och nedskrivningar över huvud taget skall kunna bibehållas, denna kvittning inte får vara tyst utan måste komma till uttryck i resultaträkningen. En tyst kvittning - vid vilken varken uppskrivning eller nedskrivning kommer till uttryck i resultaträkningen - uppfyller nämligen inte kravet i artikel 35.1 c cc på att alla nedskrivningar skall redovisas i resultaträkningen. Dessutom innebär kvittningen i realiteten att uppskrivningen intäktsförs, trots att någon intäkt inte kan anses realiserad. Om möjligheten till kvittning inte hade funnits, skulle resultatet nämligen ha påverkats av nedskrivningen. Detta medför att kvittningen också kan anses stå i strid med artikel 31.1 c aa som förbjuder intäktsföring av icke konstaterade intäkter. En öppen kvittning mellan en nedskrivning och belopp från upp- skrivningsfonden förutsätter att både nedskrivningen och överföringen från uppskrivningsfonden kommer till uttryck i resultaträkningen. Direktivet fordrar emellertid enligt artikel 33.2 c att överföringar från uppskrivningsfonden till resultaträkningen skall få göras enbart om de överförda beloppen motsvarar realiserade intäkter - såsom kan vara fallet efter det att den uppskrivna tillgången har försålts - eller har varit kostnadsförda i resultaträkningen. Kommittén har ansett att direktivets krav är uppfyllda, om den ursprungliga uppskrivningen har redovisats som intäkt i resultaträkningen och den samtidiga avsättningen till uppskrivningsfonden har redovisats som en kostnad. Ett flertal remissinstanser har kritiserat kommitténs förslag. Flera har ifrågasatt möjligheten till kvittning, vare sig den sker direkt eller indirekt via uppskrivningsfond, utifrån principiella utgångspunkter. Så har t.ex. betecknat möjligheten att kvitta nedskrivningar mot uppskrivningar som en anomali i den svenska lagstiftningen utan motsvarighet i andra ledande länder på redovisningsområdet. har ifrågasatt kommitténs tolkning av direktivet. Enligt nämnden ligger det nära till hands att utgå från att avsikten med föreskriften i artikel 33.2 c är att en intäktsföring av fonden skall få ske enbart om det intäktsförda beloppet svarar mot antingen kostnadsförda avskrivningar på uppskrivningsbeloppet eller mot intäkter från en försäljning e.d. av den uppskrivna tillgången. I vad mån avsättningen har kost- nadsförts eller inte skulle däremot sakna betydelse. Enligt regeringens mening finns det anledning att starkt ifrågasätta om den möjlighet till kvittning av nedskrivningar och uppskrivningar via uppskrivningsfond som kommitténs förslag innehåller är lämplig. En möjlighet att koppla uppskrivningar till nedskrivning kan leda till att det blir det erforderliga nedskrivningsbeloppet som styr vilken uppskrivning som görs och att uppskrivningar används för att påverka det redovisade resultatet och därmed också den utdelningsbara vinsten. Det finns en risk för detta även om kvittningen mellan nedskrivning och uppskrivning sker via en uppskrivningsfond. Kopplingen mellan nedskrivning och uppskrivning stämmer därigenom mindre väl in i en lagstiftning som bygger på att redovisningen skall ge en rättvisande bild av företagets ställning och resultat. har påpekat saknar dessutom de svenska bestämmelserna om kvittning mellan uppskrivningar och nedskrivningar motsvarighet i andra EU- länder. Såväl för att uppnå en anpassning av svensk redovisning till EU-praxis som för att underlätta en anpassning till annan internationell redovisningspraxis bör några bestämmelser som ger möjlighet till kvittning mellan uppskrivning och nedskrivning - tyst eller öppen, direkt eller via uppskrivningsfond - inte tas in i den nya lagstiftningen. I nu aktuella fall - dvs. vid frivilligt ianspråktagande av fonden - bör uppskrivningsfonden därför få användas endast för ökning av aktiekapitalet och för täckande av förlust som inte kan täckas av fritt eget kapital. Behandling av uppskrivnings- och avsättningsbelopp i resultaträkningen Kommitténs förslag innebär att uppskrivningsbeloppet och den därmed sammanhängande avsättningen till uppskrivningsfonden skall kunna tas upp i resultaträkningen. Detta har ifrågasatts av flera remissinstanser. En intäktsföring av uppskrivningar måste anses strida mot principen om att endast konstaterade intäkter får resultatföras (jfr artikel 31 i det fjärde direktivet). Intäktsföring av uppskrivningar torde normalt inte heller vara förenligt med vad som utgör god redovisningssed (se Föreningen rekommendation nr 3, Redovisning av an- läggningstillgångar). Mot den bakgrunden anser regeringen att uppskrivningar inte bör få intäktsföras och - som en följd därav - att avsättningar till uppskrivningsfonden och användandet av uppskrivningsbelopp för ökning av aktiekapitalet inte bör kostnadsföras. En annan fråga är vilken inverkan den gjorda uppskrivningen skall ha på följande av- och nedskrivningar och hur dessa skall påverka resultaträkningen. Enligt direktivet skall värdejusteringar beräknas på grundval av de åsatta värdena. Lagstiftningen måste därför utformas så att avskrivningar och nedskrivningar sker med utgångspunkt i det uppskrivna värdet. Det innebär att uppskrivningar kommer att leda till att de årliga avskrivningsbeloppen ökar. Detta torde - såsom kommittén har påpekat - medföra att bolagen kommer att iaktta en viss återhållsamhet med uppskrivningar, eftersom uppskrivningarna leder till ökade framtida kostnader för bolaget. Enligt artikel 33.2 c i det fjärde direktivet skall uppskrivningsfonden upplösas eller minskas i den mån det till fonden överförda beloppet inte längre behövs för att den använda värderingsmetoden skall kunna tillämpas och dess syfte uppnås. Syftet med föreskriften synes vara att motverka övervärdering. Direktivet återspeglar här en något annorlunda syn på uppskrivningsfonden än den som finns i gällande svensk rätt. Uppskrivningsfonden torde sålunda enligt direktivet närmast ha karaktären av en värderegleringsfond, vilken skall avspegla uppskrivna värden och minskas i den mån ändamålet med uppskrivningen inte längre föreligger. Direktivet torde också innebära dels att denna värdereglering skall ske tillgång för tillgång, dels att värdeminskningar skall påverka uppskrivningsfonden endast i den utsträckning däri ingår något belopp som kan hänföras till tillgången. Hur denna värdereglering skall genomföras ger direktivet inte något uttryckligt besked om. Kommittén har föreslagit att regleringen skall ske genom reverseringar av de gjorda uppskrivningarna i de fall då förutsättningarna för uppskrivningarna inte längre föreligger. I kommitténs förslag skulle reverseringen av uppskrivningen inte komma till uttryck i resultaträkningen. I andra EU-länder finns, såvitt har framkommit, inte några motsvarigheter till den föreslagna regeln om reversering av uppskrivningar. Enligt dansk rätt sker i stället värdejusteringen som en nedskrivning med en därtill anknuten justering av uppskrivningsfonden. En sådan nedskrivning behandlas inte på samma sätt som normala nedskrivningar utan kan beskrivas som en nedskrivning som uttrycker en korrektion av en uppskrivning (Hasselager m.fl., Kommentarer til regnskabs- lovgivningen s. 471). Nedskrivning sker så snart förutsättningarna för den gjorda uppskrivningen inte längre föreligger. Enligt regeringens mening går det inte att av direktivets föreskrifter om justering av uppskrivningsfonden dra några säkra slutsatser om under vilka förutsättningar den uppskrivna tillgångens värde skall justeras. En rimlig slutsats är emellertid att en sådan värdejustering skall ske enligt sedvanliga regler om värdejustering. Justering av uppskrivna belopp bör alltså ske under samma förutsättningar som gäller för normala nedskrivningar (eller avskrivningar). En sådan justering skulle väl i princip kunna betraktas både som en reversering och som en nedskrivning som korrigerar uppskrivning . Övervägande skäl talar dock för att man alltid bör betrakta en förändring av detta slag som en nedskrivning och att man därmed också bör låta den komma till uttryck i resultaträkningen. Regeringen föreslår därför inte några särskilda regler om reverseringar av uppskrivningar och inte heller någon särskild nedskrivningsregel. En nedskrivning som korrigerar en tidigare gjord uppskrivning bör i stället ske enligt vanliga nedskrivningsregler, dvs. enligt de principer som har beskrivits i avsnitt 10.1.4 ovan. I likhet med andra nedskrivningar bör en nedskrivning av detta slag kostnadsföras i resultaträkningen. Obligatorisk upplösning av uppskrivningsfonden Om den uppskrivning som justeras avspeglas i uppskrivningsfonden, torde det vara nödvändigt att justera fonden enligt föreskrifterna i artikel 33.2 c. Där föreskrivs att fonden skall reduceras i den mån det till fonden överförda beloppet inte längre behövs för att den använda värderingsmetoden skall kunna tillämpas och dess syfte uppnås . Fonden bör mot denna bakgrund minskas med det justerade beloppet. Minskningen bör dock inte överstiga vad som av uppskrivningsfonden svarar mot tillgången. Kraven på minskning av uppskrivningsfonden bör komma till uttryck i den nya lagen. En särskild fråga är om uppskrivningsfonden skall justeras även vid nedskrivning som inte har karaktär av justering av uppskrivning eller vid avskrivning av tillgången. Det synes emellertid inte finnas några bärande skäl att låta uppskrivningsfonden kvarstå oförändrad sedan värdet på tillgången har skrivits ned eller skrivits av. Fonden bör alltså justeras även i dessa fall. Detsamma bör gälla vid försäljning eller utrangering av den uppskrivna tillgången. En annan fråga är hur den upplösta delen av uppskrivningsfonden skall användas. Direktivet ger enligt artikel 33.2 c medlemsstaterna rätt att besluta om uppskrivningsfondens användning men fordrar att överföringar till resultaträkningen får ske endast i den mån de överförda beloppen har varit kostnadsförda i resultaträkningen eller motsvarar realiserade intäkter. Dessutom får belopp från uppskrivningsfonden inte delas ut, vare sig direkt eller indirekt, om de inte utgör en realiserad intäkt. Direktivet medger att uppskrivningsfonden upplöses över resultaträkningen, dvs. genom intäktsföring, enbart i två situationer. Den ena av dessa är när ett mot överföringen svarande belopp har kostnadsförts. Det skulle därför kunna hävdas att en upplösning av fonden som svarar mot kostnadsförda avskrivningar och nedskrivningar borde få intäktsföras i resultaträkningen. Mot detta kan dock invändas att resultaträkningen skall ge en bild av hur företagets intäkter och kostnader har förändrat dess ställning mellan två balanstidpunkter. Från analyssynpunkt är det därför av vikt att resultaträkningen utvisar de kostnader som företaget har haft för den bedrivna rörelsen . Till dessa hör såväl avskrivningar som nedskrivningar. Av- skrivningar och nedskrivningar som speglar företagets kostnader för att använda bolagets tillgångar bör därför i sin helhet redovisas i resultaträkningen utan att bolaget därvid får använda de upplösta beloppen från uppskrivningsfonden för resultatutjämning. Det upplösta beloppet bör därför i denna situation inte få intäktsföras i resultaträkningen. En mer rättvisande redovisning uppnås om det från fonden upplösta beloppet i stället omförs i balansräkningen från bundet till fritt eget kapital. Vidare får uppskrivningsfonden enligt direktivet upplösas över resul- taträkningen i den mån den svarar mot realiserad vinst . I lagrådsremissen föreslog regeringen en bestämmelse av det slaget. En bestämmelse om intäktsföring av realiserad vinst torde emellertid ge upphov till tillämp- ningssvårigheter, inte minst därför att begreppet realiserad vinst i direktivet har en oklar innebörd. Med hänsyn härtill bör vid avyttring av en uppskriven tillgång uppskrivningsfonden justeras på i huvudsak samma sätt som i det förra fallet, dvs. den delen av uppskrivningsfonden som hänför sig till tillgången bör upplösas genom omföring till fritt eget kapital. Det hindrar givetvis inte att intäktsföring även skall ske av sådan realiserad vinst som kommer till uttryck i skillnaden mellan tillgångens bokförda värde och det belopp till vilken den har försålts. Regeringen föreslår sålunda att belopp i uppskrivningsfonden som har varit kostnadsförda i resultaträkningen eller som motsvarar en avyttrad tillgång får upplösas genom omföring inom eget kapital. Omföringen bör inte ske till posten Årets resultat, eftersom det då uppkommer skillnader mellan balans- och resul- taträkningarnas uppgift om resultat. I stället bör beloppet föras över till posten Balanserat resultat. har påpekat att ett uppskrivningsbelopp kan vara behäftat med en latent skatteskuld. Såsom har nämnts kommer frågor om latent skatt att behandlas i senare sammanhang.