prop · GJ03226 · 1996-01-01 00:00:00 — Återgången till böter medför även att sanktionen kommer att stå i bättre överensstämmelse med sanktionen för likartade brott enligt naturvårdslagen (1964:822). Liksom enligt nuvarande bestämmelse bör gärningar som är att bedöma som ringa undantas från det straffbara området. Det finns ca 20 naturvårdsvakter vilka huvudsakligen verkar i fjällvärlden. De personella resurserna är således mycket begränsade. Regeringen anser mot den bakgrunden att det inte är möjligt att utöka naturvårdsvakternas geografiska kompetensområde på det sätt som Miljövårdsberedningen har föreslagit. Det är heller inte lämpligt att utan närmare utredning utöka naturvårdsvakternas polisiära befogenhet. 6.13 Uppföljning och utvärdering av regleringen i fjällområdet -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Berörda länsstyrelser bör ges i uppdrag att| | i samråd med göra en årlig uppföljning av | | föreslagen reglering av terrängkörningen i fjällen, bl.a. i fråga| | om kommunernas arbete med regleringsområden. bör en mer | | samlad utvärdering och redovisning ske avseende lokalt och | | regionalt arbete med regleringen av färdseln med fordon i | | terrängen. Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har kommenterat frågan. har uttalat sig positivt till förslaget. Åre kommun anser att tiden är för kort för kommunerna för att utföra erforderligt arbete innan utvärdering skall ske. Skälen för regeringens bedömning: Ansvaret för att användningen av terränggående fordon inte leder till förslitning eller störningar för andra intressen kommer att åvila en större krets . Det är viktigt att följa upp att de föreslagna förändringarna får avsedd effekt. Det är därför angeläget att det samlade arbetet om reglering av färdseln med terrängfordon utvärderas. Berörda länsstyrelser kommer att ges i uppdrag att i samråd med göra en årlig uppföljning av utvecklingen på området, bl.a. när det gäller kommunernas arbete med regleringsområden. Regeringen bedömer att en samlad redovisning och utvärdering bör ske efter ungefär . Om problemen då i allt väsentligt skulle kvarstå kan regeringen komma att överväga en mer skärpt reglering. 7 Miljökrav på terrängskotrar -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: En första nivå av obligatoriska avgaskrav| | bör införas för nya terrängskotrar .| | Regeringen avser att anmäla ett sådant förslag till EG-| | kommissionen och . förslag: Ett system med tre miljöklasser föreslås införas för terrängskotrar. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ställer sig positiva till att införa miljökrav på terrängskotrar. Till dessa hör Statskontoret, , , i , , och . Arbetarskyddsstyrelsen konstaterar att en positiv effekt av förslagen om sänkta bulleremissioner är att de minskar risken för hörselskador och medför en förbättring av arbetsmiljön för dem som använder skotern yrkesmässigt. anser att förslaget inte är proportionerligt i förhållande till det angivna syftet. kommun, handel och snöskoterägares riksorganisation (Snofed) avstyrker förslaget. AB () anser att införandet av ett miljöklassystem bör anstå till dess att bättre underlag föreligger beträffande gränsvärden och provmetoder. Många remissinstanser pekar på betydelsen av internationell harmonisering, i första hand på nordisk nivå och med och . Till dessa hör Kammarrätten i , . , i , . , , , och kommuner, ASB, Nordiska snöskoterrådet, SIS- Standardiseringen i och Snofed. snöfordonsleverantörer ser positivt på ökad miljöanpassning av snöskotrar men förespråkar att förslaget skjuts tills en harmonisering kan ske. Skälen för regeringens bedömning: Frihet från buller och avgaser är en viktig kvalitet i fjällområdena. Terrängskotrar är i detta sammanhang ett problem eftersom bullret kan vara betydande och avgasutsläppen kan ge upphov till lokalt höga halter av främst kolväten. Många människor söker sig till fjäll, skärgårdar och skogslandet bl.a. för att de uppskattar de bullerfria miljöerna. I sådana områden upplevs även relativt låga bullernivåer som störande. I dessa områden är motordrivna farkoster den viktigaste källan till störande buller. Genom den ökande användningen av bl.a. terrängskotrar blir det allt svårare att finna ostörda miljöer i fjällen och deras närområde. I betänkandet Miljöklassning av snöskotrar (SOU 1995:97) konstaterade att det finns flera utrustningsdetaljer som kan åtgärdas i syfte att minska snöskotrarnas bulleremissioner. Avgörande för utsläppens storlek och sammansättning är att snöskotrar med ett fåtal undantag drivs med tvåtaktsmotorer. Ett viktigt motiv till detta är att tvåtaktsmotorn har hög driftsäkerhet. Kostnaden är dessutom lägre. I i Snöskotrar i naturen (Ds 1994:36) har utgått från - Handlingslinjer vid beräkningar av luftföroreningar. Beräkningarna som avsåg , uppdaterades enligt nedan av . Emissioner i ton/år från snöskotertrafiken i -------------------------------------------------------------------- |Förorening |Snöskotrar |Snöskotrar |Summa | | |friluftsändamål |yrkestrafik | | -------------------------------------------------------------------- |Kolväten | 9 750 | 7 500 | 17 250 | |Kolmonoxid | 19 500 | 15 000 | 34 500 | |Kväveoxider | 145 | 100 | 245 | |Partiklar | 245 | 190 | 435 | |Svaveldioxid | 2 | 3 | 5 | |Koldioxid | 19 440 | 32 400 | 51 840 | -------------------------------------------------------------------- De redovisade utsläppsmängderna från snöskotertrafiken utgör en liten del av totalutsläppen i . Regionalt sett är dock skotertrafiken en av de viktigaste källorna till utsläpp av kolväten i , och . I samma område är bidraget till utsläppen av kväveoxider, svaveldioxid och koldioxid betydande. Lokalt har mycket höga halter av luftföroreningar uppmätts nära hårt trafikerade skoterleder. Exempelvis har bensenhalter över såväl tyska som brittiska gränsvärden uppmätts. Terrängskotrarnas betydelse för lokala och regionala utsläpp motiverar att avgaskrav införs. Som ovan redovisats lämnar de även ett mindre bidrag till de nationella utsläppen. Enligt regeringens redovisning i Vår miljö - miljöarbetet (skr. 1995/96:120, bet. 1995/96:JoU17) minskar nu utsläppen av kolväten, kolmonoxid, kväveoxider och partiklar bl.a. på grund av åtgärder mot utsläpp från vägtrafiken. Ett värdefullt bidrag till ytterligare utsläppsminskningar kan erhållas genom åtgärder mot andra grupper av fordon, som sammantaget utgör en betydande källa till luftföroreningar. Förutom förslag om avgaskrav för snöskotrar avser regeringen att lägga fram förslag till avgaskrav för båtmotorer. Beslut om gemensamma utsläppskrav för vissa dieseldrivna arbetsmaskiner som skall införas kommer troligen att beslutas av Europeiska unionens råd . Gemensamma regler om avgaskrav för motorcyklar och mopeder kommer också att antas inom EU. Arbetet med att minska utsläppen av luftföroreningar utökas därmed till att omfatta allt fler fordonsgrupper. föreslog ett system med tre miljöklasser, varav miljöklass 3 i stort sett omfattade dagens skotrar och miljöklass 2 en tekniknivå som utredningen ansåg vara möjlig att uppnå genom en optimering av dagens tvåtaktsmotorer. Miljöklass 1 förutsatte en utvecklad tvåtaktsteknik eller en övergång till fyrtaktsmotorer. Regeringen bedömer att det kan komma att finnas gemensamma kravnivåer som kan tillämpas för terrängskotrar. Därmed är det inte troligt att en nationell svensk standard motsvarande förslag till miljöklass 1 kan införas. Mot denna bakgrund är det regeringens uppfattning att miljökrav för terrängskotrar inledningsvis införs genom att nya terrängskotrar efter ett visst datum skall uppfylla bestämda krav. Frågan om ett system med flera miljöklasser kan därmed anstå till dess att internationellt etablerade kravnivåer kan utnyttjas i systemet. Regeringen avser nu att anmäla ett förslag till svenska regler om obligatoriska buller- och avgaskrav för terrängskotrar i de anmälningsprocedurer för förslag till tekniska regler som finns i EG och enligt . De kravnivåer som kommer att anmälas grundas på förslag till krav i miljöklass 2. 8 Behörighetskrav för förare av terrängskoter -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: För att få framföra terrängskoter skall det| | krävas traktorkort eller körkort. Bestämmelser om behörighetskrav| | införs i körkortslagen (1977:477). Miljövårdsberedningens förslag: Överenstämmer med regeringens. Miljövårdsberedningen föreslog även ett tillägg till straffbestämmelserna i 3 § trafikbrottslagen (1951:649). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till att behörighetskrav med lägst traktorkort införs. Det gäller bl.a. Rikspolis- styrelsen, , , , flertalet länsstyrelser, , vissa kommuner och Svemo. Kammarrätten i förordar en ny körkortsklass. Länsstyrelserna i och , vissa kommuner samt skoterorganisationer och skoterklubbar. Skälen för regeringens förslag: har i rapporten för översyn av skotertrafiken (RPS rapport 1993:5) föreslagit att en form av obligatoriskt förarbevis för terrängskoter införs. Motiven till detta var att försöka bryta olycksfallsutvecklingen genom att öka kunskapsnivån hos förarna. Efter att ha tagit del av remissynpunkterna föreslog att lägst traktorkort bör krävas för att få framföra terrängskoter. har fått stöd för sitt förslag i betänkandet Skoterkörning på jordbruks- och skogsmark (SOU 1994:16) som menar att en obligatorisk förarutbildning ger tillfredställande kunskaper om gällande regler hos snöskoterförarna men också om terrängens olika förutsättningar för körning. Kraven på skoterföraren måste anpassas till faktiska förhållanden för att bryta en icke önskad utveckling när det gäller regelöverträdelser. Detta innebär att kraven på skoterföraren bör skärpas utöver vad som gäller . Det enda krav som ställs är att föraren har fyllt . Regeringen finner det inte motiverat att införa en särskild förarbehörighet för snöskotrar och andra terrängskotrar i körkortslagen (1977:477). Sedan lagens tillkomst har också behovet av behörighetskrav för förare av andra fordon än motorcykel, personbil, lastbil och buss lösts inom ramen för gällande förarbehörigheter. Så är t.ex. den som har B-behörighet behörig att köra terrängvagn liksom vissa tyngre motorredskap. Kraven på förare av sådana fordon borde vara större än de som ställs på förare av snöskoter, men de kräver ändå ingen egen körkortsklass. Med utgångspunkt i körkortslagens kompetenskrav är det därför omotiverat att särskilja just terrängskotrar och att införa en särskild förarbehörighet för detta fordonslag. Genom att kräva traktorkort eller körkort av den som framför terrängskoter markeras att skoterkörning är något som kräver ansvarstagande och kunskap. En sådan reglering gör sanktionsmöjligheterna vid regelöverträdelser tydligare genom att körkortslagens bestämmelser, om bl.a. återkallelse, varning m.m., kan tillämpas. Regeringen finner i likhet med flertalet remissinstanser att behörighetskraven för att framföra terrängskoter bör skärpas och att krav om lägst traktorkort bör införas i körkortslagen. Flera remissinstanser har invänt att kravet på körkort eller traktorkort kan innebära problem för ett fåtal avlägset eller väglöst boende äldre personer med lång skotervana vars körskicklighet inte kan ifrågasättas. Bestämmelserna i 101 § körkortsförordningen (1972:722) innebär bl.a. att undantag från 4 § körkortslagen om krav på körkort eller traktorkort för att få framföra traktor kan medges i enskilda fall om det finns synnerliga skäl och om det kan ske utan fara för trafiksäkerheten. Regeringen finner att bestämmelsen kan utvidgas till att gälla även kravet i den föreslagna 2 a § körkortslagen på körkort eller traktorkort för att få framföra terrängskoter. Kravet på traktorkort torde dock inte vara oöverstigligt. Kravet på körkort eller traktorkort innebär att straffbestämmelserna i körkortslagen och i trafikbrottslagen (1951:649) måste ses över. Dessa ändringar behöver övervägas ytterligare. Regeringen återkommer i denna fråga. 8.2 Förarlicens för skoterförare -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: En särskild förarlicens bör införas för förare| | av terrängskoter. Utformningen av en sådan licens bör emellertid| | först utredas närmare. Miljövårdsberedningens förslag: För att få köra terrängskoter skall - utöver traktorkort eller körkort - även krävas en särskild förarlicens. Utbildning och examination skall genomföras efter auktorisation från . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till en obligatorisk förarlicens. Samtliga länsstyrelser och ett flertal kommuner tillstyrker. i och vissa kommuner anser att förarlicensen skall gälla även för utländska besökare. Snofed är positiv till en obligatorisk licens i skoterklubbarnas regi. , kommun och handel avstyrker. Skälen för regeringens bedömning: I likhet med Miljövårdsberedningen anser regeringen att snöskoterkörning ställer påtagliga krav på särskilda kunskaper för att öka säkerheten och minska de problem som beror på okunnighet. Det är rimligt att samhället får en garanti för att förare av terrängskoter har en adekvat utbildning vad gäller framför allt miljöhänsyn och säkerhetsfrågor. Regeringens anser, i likhet med beredningen, att det bör ställas krav på skoterförarna i form av en förarlicens. Inrättandet av ett krav på förarlicens väcker dock en rad frågor om t.ex. kunskapskrav, kunskapskontroll, registrering och övergångsbestämmelser. Skoterföreningarna har bedrivit en på många sätt förtjänstfull frivillig utbildning av skoterförare. Det är angeläget att denna resurs tas till vara i det fortsatta arbetet. Utfärdandet av en förarlicens är en sådan myndighetsutövning som inte kan överlåtas till en organisation eller samfällighet utan stöd av lag (11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen). Någon sådan organisation har Miljövårdsberedningen inte pekat ut. Frågan om registrering av förarlicenser har inte heller fått en tillfredsställande lösning. Ett alternativ kan vara att låta den lokala polismyndigheten utfärda licenserna, medan skoterföreningarna svarar för utbildningen. En sådan konstruktion har t.ex. föreslagits i departementspromemorian Snöskotern i naturen (Ds 1994:36). En sådan ny uppgift för polisen - eller någon annan myndighet - kräver emellertid överväganden om befintliga resurser och kostnader för verksamheten. En inte oväsentlig aspekt i sammanhanget är den att utbildningsinsatsen kan förväntas bli intensiv i ett inledningsskede. Detta kan dessutom kräva ytterligare överväganden om övergångsbestämmelser eller liknande. Regeringen bedömer att dessa frågor behöver utredas närmare. Regeringen avser därför att återkomma i frågan om genomförandet av krav på en förarlicens. Regeringen avsikt är att införa en obligatorisk förarlicens. Skoterförare bör i avvaktan härpå stimuleras att genomgå den frivilliga utbildningen. 9 Luftfartyg i fjällen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedöming: bör ges i uppdrag att, i | | samarbete med bl.a. och Försvarsmakten, se över| | behovet av ytterligare restriktioner för överflygningar med | | luftfartyg i fjällen. Vissa bestämmelser i | | luftfartslagstiftningen om landning bör ses över av | | . Berörda länsstyrelser bör ges i uppdrag att se | | över restriktioner för landning i olika regleringsområden. Miljövårdsberedningens förslag: Landningsförbud föreslås i ett flertal områden. Restriktioner för överflygning bör utredas av i samråd med . Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. , och , anser att flygverksamheten i fjällen bör begränsas. , som är beredd att tillsammans med göra en översyn av restriktionerna för flyget, anför att vissa frågor först bör utredas. Kammarrätten i anser att frågan om överflygning bör utredas ytterligare. Flera remissinstanser, bl.a. Försvarsmakten, , i och flygets organisationer, har framfört kritik och anser att restriktioner rörande flygtrafiken inte bör införas eller utredas närmare. påpekar vissa oklarheter vad gäller flyget i naturresurslagens och luftfartslagens bestämmelser. Skälen för regeringens bedömning: Flygtrafiken utgör en av bullerkällorna i fjällen. Regeringen anser att det med anledning av Miljövårdsberedningens förslag och remisssynpunkterna finns skäl att se över behovet av ytterligare restriktioner för flyget i känsliga fjällområden. Regeringen anser, i likhet med Miljövårdsberedningen och remissinstanserna, att nu gällande och föreslagna restriktioner för överflygning bör utredas vidare av i samarbete med bl.a. och Försvarsmakten. I regeringens uppdrag till berörda myndigheter kommer att ingå att belysa konsekvenserna för flygets del. I samband med regeringens översyn av regleringsområdena vad gäller terräng- körning kommer regeringen att uppdra åt berörda länsstyrelser att se över restriktioner beträffande landning med luftfartyg i olika regleringsområden i syfte att begränsa störningar från flyget så att områdenas karaktär av ostördhet kan upprätthållas. har i sitt remisssvar anfört att det finns behov att ändra bestämmelserna i luftfartslagstiftningen vad gäller begreppet tillfällig landning. Det är en central fråga för flygverksamhet i fjällen. Regeringen avser att uppdra åt att göra en sådan översyn. Denna bör bl.a. utgöra underlag för länsstyrelsernas bedömning. Rennäringen i regleras i rennäringslagen (1971:437). Renskötseln bedrivs i i stort sett i hela , och samt delar av och . Bruttoarealen av de svenska renbetesmarkerna uppgår till ca 165 000 km2. När bruttoarealen reducerats med vattenområden, högfjällsimpediment samt bebyggd och odlad mark återstår en nettoareal på ca 137 000 km2. Renbetesmarken omfattar i runda tal en tredjedel av totala yta. Vinterbetesmarkernas omfattning är omtvistad inom vissa delar av området. De renskötande samernas antal i uppgår till ca 2 500 personer. Det finns ca 900 rennäringsföretag i 51 samebyar. Samernas rättigheter enligt rennäringslagen har i lagen fått den sammanfattande beteckningen renskötselrätt. Denna beskrivs som en rätt för samer att begagna mark och vatten till underhåll för sig och sina renar. I rätten ingår bl.a. rätt till renbete, jakt, fiske och visst skogsfång. Rätten tillkommer den samiska befolkningen och grundas på urminnes hävd. Rätten får dock endast utövas av den som är medlem i en sameby. I rennäringslagen finns bestämmelser om vilka områden som får användas för renbete och om betestiden längd. Renskötseln får bedrivas på de s.k. åretruntmarkerna i och läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen, dels nedanför denna gräns på mark där skogsrenskötsel av ålder bedrivs , sommaren eller hösten om marken antingen utgör renbetesland eller tillhör eller vid utgången av tillhörde staten (kronomark). Renskötsel får vidare bedrivas på renbetesfjällen i och inom de områden i och som vid utgången av tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete. De s.k. vinterbetesmarkerna, där renskötsel får bedrivas - , omfattar dels övriga delar av nedanför odlingsgränsen, dels sådana trakter utanför och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året. Renantalet växlar starkt mellan perioder av goda och dåliga renbetesår. Vid renräkningar och i renlängder registreras vinterhjorden, dvs. den renhjord man i huvudsak förfogar över mellan slaktsäsong och kalvningssäsong. Enligt renlängderna fanns det 292 000 renar . bestämmer det högsta antal renar som får hållas på bete i en sameby. När renantalet fastställs skall hänsyn tas till andra intressen. kan besluta om inskränkningar i betesrätten om det behövs för att bevara renbetet eller för att annars främja renskötseln. Om samebyn har fler renar än beslutat, kan vid vite förelägga byn att minska renantalet till det tillåtna. Samebyns renar skall räknas . Sker inte detta kan vid vite förelägga en sameby att genomföra renräkningen. Samebyn skall underrätta om tid och plats för byns renräkning så att vid behov kan utse någon att närvara vid renräkningen. Samebyns renräkning ligger till grund för den renlängd som skall upprättas. I renlängden skall ägarna till de räknade renarna anges. Samebyarnas renlängder ligger till grund för det företagsregister som förs av . För renskötseln finns samebyar med renskötselberättigade samer som medlemmar. Den mark där renskötsel får bedrivas är fördelad mellan sådana byar i särskilda byområden. Samebyarna ombesörjer renskötseln inom byns betesområde och företräder medlemmarna i bl.a. frågor som rör renskötselrätten. Samebyn har till ändamål att för medlemmarnas gemensamma bästa sköta renskötseln. Samebymedlems rätt att delta i beslut om hur byn skall styras utövas på bystämman. För att leda renskötseln inom byn och ombesörja de gemensamma arbeten som behövs finns en styrelse som utses av bystämman. Byns kostnader för renskötseln fördelas mellan renägarna efter reninnehavet. Vid renskötselns utövande skall hänsyn tas till andra intressen. Renarna skall såvitt möjligt hindras från att komma utanför samebyns betesområde eller att annars vålla skada eller olägenhet. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens intressen vid utövande av renskötseln. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. meddelar de förelägganden eller förbud som behövs för att föreskrifterna om hänsynen skall efterlevas. Om meddelar föreläggande eller förbud får även sätta ut vite. Om renar uppehåller sig på mark när renskötsel inte får bedrivas där kan vid vite förelägga samebyn att föra bort renarna. Den som äger eller brukar mark där renskötsel får bedrivas får vid användningen av marken inte vidta åtgärder som medför avsevärd olägenhet för renskötseln. får dock användas i enlighet med fastställd detaljplan eller för företag vars tillåtlighet skall prövas i särskild ordning. Renbetesmark har mot ersättning tagits i anspråk för företag som prövats enligt vattenlagen eller gruvlagstiftningen. Genom bestämmelserna i lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. har renskötseln getts en starkare ställning vid avvägningar mot andra intressen vid intressekonflikter om markens användning. Som huvudregel gäller att varken samebyn eller en medlem i en sameby får upplåta rättigheter som ingår i renskötselrätten. Upplåtelse på kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen ombesörjs av länsstyrelserna. Den upplåtelseavgift som tas ut delas i allmänhet lika mellan samebyarna och samefonden. Inom nationalparkerna är det som svarar för markupplåtelserna. är central myndighet för rennäringsfrågor. De med rennäringen sammanhängande regionala frågorna handhas av . Beslut i rennäringsfrågor fattas inom av en särskild rennäringsdelegation. Till skillnad mot de tidigare strikt myndighetsreglerade lappbyarna har de nuvarande samebyarna en självständig ställning, som ansvaret för renskötseln har överförts från de enskilda ägarna till samebyn. Medlemmarnas renar skall vara sammanförda till ett lämpligt antal rationella driftsenheter med gemensam arbetsledning. eller de förmän styrelsen utser skall leda verksamheten. Samebyarna själva bestämmer hur man vill organisera sin verksamhet. 10.2 Central rennäringsmyndighet och rennäringspolitiska frågor -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedöming: Det centrala myndighetsansvaret för | | rennäringen bör ligga kvar på . har | | också ett särskilt ansvar för att styra utvecklingen av | | rennäringen. med uppgift att utreda förslag till en| | rennäringspolitik behövs inte. Miljövårdsberedningens förslag: Det centrala myndighetsansvaret för rennäringen föreslås överföras från till . En kommitté tillsätts med uppgift att utarbeta förslag till en rennäringspolitik. Remissinstanserna: Remissutfallet i fråga om det centrala ansvaret för rennäringen är splittrat.