prop · GJ03166 · 1996-01-01 00:00:00 — Regeringens uppfattning är att EG-rättens krav kan uppfyllas även med tillämpande av s.k selektiva kontroller, vilka innebär att kontrollobjektet tas ut med utgångspunkt i tullpersonalens allmänna erfarenheter och kunskaper om smuggling. Detta innebär dock inte att det blir någon förändring i förhållande till den kontrollnivå som tillämpas enligt övergångsbestämmelserna till TL. För att tydligt markera att EG-rättens bestämmelser om fri rörlighet har beaktats bör i den nya lagen införas en bestämmelse om att slumpmässiga kontroller, dvs. sådana kontroller som har som enda grund att en vara förs över en gräns, inte får utföras. Som tidigare nämnts kan det förutsättas att det kommer att ta att utveckla sådana åtgärder på gemenskapsnivå, s.k. kompensatoriska åtgärder, som ger ett minst lika gott skydd som det som följer av den reglering vi nu föreslår. Vi bör därför ta tillvara möjligheten att införa egna kompensatoriska åtgärder. En sådan åtgärd som bör införas är att tullen får rätt att begära uppgifter från transportföretagens bokningsregister. Denna möjlighet bör gälla både vid yttre och vid inre gräns. 6 Varuslag som omfattas av I råder ett förbud mot att föra ut krigsmateriel utan regeringens tillstånd. har detta reglerats i en särskild lag om förbud mot utförsel av krigsmateriel. I den nu gällande lagen (1992:1300) om krigsmateriel regleras krigsmaterielkontrollen när det gäller frågor om utförsel i 6 §. I anslutning till lagen har utfärdats förordningen (1992:1303) om krigsmateriel. Vad gäller utlandssamverkan på krigsmaterielområdet baserar sig lagen på en generell förbudsprincip. För undantag från lagens förbud gäller två övergripande kriterier; dels att s.k. utlandssamverkan är nödvändig för att tillgodose det svenska försvarets behov av materiel eller kunnande eller i övrigt är säker- hetspolitiskt önskvärd, dels att samverkan inte står i strid med principerna eller målen för utrikespolitik. Regleringen uppbärs alltså av de svenska säkerhets- och utrikespolitiska målsättningarna. Förbudet mot utförsel av krigsmateriel finns i 6 § lagen om krigsmateriel. Där anges i första stycket att krigsmateriel inte får föras ut ur landet utan tillstånd, om inte annat följer av lagen eller annan författning. Utförsel av krigsmateriel omfattas sålunda enligt bestämmelsen av ett generellt förbud, från vilket det kan meddelas undantag. Tillstånd prövas i de flesta fall av (). Förbud mot införsel av krigsmateriel har övervägts, men inte funnits motiverat. Ett skäl har varit att import i allmänhet sker för försvarets resp. krigsmaterielindustrins räkning eller omfattas av bestämmelserna i vapenlagen. Den som har rätt att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel har också rätt att föra in sådana vapen som omfattas av tillståndet. Detta följer av 2 kap 1 § vapenlagen (1996:67). Med frågan om import av vapen sammanhänger frågan om transitering genom . Transitering gäller till övervägande del leveranser till och från våra nordiska grannländer. Av de riktlinjer som tillämpas för tillståndsgivning följer att hinder i dessa fall generellt inte bedöms föreligga. Lagen innehåller i 24 § en erinran om att överträdelse av utförselförbudet och försök därtill straffas enligt bestämmelserna i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (VSL). Varusmuggling av vapen kan under vissa omständigheter vara att anse som grov. Även är tillämpliga. EG-fördraget innehåller i artikel 223 ett undantag på krigsmaterielområdet från fördragets övriga bestämmelser, inklusive dem som reglerar de fria varurörelserna på den gemensamma marknaden. Frågan om undantaget sträcker sig så långt, att medlemsländerna i tullhänseende kan föra en oberoende importpolitik har av kommissionen förts under prövning. Artikel 223 är principiellt att betrakta som ett uttryck för medlemsländernas oinskränkta rådighet över frågor som angår deras nationella säkerhet. Artikeln har inte ändrats genom , vilket i den s.k. andra pelaren innehåller bestämmelser om en gemensam heltäckande utrikes- och säkerhetspolitik. Inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken diskuteras inom EU de allmänna kriterierna för vapenexport. Vissa, allmänt hållna, kriterier har överenskommits. Materiel som inte anses omfattad av artikel 223, dvs. av förteckningen över krigsmateriel, faller under de allmänna reglerna om fria varurörelser. Undantag från principen om fria varurörelser skall följaktligen ha stöd i artikel 36 i EG-fördraget. Det skyddshänsyn det där kan vara fråga om är hänsyn till allmän säkerhet. 6.2 Andra strategiska produkter (s.k. dual use) utövar, i likhet med de flesta andra industriländer, kontroll över utförseln även av andra strategiskt känsliga produkter än krigsmateriel, s.k. dual use-produkter (strategiska produkter). Dessa kan, förutom sin etablerade civila användning, också brukas för framställning eller användning av massförstörelsevapen och annan krigsmateriel eller för andra militära syften. Strategiska produkter regleras i genom rådets förordning (EG) nr 3381/94 av om inrättandet av en gemenskapsordning för kontroll av export av strategiska produkter, av lagen (1991:341) om strategiska produkter och av förordningen (1994:2060) om strategiska produkter. I lagen om strategiska produkter bemyndigas regeringen att föreskriva vilka produkter som skall omfattas av lagen och rådsförordningen. Detta har skett i förordningen om strategiska produkter. Lagen reglerar förutom utförsel även avtal om tillverkningsrätt och tillhandahållande, vilket är en ren svensk reglering. Till skillnad från krigsmateriel gäller för dual use-produkter inget generellt utförselförbud. Tillstånd skall lämnas om det inte strider mot utrikes-, säkerhets- eller försvarspolitiska intressen. Tillstånd enligt lagen prövas, liksom för krigsmateriel, i de flesta fall av (). Bestämmelserna om varusmuggling i VSL tillämpas om export skulle ske utan tillstånd. Med rådets förordning (EG) nr 3381/94 av inrättades en gemenskapsordning för kontroll av export av strategiska produkter. Regleringen innebär att fri rörlighet etableras inom unionen och exportkontroll gentemot omvärlden för dual use-produkter som förtecknats i bilaga 1 till rådets beslut 94/942/GUSP av . För vissa särskilt känsliga produkter föreskrivs även tillstånd för utförsel till annan medlemsstat (bilaga 4 och 5 i den svenska förordningen). Förordningen innehåller vidare en generalklausul, artikel 4, som innebär att även produkter som inte förtecknats i bilagan kan kräva utförseltillstånd om produkterna i fråga är eller kan vara avsedda för utveckling eller användning av massförstörelsevapen. All befattning med narkotika kräver i princip särskilt tillstånd för att hanteringen skall anses som laglig. För illegala förfaranden med narkotika föreskrivs straff i narkotikastrafflagen (1968:64) och i VSL. Bestämmelser om den legala hanteringen av narkotika finns i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika, narkotikakontrollagen, och i förordningen (1992:1554) i samma ämne, narkotikakontrollförordningen. Narkotikakontrollagen, som ersatt narkotikaförordningen (1962:704), trädde i kraft . Den har anpassats till de internationella konventioner som gäller på narkotikaområdet. har anslutit sig till de tre konventioner som FN har antagit på narkotikaområdet. Dessa är allmänna narkotikakonvention med tilläggsprotokoll till denna, konvention om psykotropa substanser och konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen. För att undvika spridning av narkotika till annat än medicinskt och vetenskapligt bruk och därav följande missbruksproblem, har den legala hanteringen av narkotika varit föremål för en sträng reglering i . konvention finns förutom bestämmelser om den olagliga hanteringen av narkotika också bestämmelser om de ämnen som ofta ingår som beståndsdelar vid framställning av narkotika och som i många fall har en omfattande legal användning. Det är fråga om ämnen som, utan att de själva klassificeras som narkotika, ofta används vid olaglig framställning av narkotika. De aktuella ämnena är av två slag. De utgörs dels av s.k. prekursorer, dvs. kemikalier som lätt förändras till ett narkotiskt ämne, dels av s.k. essentiella kemikalier, vilka är nödvändiga för framställning av narkotika. Efter tillkomsten av konvention inleddes arbetet med att uppfylla konventionens bestämmelser när det gäller de ämnen som används vid illegal tillverkning av narkotika, s.k. prekursorer. Vid ett möte i fick den då inrättade s.k. Chemical Action Task Force (CATF) i uppdrag av den s.k. G 7-gruppen, dvs. de sju rikaste industristaterna, att utarbeta mer detaljerade regler för kontrollen av de aktuella ämnena i syfte att säkerställa att de inte kommer på avvägar (s.k. diversion) och används vid illegal narkotikaanvändning. De rekommendationer CATF utarbetade antogs av G 7-gruppen vid deras möte i . EG antog 1990 en förordning om åtgärder som skall vidtas för att motverka spridningen av vissa ämnen till olaglig narkotikatillverkning, rådets förordning (EEG) nr 3677/90 av om åtgärder för att försvåra avledningen av vissa ämnen för olaglig framställning av narkotika och psykotropa ämnen. Förordningen trädde i kraft och började tillämpas i medlemsstaterna fr.o.m. . För att tillämpa CATF-rekommen- dationerna antog EG en förordning om ändring av för- ordning. Ändringsförordningen trädde i kraft . Vidare har EG antagit en förordning, kommissionens förordning (EEG) nr 3769/92 av om tillämpning och ändring av rådets förordning (EEG) nr 3677/90 om åtgärder för att försvåra avledningen av vissa ämnen till olaglig framställning av narkotika och psykotropa ämnen, med tillämpnings- föreskrifter till de båda tidigare antagna förordningarna. Denna förordning trädde i kraft . Det finns vidare ett EG-direktiv om tillverkning av narkotiska droger och psykotropa ämnen, rådets direktiv (EEG) nr 92/109 av om tillverkning och utsläppande på marknaden av vissa ämnen som används vid illegal tillverkning av narkotiska preparat och psykotropa ämnen. Utöver vad som ovan redovisats har EG som organisation inte någon kompetens vad gäller narkotikabekämpningen utan samarbetet i sådana frågor är av mellanstatlig natur. Genom har emellertid bekämpningen av narkotika tagits upp som en fråga av gemensamt intresse (artikel K1). Enligt svensk rätt krävs i princip särskilt tillstånd för att inneha vapen och ammunition. Vidare gäller att det i princip också krävs särskilt tillstånd för införsel av vapen och ammunition. Bestämmelserna finns i vapenlagen (1996:67) och i vapenförordningen (1996:70). Vissa särbestämmelser om utförsel av vapen finns i lagen (1992:1300) om krigsmateriel. Vissa vapen som vapenlagen inte är tillämplig på regleras i andra för- fattningar, såsom lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål samt förordningen (1990:415) om tillstånd till införsel av vissa farliga föremål. Enligt den sistnämnda förordningen krävs tillstånd för införsel av t.ex. springstiletter, springknivar, knogjärn och kaststjärnor. Enligt 2 kap 1 § första stycket vapenlagen krävs tillstånd för att inneha skjutvapen eller ammunition, införa skjutvapen eller ammunition till eller driva handel med skjutvapen. Enligt andra stycket i lagrummet krävs dock inte tillstånd för ett kolsyre-, luft- eller fjädervapen, som är avsett för målskjutning, eller ett harpunvapen om detta har en i förhållande till andra jämförliga skjutvapen begränsad effekt. Detta undantag gäller emellertid inte för personer . Frågan om tillstånd enligt vapenlagen prövas av en polismyndighet. Det krävs för tillstånd att föra in skjutvapen till att samma förut- sättningar som gäller för innehav av skjutvapen är uppfyllda. Ett införsel- tillstånd för skjutvapen eller ammunition medför enligt 2 kap. 12 § vapenlagen rätt att och för det ändamål som särskilt anges i tillståndet i inneha egendom som har förts hit med stöd av tillståndet. Enskilda personer får enligt 2 kap 13 § vapenlagen utan särskilt tillstånd föra in de skjutvapen och den ammunition som de i har rätt att inneha för personligt bruk. Detsamma gäller skyttesammanslutningar, huvudmän för muséer och bevakningsföretag. Enskilda personer som har permanent tillstånd från behörig myndighet i , eller att där inneha jakt- eller tävlingsskjutvapen för eget bruk, får medföra dessa vapen med tillhörande ammunition till för tillfällig användning vid jakt eller tävling i . I ett sådant fall får vapnet och ammunitionen utan tillstånd innehas i av den som har fört in egendomen för införandet. Den som är berättigad att bedriva handel med skjutvapen får enligt 2 kap 16 § vapenlagen meddelas tillstånd att till införa sådana skjutva- pen som omfattas av hans handelstillstånd. Den som har rätt att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel enligt 3 eller 4 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel har också rätt att föra in sådana vapen som omfattas av tillståndet. Rätten att föra ut skjutvapen och ammunition ur regleras huvudsakligen i krigsmateriellagen samt förordningen (1992:1303) i samma ämne. Tillstånd enligt vapenlagen kan återkallas. Ett sådant tillstånd återkallas, om en innehavare av ett skjutvapen genom missbruk av vapnet eller oaktsamhet med vapnet eller på något annat sätt visat att han är olämplig att inneha vapen, eller att det annars finns skälig anledning till det. När det gäller vapen- handlare kan ett tillstånd för en sådan återkallas om tillståndshavaren har åsidosatt en bestämmelse i vapenlagen eller en föreskrift eller ett villkor som meddelats med stöd av lagen, om tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel, om förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller om det annars finns skälig anledning (6 kap 1-3 §§). Om det finns risk för missbruk av skjutvapen, eller om det är sannolikt att ett tillstånd att inneha vapnet kommer att återkallas, och det finns särskilda skäl att omhänderta det, får polismyndighet besluta att vapnet med tillhörande ammunition skall omhändertas. Är risken för missbruk överhängande, får en polisman även utan sådant förordnande omhänderta skjutvapnet och ammunitionen. I ett sådant fall skall polismannen skyndsamt anmäla åtgärden hos polismyndigheten, som skall pröva om omhändertagandet skall bestå. Samma rätt som tillkommer en polisman har enligt andra stycket även en jakttillsynsman som förordnas av samt personal vid och eller särskilt förordnade tjänstemän vid länsstyrelsen.Olovlig införsel av vapen och ammunition och försök till sådant brott straffas enligt VSL. Som inledningsvis angetts finns vissa vapen som vapenlagen inte är tillämplig på men som regleras i andra författningar, såsom lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, knivförbudslagen, samt förordningen (1990:415) om tillstånd till införsel av vissa farliga föremål. Enligt 1 § i förordningen får inte springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller nithandskar och batonger samt karatepinnar, blydaggar, spikklubbor eller liknande föras in i landet utan tillstånd. För olovlig införsel av föremål som omfattas av förordningen och försök till sådant brott finns bestämmelser om påföljd i VSL (5 § förordningen). Det s.k. vapendirektivet, rådets direktiv av om kontroll av förvärv och innehav av vapen (91/477/EEG) utfärdades för att kompensera att systematiska kontroller mellan medlemsländerna kom att upphöra när den inre marknaden genomfördes. Enligt inledningen till vapendirektivet skall införas effektiva regler för kontroll inom respektive stat av innehav och förvärv av skjutvapen och beträffande överföring av sådana vapen mellan medlemsstaterna. Direktivet innehåller de lägsta krav som ställs på respektive medlemsstats lagstiftning i dessa hänseenden. Det framgår dock klart att medlemsländerna beträffande sin kontroll av vapen får anta eller behålla regler som är strängare än de som direktivet anger. Enligt vapendirektivet skall medlemsstaterna utöva viss kontroll över handeln med skjutvapen inom respektive stat. Vidare skall vissa krav vara uppfyllda för att en person skall tillåtas förvärva skjutvapen av de angivna kategorierna. Om förvärvaren inte är bosatt i det medlemsland där förvärvet äger rum skall särskilda villkor vara uppfyllda. Bestämmelserna om förvärv och innehav av ammunition skall vara desamma som för innehav av det skjutvapen för vilket ammunitionen är avsedd. Oavsett vilken kategori ett vapen tillhör får det överföras mellan med- lemsstaterna endast på något av följande sätt. Den som vill överföra ett vapen till en annan medlemsstat kan ansöka om licens för detta i den medlemsstat där vapnet finns. En sådan ansökan prövas av ifrågavarande medlemsstat ensam. Detta förutsätter dock att den medlemsstat till vilken överföringen skall ske har tagit upp den ifrågavarande vapentypen på en lista över vapen som får överföras till medlemsstaten utan dess föregående samtycke. En medlemsstat kan undanta vapenhandlare från skyldigheten att för varje inbördes förflyttning av skjutvapen söka tillstånd genom att utfärda ett generellt tillstånd med högst tre års giltighet. Ett sådant skall följa respektive skjutvapen till destinationsorten och på begäran visas för medlemsstaternas myndigheter. Senast för förflyttningen skall vapenhandlaren lämna förflyttningsuppgifterna till den behöriga myndigheten i den medlemsstat som vapnet lämnar. Den andra alternativa proceduren är följande. För att skjutvapen skall få medföras under en resa genom två eller flera medlemsstater krävs som huvudregel godkännande från respektive medlemsstat. Jägare och sportskyttar får emellertid under vissa förutsättningar utan godkännande från berörda stater vid resor mellan olika medlemsländer medföra vissa slags skjutvapen som finns upptagna i ett europeiskt vapenpass. Det europeiska vapenpasset är ett personligt dokument som på begäran skall utfärdas av medlemsstaterna åt personer som legalt förvärvar och använder skjutvapen. I passet skall de vapen innehavaren förvärvar och använder föras in liksom förändringar i vapeninnehavet eller i vapnens egenskaper samt förlust och stöld av vapen. Passet skall ha en giltighetstid på högst men tiden skall kunna förlängas. För vissa vapen är den längsta giltighetstiden . Den som använder vapnet skall alltid medföra passet. Vapenpasset grundar inte någon rätt att medföra ett vapen till en medlemsstat som förbjuder förvärv och innehav av ett sådant vapen eller som kräver tillstånd för detta. I ett sådant fall skall vapenpasset innehålla en uttrycklig uppgift därom. Direktivet föreskriver också att varje medlemsstat skall delge annan berörd medlemsstat information om bl.a. överföring av skjutvapen. Medlemsstaterna skall upprätta ett nätverk för utbyte av sådan information. Vapendirektivet har genomförts i svensk rätt genom införande av nu vapenlagen och vapenförordningen. Såsom framgår av det ovanstående utgör ett europeiskt skjutvapenpass dock inte tillräcklig grund för att få föra in skjutvapen i . Eftersom tillstånd krävs för innehav av i princip samtliga typer av skjutvapen i har i vapenlagstiftningen behållits kravet på tillstånd för införsel av skjutvapen och ammunition från övriga medlemsländer, med undantag i vissa fall för skjutvapen för vilka tillstånd till innehav beviljats i , eller . Bestämmelser om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål från finns i 5 kap. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Bestämmelserna innebär att det i princip krävs tillstånd för utförsel av vissa kategorier av föremål som bedömts som kulturhistoriskt värdefulla. Olovlig utförsel och försök till ett sådant brott är straffbelagd i VSL. Av 5 kap. 1 § kulturminneslagen framgår att äldre svenska och utländska föremål, som är av stor betydelse för det svenska kulturarvet, inte får föras ut ur landet utan särskilt tillstånd. Med svenska kulturföremål avses föremål som är eller kan antas vara framställda i eller i ett annat land av en svensk och med utländska föremål avses föremål som är framställda i ett annat land av annan än en svensk. Tillstånd till utförsel av kulturföremål skall enligt 5 kap. 8 § kultur- minneslagen ges om kulturföremålet inte är av stor betydelse för det nationella kulturarvet. Även om kulturföremålet är av stor betydelse för det nationella kulturarvet får utförseltillstånd ges om föremålet förvärvas av en institution i utlandet. Utan tillstånd får enligt 5 kap. 7 § kulturminneslagen kulturföremål föras ut ur landet, om 1. föremålets ägare flyttar från för att bosätta sig i ett annat land, 2. föremålet genom arv, testamente eller bodelning har förvärvats av en enskild person som är bosatt i ett annat land, 3. föremålet förs ut av en offentlig institution här i landet eller en institution som får bidrag av stat, kommun eller landstingskommun och det skall föras tillbaka till , 4. föremålet förs ut av en enskild person för att användas i samband med offentlig kulturverksamhet och det skall föras tillbaka till , eller 5. föremålet är tillfälligt inlånat från utlandet. En ansökan om utförsel av kulturföremål skall ges in till Riksantikvarieäm- betet, som har en samordnande funktion. Frågor om tillstånd till utförsel av kulturföremål prövas - beroende på föremålets art - av , , , Statens konstmuseer eller . Enligt 5 kap. 17 § kulturminneslagen är olovlig utförsel av kulturföremål och försök till ett sådant brott straffbelagt enligt VSL. EG har fattat beslut om två åtgärder vad gäller kulturföremål som är av kompensatorisk art. Reglerna om kulturföremål består av dels en förordning, rådets förordning (EEG) nr 3911/92 av om export av kulturföremål, dels ett direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligen har förts bort från en medlemsstats territorium. Enligt förordningen krävs det exportlicens för att få föra ut vissa i en bilaga till förordningen angivna kategorier av kulturföremål från EU. Tillstånden utfärdas av respektive EU-land men kan vägras med stöd av landets interna lagstiftning till skydd för kulturskatter. Om ett kulturföremål kan anses vara en nationalskatt för någon av medlemsstaterna bör enligt förordningen exporttillstånd också vägras av den stat där föremålet befinner sig. En utfärdad exportlicens skall gälla inom hela EU som länderna gemensamt skall kontrollera exporten av kulturföremål vid gemenskapens yttre gräns. Enligt direktivet om återlämnande av kulturföremål skall ett kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstats territorium under vissa förutsättningar återlämnas till den staten. Det behöver inte vara fråga om stulna eller på annat sätt olovligt åtkomna föremål. Det avgörande är att det skett en olaglig utförsel av kulturföremålet. Med kulturföremål skall enligt direktivet förstås sådana föremål som klassas som en nationell skatt enligt lagstiftning eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i EG-fördraget. Vidare skall föremålet tillhöra någon av de kategorier av föremål och falla inom de värdegränser som framgår av en bilaga till direktivet. Även föremål som inte framgår av bilagan är kulturföremål i direktivets mening om de utgör en integrerad del av offentliga samlingar som framgår av museers, arkivs eller bibliotekssamlingars inventarieförteckningar eller är inventarier i kyrkliga institutioner. Ett kulturföremål skall enligt direktivet anses ha olagligt förts bort om det förts från en stats territorium i strid mot dess regler om skydd för nationella skatter eller i strid mot EG-förordningen om export av kulturföremål. Vidare skall föremålet anses som olagligt bortfört om detta inte återlämnas efter en tidsbegränsad laglig bortförsel eller någon annan överträdelse skett av ett villkor som ställts för tillstånd till sådan bortförsel. Direktivet omfattas av enligt ett särskilt beslut . Direktivet har införlivats med svensk rätt genom ett nytt 6 kap. i kulturminneslagen. Avslutningsvis kan nämnas att regeringen har tillkallat en särskild utredare för att se över bl.a. kulturminneslagens regler om utförsel av kulturföremål (Dir. 1994:57).