prop · GJ03115 · 1996-01-01 00:00:00 — Denna distinktion torde numera vara svårbegriplig för många, särskilt för lekmän, och i den nya lagen används därför genomgående uttrycket domstolen . 2 § I paragrafen tas upp en regel om förhållandet mellan bestämmelser i den nya ärendelagen och bestämmelser i andra lagar. Att en speciell bestämmelse i annan lag tar över en bestämmelse i en allmän processlag är naturligt och oproblema- tiskt. Det är någonting som gäller såväl för som för den nuvarande ärendelagen och förvaltningsprocesslagen. Såvitt gäller sådana fall där ett beslut av en förvaltningsmyndighet överklagas till en tingsrätt är det ofrånkomligt med en viss dubbelreglering mellan förvaltningslagen, som gäller på myndighetsstadiet, och den nya ärendelagen. I den utsträckning det är möjligt bör man givetvis för dessa fall sträva efter att regleringen innebär samma sak. Det finns dock även frågor med anknytning till överklagandesituationen som med hänsyn till domstolsprocessens natur bör regleras på ett annat sätt i den nya ärendelagen än i förvaltningslagen, t.ex. frågor om hur ett överklagande går till. Förvaltningslagen innehåller i 3 § en regel om att i händelse av regel- kollision bestämmelser i en annan lag tar över. Att den nya ärendelagens bestäm- melser har företräde framför förvaltningslagens bestämmelser bör i paragrafen utsägas på ett mera direkt sätt än enligt promemorieförslaget. Mot den nu redovisade bakgrunden anges i paragrafen att, om en annan lag än förvaltningslagen för visst slags ärende innehåller en bestämmelse som avviker från den nya ärendelagen, den bestämmelsen skall gälla. Regeln avser för- hållandet till såväl nu gällande processuella lagbestämmelser som de lagbe- stämmelser vilka kan komma att införas. Det finns däremot inte skäl att genom en allmän regel i den nya ärendelagen låta bestämmelser av förordningskaraktär ta över bestämmelserna i den nya ärendelagen. Exempel på fall för vilka det gäller undantag från den nya ärendelagens regler ger reglerna om konkursärenden i 16 kap. konkurslagen. 3 § I paragrafen finns bestämmelser av domstolsorganisatorisk natur. Såvitt gäller de nuvarande domstolsärendena regleras frågor om domstolsorganisationen till betydande del genom 1-9 kap. RB. Det är tveksamt om detta sker därför att dessa kapitel har allmän giltighet eller om det sker till följd av hän- visningen i 11 § i den nuvarande ärendelagen. I klarhetens intresse har i första stycket införts dels uttryckliga bestämmelser om tingsrättens sammansättning, dels vissa hänvisningar till bestämmelser om domstolsväsendet (se avsnitt 7.5). Tingsrätten skall bestå av en juristdomare. Om det finns särskilda skäl får dock tingsrätten bestå av tre sådana domare. Detta innebär sakligt sett detsamma som om en hänvisning skett till regler (se 1 kap. 3 och 3 c §§ RB). Några sådana bestämmelser om särskild samman- sättning av tingsrätten för vissa familjemål som finns i den nuvarande ärendelagens 6 § tredje stycket har inte införts i den nya lagen. Sådana bestämmelser har i stället tagits in i anslutning till den materiella lag- stiftningen för de berörda ärendena (se t.ex. avsnitt 17.2). Såvitt gäller hänvisningarna till balkens regler finns det anledning påpeka att det egentligen inte är nödvändigt att uttryckligen ange att det är dess be- stämmelser för tvistemål som avses. Detta följer nämligen av att tvistemålsbestämmelserna, om inte annat sägs, gäller alla mål enligt balken som inte angår fråga om ansvar. För tydlighets skull utsägs emellertid beträffande hovrätts sammansättning att det är just tvistemålsbestämmelserna som skall tillämpas. Hänvisningen till 1 kap. RB innebär bl.a. att åtgärder som endast avser beredandet av ett mål och som inte är sådana att de bör förbehållas juristdomare får utföras av en annan anställd vid tingsrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Hänvisningen till 2 kap. RB innebär att en hovrätt i ett ärende som tagits upp till fullständig prövning normalt kommer att vara beslutför med tre eller fyra juristdomare beroende på hur många jurist- domare som har deltagit i tingsrättens avgörande. En hänvisning finns också till reglerna i 3 kap. RB om . Genom hänvisningen till 4 kap. RB blir reglerna i balken om domare och om domarjäv m.m. tillämpliga även i domstolsärenden. Frågor om offentlighet och ordning (5 kap. RB) och om pro- tokollföring (6 kap. RB) behandlas i 20 och 48 §§, respektive 21 §. Att bestämmelserna i 7 kap. RB om åklagare och 8 kap. RB om advokater har giltighet även utanför tvistemåls- och brottmålshanteringen enligt balken är uppenbart. Till de kapitlen behöver man därför inte hänvisa. Frågor om straff, vite och hämtning (9 kap. RB) behandlas i 43 §. De bestämmelser som behövs om regi- strering av ärendena vid domstolarna (i dagboksform eller med hjälp av ADB-behandling) bör tas in i en förordning. I första stycket har också tagits in en uttrycklig bestämmelse om att 16 eller 29 kap. RB skall tillämpas, om det i undantagsfall skulle tänkas uppstå ett omröstningsproblem. En motsvarande regel saknas i promemorieförslaget. I normala fall är det tvistemålsbestämmelserna i 16 kap. 1-5 §§ RB som är tillämpliga. Om emellertid omröstningen avser en fråga om ansvar, utdömande av vite eller någons hållande i häkte skall enligt 16 kap. 6 § RB bestämmelserna i 29 kap. 1-5 §§ RB tillämpas. Detsamma bör gälla om den åtgärd som är föremål för omröstning in- nehåller ett mera betydande repressivt inslag gentemot en överträdelse av en offentligrättslig föreskrift av något slag eller om det av en bestämmelse i anslutning till den materiella lagstiftningen framgår att reglerna i 29 kap. RB skall tillämpas. Den nuvarande ärendelagen innehåller bestämmelser om att även sådana anställda som inte är juristdomare får handlägga vissa ärenden. Dessa bestämmelser har utan någon ändring i sak förts över till den materiella lagstiftning de avser (se avsnitten 17.2, 17.4, 17.10 och 17.20). har det i anslutning till materiell lagstiftning tillkommit nya bestämmelser av samma slag (se avsnitten 17.4 och 17.12). I promemorian upptogs inga jävsbestämmelser för de fall där någon annan än en juristdomare handlägger ett ärende. I lagrådsremissen föreslogs att 4 kap. 13 § RB skulle gälla (jfr 1 kap. 3 e § RB). Som Lagrådet påpekat bör emellertid hänvisningen till jävsregler såvitt gäller domstolsärendena avse 4 kap. RB i dess helhet. I andra stycket som utformats i enlighet med Lagrådets förslag ges därför denna mera öppna hänvisning. 4 § Paragrafen innehåller tillsammans med 5-7 §§ bestämmelser om hur ärendet inleds vid en tingsrätt. Inledandet skall enligt huvudregeln ske skriftligen. Generellt gäller att ett ärende enligt den nya lagen inte kan tas upp utan att en bestämmelse i lag eller förordning medger detta eller måste anses utgå från att det är tillåtet att ärendet tas upp. Frågor om vem som har rätt att inleda ett förfarande vid en tingsrätt är för de flesta ärendetyper reglerade i anslutning till den materiella lagstiftningen. Någon allmän bestämmelse om sådan rätt behövs lika lite i den nya ärendelagen som bestämmelser om talerätt i . Av paragrafen framgår att ärendet kan inledas genom anmälan, ansökan, överklagande eller på annat sätt. Ett anmälningsärende bör anses föreligga i sådana fall där en enskild eller en myndighet i en eller annan form med stöd av en uttrycklig bestämmelse i lag eller förordning uppmärksammar tingsrätten på att den bör företa viss åtgärd. En dödsboanmälan av socialnämnd enligt 20 kap. 8 a § leder exempelvis inte till något ärende vid tingsrätten, eftersom det inte är meningen att tingsrätten skall företa någon prövning med anledning av en anmälan (se prop. 1975/76:50 s. 54 och 69). Till skillnad från det som gäller ansökningsärenden är det i anmälningsfallen mindre vanligt att den som inleder förfarandet avser att därmed skaffa sig en förmån av något slag, något som får återverkningar när det gäller partsställningen. Anmälaren kan betraktas som part enligt ärendelagen, om han uttryckligen eller underförstått påstår att saken angår honom på ett sådant sätt att han har en författningsgrundad rätt att få saken prövad av tingsrätten. I vart fall är han part, om han har en skyldighet att göra en anmälan (se t.ex. reglerna om arvskungörelse i 16 kap. 1 § ). Frågan om vilka som i ett ärende har partsrättigheter besvaras emellertid inte av ärendelagen utan av den materiella lagstiftningen. Att en anmälare faktiskt inte har rätt att inleda ärendet eller att tingsrätten inte har rätt att pröva saken kan leda till att anmälan formligen avvisas, nämligen om anmälaren kan sägas göra gällande en författningsgrundad rätt att få saken prövad (jfr i det förra hänseendet tvistemålens bristande talerätt och det som i den processrättsliga litteraturen förr betecknades som bristande saklegitimation). En enskild anmälare har i allmänhet ingen motpart. Om emellertid någon, som i och för sig uppfyller kriterierna för att kunna vara part rörande den fråga som anmälan gäller, hos tingsrätten påstår att det inte föreligger någon grund för anmälan eller motsätter sig en av anmälaren framställd begäran, är han vid tillämpningen av ärendelagen i och med detta att betrakta som anmälarens mot- part, dvs. det uppstår ett motpartsförhållande. En myndighet som är skyldig att inleda ett ärende hos tingsrätten genom att anmäla ett visst förhållande torde i de allra flesta fall ha en enskild motpart, t.ex. i ett likvidationsärende enligt 13 kap. aktiebolagslagen (1975:1385). Handläggningsmässigt har skillnaderna mellan ansöknings- och anmälningsfall praktisk betydelse inte bara för frågor om partsställningen och därmed även frågor om kommunicering (se 15 §) utan också när det gäller t.ex. de krav som ställs på den som inleder förfarandet (se 6 §). Ett ansökningsärende kännetecknas i allmänhet av att en enskild sökande vid tingsrätten framställer ett yrkande eller en begäran om att tingsrätten skall besluta på ett sätt som är till fördel för honom i materiellt hänseende. Att författningarna ibland använder formuleringen att den enskilde får ansöka och ibland att han får begära har ingen processuell betydelse när det gäller frågor om hur ett ärende skall inledas och handläggas. I ett ansökningsärende förekommer i de allra flesta fall flera parter. I den mån samtliga dessa ställer sig bakom den ansökan som görs föreligger dock inget motpartsförhållande. Samt- liga parter är då i stället medparter. Överklagande till tingsrätten kan numera ske enligt ett ganska stort antal lagar (se avsnitt 7.3). Formuleringen anmälan, ansökan, överklagande täcker inte alla de sätt på vilka en part kan inleda ett förfarande enligt ärendelagen. Av lagtexten framgår därför att ett förfarande också kan inledas på annat sätt. Det gäller ärenden enligt t.ex. 14 § lagen (1988:688) om besöksförbud och 6 kap. 11 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Enligt dessa lagrum har en enskild part möjlighet att begära rättens prövning av en förvaltningsmyndighets beslut. Trots att det formellt sett inte rör sig om överklagande synes ärendena i flera hänseenden böra behandlas som överklagandefall, dock inte när det gäller t.ex. regler om klagotiden. En annan sak är att den förra lagen upptar flera bestämmelser som innebär att ärendet i viktiga hänseenden kommer att likna ett ansökningsärende. Till de nu berörda fallen hör även t.ex. sådana i vilka det förekommer hänskjutande till tingsrätten, t.ex. enligt 19 kap. 16 § , eller får göras en framställning till tingsrätten, t.ex. enligt 2 § lagen (1935:45) om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller . De fall i vilka någon ger in en viss handling, t.ex. en bouppteckning, för registrering till en tingsrätt bör behandlas som anmälningsärenden. Detsamma gäller sådana fall i vilka en kronofogdemyndighet enligt 21 § skuldsaneringslagen (1994:334) beslutar att överlämna ärendet till tingsrätten. De nu berörda fallen företer i de flesta hänseenden stora likheter med de förut omnämnda anmälningsfallen. Bestämmelserna i paragrafen utgår från att ärendet inleds genom initiativ från en part. Vissa typer av ärenden kan emellertid inledas också på det sättet att tingsrätten självmant tar upp ärendet. I fråga om sådana officialprövningsfall gäller att det i lag eller förordning kan vara uttryckligen angivet eller förutsatt att tingrätten skall ha tillsyn över eller ha att bevaka visst förhållande. En sådan skyldighet aktualiserar inte i sig något officialpröv- ningsärende. Om emellertid något inträffar, t.ex. att en viss i lag föreskriven tid för en enskild persons ingivande av en skrivelse går ut, och tingsrätten blir tvungen att företa en åtgärd för att se till att skrivelsen kommer in, bör ett officialprövningsärende anses inlett. Inte sällan är det så att en underrät- telse från en myndighet eller annan är en förutsättning för att tingsrätten skall uppmärksamma att den har en skyldighet att inleda ett officialprövnings- ärende. Exempel erbjuder 9 § folkbokföringsförordningen (1991:749). Den som lämnar underrättelsen är dock inte part. I ett rent officialprövningsärende förekommer det över huvud taget inga parter. De personer som är berörda av ärendets utgång eller som har lämnat tingsrätten en underrättelse är i stället precis som i den inkvisitoriska processen antingen undersökningsobjekt eller rättens medhjälpare. De rena officialprövningsärendena är emellertid mycket få (se t.ex. 6 kap. 9 § första stycket ). I andra officialprövningsfall, särskilt sådana där domstolen efter att i ett ärende ha beslutat på visst sätt har möjlighet att självmant ta upp en fråga om ändring eller upphävande av beslutet (t.ex. entledigande av en boutredningsman enligt 19 kap. 5 § andra stycket ), kan enskilda under vissa förutsättningar komma att få partsrättigheter under ärendets handläggning. Officialprövnings- ärendena står nära anmälningsärendena men skiljer sig principiellt från dem på det sättet att endast ett officialprövningsärende tas upp även när någon som inte har en författningsgrundad rätt att få ett ärende prövat i sak gör ett materiellt sett befogat påpekande till tingsrätten. Att samma fråga inte sällan kan komma upp antingen i ett anmälnings- eller ett officialprövningsärende är en annan sak. För såväl tvistemål som domstolsärenden finns det bestämmelser om att skrivelser genom vilka förfaranden inleds skall vara egenhändigt under- tecknade av parten eller hans ombud (se 42 kap. 2 § RB och 2 § i den nuvarande ärendelagen; jfr 3 § FPL). Enligt en genomförd reform (prop. 1993/94:190, bet. 1993/1994:JuU30, rskr. 1993/94:377, SFS 1994:1034) behålls det nuvarande kravet att stämningsansökningar enligt alltid skall vara egenhändigt undertecknade. Av detta följer att telefax och liknande över- föringssätt inte godtas för sådana skrivelser. Skrivelser med överklaganden och skrivelser genom vilka överklaganden besvaras kan dock ges in genom telefax. Om det behövs får domstolen enligt 33 kap. 3 § RB begära att ett telefax eller annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i original bekräftas av avsändaren genom en i original undertecknad handling. Det skulle föra för långt att förbjuda telefax för sådana skrivelser genom vilka ett ärende enligt den nya ärendelagen inleds. Dessutom skulle en sådan ordning bli märklig när det gäller skrivelser med överklaganden till tingsrätten. Ett överklagande till hovrätt enligt kan ju ges in genom telefax. Kravet på skriftlighet vid inledande av ett förfarande enligt den nya ärendelagen utesluter således inte användningen av telefax. Enligt 44 § tredje stycket har domstolen dock möjlighet att vid tveksamhet om äktheten av en handling förelägga parten att ge in en ny skrivelse som har partens underskrift i original. I paragrafens andra mening som utformats i enlighet med Lagrådets förslag finns en bestämmelse enligt vilken regeringen för visst slags ärende får bestämma att en ansökan, anmälan etc. får göras i en annan form än den skriftliga, t.ex. genom en diskett eller genom en elektronisk överföring från datamaskin till datamaskin. De ärenden som kan komma i fråga är t.ex. sådana som kommer från . Som Lagrådet påpekat kan regeringen för andra slags ärenden, t.ex. ärenden om registrering av en handling, bestämma att förfarandet får inledas muntligen (jfr 2 § första stycket i den nuvarande ärendelagen). Promemorian innehöll inte någon bestämmelse om elektronisk överföring eller om muntligt inledande av ett ärende. Förslaget innehåller inga bestämmelser om vem som kan uppträda som part och hur han eventuellt skall företrädas (partsbehörigheten respektive processbehörigheten). Det är i dessa hänseenden tillräckligt med de allmänna principerna för rättssubjektivitet respektive civilrättslig handlingsförmåga (jfr 11 kap. 1-3 §§ RB). När det gäller bevisning om parts- och processbe- hörigheten, se 9 § (jfr 11 kap. 4 § RB). När det gäller parts rätt att anlita ombud eller biträde, se 47 §. Om parten själv saknar processbehörighet är det givetvis ställföreträdaren för parten som skall underteckna den skrivelse genom vilken förfarandet inleds. Detta följer av allmänna processprinciper. I förslaget finns ingen motsvarighet till 53 § FPL om att det som sägs om enskild part i tillämpliga delar skall gälla även den som är ställföreträdare för parten. När det gäller lokalt forum saknar den nuvarande ärendelagen självständiga bestämmelser och frågor om rätt forum i domstolsärendena är inte reglerade genom hänvisningen i 11 § i den nuvarande ärendelagen till bestämmelser om tvistemål. Enligt 10 kap. 17 § första stycket 7 RB gäller nämligen balkens bestämmelser om forum inte domstolsärenden och de torde inte annat än möjligen i vissa undantagsfall kunna ges en analogisk tillämpning. I de fall den lokala behörigheten inte följer av ärendets natur är det i stället mycket ofta bestämmelser i anslutning till den materiella lagstiftningen som direkt eller underförstått utpekar visst forum. För andra fall kan det tänkas föreligga en valfrihet i fråga om forum. Mot den nu angivna bakgrunden har i förslaget inte tagits upp några regler om den lokala behörigheten. Kompetens- konflikter mellan olika domstolar i ärenden torde vid behov kunna lösas genom en analogisk tillämpning av bestämmelserna i 10 kap. 20 § RB. Bestämmelser om att en obehörig domstol kan lämna över en skrivelse till en behörig finns i 8 §. Vid behov kan tingsrätten enligt 9 § förelägga den som inlett förfarandet att ge in behövliga bevis om att domstolen är behörig. Om återkallelse sker i tingsrätt, bör ärendet avskrivas från vidare handläggning enligt vanliga processrättsliga principer (jfr specialregleringen för vissa situationer i 13 kap. 5 § RB). Även när en ansökan återkallas först efter det att överklagande skett bör ärendet avskrivas från vidare handläggning. I allmänhet bör detta ske i förening med ett konstaterande av att det överklagade avgörandet skall stå fast. Ett sådant konstaterande har en stor betydelse i de fall där det överklagade avgörandet har rättskraft trots att ansökan inte bifallits i det överklagade avgörandet, som t.ex. i ärenden om blodundersökning enligt lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. 5 § I paragrafen finns bestämmelser om det som en enskild parts första skrivelse skall innehålla i vissa formella hänseenden. Med enskild menas här liksom på andra ställen i ärendelagen inte bara enskilda individer utan också andra privaträttsliga subjekt. Däremot avses inte ett organ för det allmänna annat än när detta har samma ställning som en privat fysisk eller juridisk person, t.ex. därför att staten äger en fastighet som berörs av ärendet. Reglerna syftar bl.a. till att underlätta delgivningar. Bestämmelserna över- ensstämmer i väsentliga delar med bestämmelserna i 33 kap. 1 § RB till vilka det hänvisas i 2 § andra stycket i den nuvarande ärendelagen. För ärendenas del är det fördelaktigt med en självständig bestämmelse som tar hänsyn till det för- hållandet att en sökande i allmänhet inte har någon motpart. Givetvis behöver en part inte lämna några uppgifter i de fall han är säker på att tingsrätten på annat sätt har tillgång till de uppgifter det gäller, t.ex. genom att dessa tagits in i en skrivelse från motparten eller i ett beslut som överklagats till tingsrätten. I förslaget till ärendelag tas inte upp några regler om att uppgifter av det i paragrafen berörda slaget skall lämnas även om vittnen (jfr 33 kap. 1 § femte stycket RB). Vittnen förekommer så pass sällan i ärenden att någon uttrycklig bestämmelse inte behövs (jfr 3 § FPL). Det kan nämnas att en remissinstans ansett att kravet på uppgift om parts yrke kan utgå ur paragrafen. Det finns emellertid situationer i vilka en sådan uppgift kan ha betydelse för delgivning. 6 § I paragrafen finns bestämmelser om innehållet i en ansökan, bl.a. såvitt avser yrkanden, åberopande av grunder och angivande av bevisning. Paragrafen avser därmed mer materiella frågor än 4 och 5 §§. Motsvarande frågor beträffande anmälan kan inte regleras lika allmänt. För vissa typer av anmälningar är det nämligen svårt att ställa särskilt långtgående krav på den som inleder förfarandet medan man för andra typer kan kräva i stort sett detsamma som för ansökningar. Avsaknaden av bestämmelser i paragrafen om innehållet i en anmälan utesluter inte att en anmälan avvisas till följd av formella brister (se 9 och 10 §§). I den mån det för ett visst ärendeslag behövs särskilda bestämmelser om anmälningar kan sådana t.ex. tas in i anslutning till den materiella lagstift- ningen. Enligt de två första punkterna i första stycket skall en ansökan innehålla uppgifter om det som yrkas och de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet. I de nu berörda delarna motsvarar regleringen den som enligt 42 kap. 2 § RB gäller för tvistemål. Såvitt gäller frågor om möjligheten för domstolen att i sak pröva olika slags yrkanden finns det för ärendena åtskilliga bestämmelser i anslutning till den materiella lagstiftningen som inte har någon motsvarighet på tvistemålssidan. Exempelvis behöver ett yrkande i ett ansökningsärende inte alltid vara till sökandens förmån (se t.ex. 6 kap. 9 § andra stycket ). Sökanden skall givetvis i den utsträckning det är möjlighet redan från början tala om vilken bevisning som åberopas. I tvåpartsärenden kan parten normalt inskränka sig till att uppge bevis i sådana hänseenden där han på goda grunder kan anta att motparten kommer att förneka en viss omständighet eller åberopa ett motfaktum. finns det i 2 § ärendelagen en bestämmelse om att en sökande skall ange de omständigheter som medför att domstolen är behörig, om inte denna framgår av det som anförs i övrigt. I promemorieförslaget finns det en regel av samma slag. I de allra flesta fall framgår emellertid domstolens lokala behörighet av uppgifterna i ansökan om parterna eller om saken eller av uppgifter som redan är tillgängliga vid domstolen (t.ex. i ärenden enligt ). Mot den bakgrunden framstår en regel om uppgiftsskyldighet i fråga om domstolens lokala behörighet som överflödig och ägnad att förbrylla. I fråga om domstolens funktionella eller sakliga behörighet behövs det aldrig några uppgifter från sökanden. Skriftliga bevis skall enligt andra stycket ges in med ansökan eller överklagandet. Den ovillkorliga konstruktionen - som kritiserats under remissbehandlingen - har med hänsyn till förfarandets natur valts trots att det i och för sig inte är någonting som hindrar att parten enligt 23 § andra stycket ger in de skriftliga bevisen först senare (se dock även 32 § angående kostnads- ansvar). Genom användandet av ordet skall markeras nämligen tydligt att det i ett domstolsärende nästan aldrig är befogat att uppskjuta ingivandet av ett skriftligt bevis (jfr motsvarande regel för tvistemål i 42 kap. 2 § där ordet bör används). Givetvis handlar paragrafen endast om de bevis som parten åberopar redan när ärendet inleds och som parten skall uppge enligt något av de två första styckena i paragrafen. 7 § I paragrafen finns bestämmelser om vad ett överklagande skall innehålla.