mot · GK02Sf242 · 1996-10-07 00:00:00 — Socialförsäkringar för frihet och trygghet En välfärdspolitik somomfattar allaDen generella välfärdspolitiken utgår ifrån en lika viktig somgrundläggande liberal princip: att alla människor av statenskall behandlas med samma hänsyn och respekt. Dettainnebär att det endast är den enskilde individen som skallavgöra hur hon/han vill inrätta och leva sitt liv. Staten skallalltså förhålla sig neutral till vilka livsprojekt individernaväljer.Men det är också så att det föreligger en del omständigheter som liggerutanför den enskilda människans kontroll men som på olika sätt inskränkerhennes självbestämmande och frihet.Individer kan ta beslut som skadar andra människors eller det egnasjälvbestämmandet, exempelvis avseende drogmissbruk och kriminalitet. Dåbryter man mot principen om lika hänsyn och respekt. Det är också så attolika individer föds med olika resurser över vilka hon/han inte rår,exempelvis handikapp av skilda slag. På samma sätt är olika risker, somrisken för sjukdom och arbetsskada, omständigheter som i dominerandeutsträckning ligger utanför individens omedelbara kontroll. Staten skallbedriva en politik som gör att vi kan upprätthålla principen om lika hänsynoch respekt.Den generella välfärdspolitiken med bland annat obligatoriskasocialförsäkringar är en lyckad lösning på dessa problem. En rätt utformadgenerell välfärdspolitik understöder människors självbestämmande ochskapar därmed frihet för den enskilda människan att själv forma sitt liv.Grunden för de resurser som krävs för en generell välfärdspolitik ärarbetet. Arbete är också en förutsättning för att kunna leva ett självständigtliv. Genom ett arbete har den enskilda människan en möjlighet att försörjasig själv, påverka sitt eget liv och själv skapa möjligheter att växa.Möjligheten till arbete är den viktigaste förutsättningen för människorsvälfärd och grunden för välfärdsstaten.Alla människor har en skyldighet att försörja sig själva. Staten har enskyldighet att omfördela samhällets resurser så att alla människor gesmöjlighet till ett självständigt liv. Staten skall via skatter, avgifter ochsocialatrygghetssystem söka minska de skillnader mellan människor som beror påomständigheter som ligger utanför deras påverkan. Ojämlikheter som skaparbättre totala förutsättningar och villkor även för de sämst ställda skall intemotverkas. En politik utefter dessa principer uppfyller bäst de liberala målenom alla människors rätt till ett självständigt liv och till möjligheter attväxa.En generell välfärdspolitik har bland annat de fördelarna att den inteskapar marginaleffekter och inte är integritetsstörande. Dessutom har engenerell välfärdspolitik störst möjlighet till en bred anslutning blandmedborgarna. Till skillnad från selektiva system utestänger den ju inte storagrupper och skapar därmed inte heller misstroende mellan dem som fårutbyte av systemet och dem som huvudsakligen betalar till systemet. Därmedbidrar den till social stabilitet. Den kan därutöver underlätta ett accepterandeav förändringar på arbetsmarknaden och i arbetslivet och därmed bidra tillvälståndsutvecklingen.En generell välfärdspolitik finansieras solidariskt. Alla skall vad gällerskola, omsorg, vård etc bidra efter bärkraft till finansieringen och vad gällersjukförsäkring och ålderspension efter den inkomst som försäkras ochoberoende av den individuella risken att bli sjuk eller chansen att bligammal.ObligatoriskasocialförsäkringarFör oss liberaler är det mycket viktigt attsocialförsäkringarna är obligatoriska och därmed täcker alla.Genom obligatoriska försäkringar uppnås en riskutjämningmellan olika människor och grupper. Den som löper mindrerisk att bli sjuk får vara med och betala till samma försäkringsom de som löper större risk. Personer med ärftligasjukdomar, kroniskt sjuka och människor med störresjuklighet än genomsnittet slipper därmed betala avsevärthögre än unga friska människor. Fördelen är alltsåatt premiernas storlek inte påverkas av risken för större ellermindre benägenhet för sjukdom utan endast av denförsäkrade inkomstens storlek. Därmed kan vi upprätthållaprincipen att alla människor, oavsett risk, behandlas medsamma hänsyn och respekt.Det ligger inget orättvist i att också högre inkomster än genomsnittet bådekan och måste försäkras och att därmed människor med högre inkomster fårbetala högre och får en ersättning från försäkringen då de blir sjukaeller gamla som står i relation till den bortfallna inkomsten.I verkligheten sker också en omfördelning från högre inkomsttagare tilllägre inom sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna. Det sker i och med attpersoner med högre inkomster behöver utnyttja dessa försäkringar i mindreutsträckning än personer med lägre inkomster.Uppgifter tyder på att de med de högstainkomsterna bara var sjukskrivna hälften så ofta som genomsnittet. Därmedbetalar de in mer till försäkringen än vad de får ut av den. Det omvändagäller därmed människor med lägre inkomster. Det sker inom socialförsäk-ringarna sålunda inte enbart den åsyftade omfördelningen mellan människormed olika risker utan också från högre till lägre inkomsttagare.Socialförsäkringarna är en central del av den generella välfärdspolitiken.Att alla ska ha en försäkring mot tillfälligt och permanenta inkomstbortfall ären viktig förutsättning för den enskildes trygghet. I debatten föreslås iblandett s k grundskydd som alternativ till inkomsttrygghet. Även om den tekniskautformningen av grundskyddsförslagen varierar har de ett gemensamt: attinkomsttryggheten skall överges som princip.En annan socialförsäkringsmodell grundad på behovsprövning och/ellernågon form av grundskydd måste bygga på att den enskilde själv i storutsträckning sparar till att det kan komma att behövas medel till egensjukdomsersättning, till föräldrars ålderdom, inför arbetslöshet m m.I praktiken överlåter man alltså till individerna att själva sörja förinkomstbortfallsskyddet utöver grundnivån. Det är uppenbart att en sådanmodell skulle minska de direkta utgifterna för de offentliga systemen. Ominte övergången till en sådan modell skall leda till kraftigt ökade skattekilar,måste naturligtvis premierna tas bort för de inkomstdelar som inte längreskall försäkras. Med tanke på hur riskerna fördelar sig mellan låg- ochhöginkomsttagare, så minskar premierna mer än vad utgifterna gör. Detekonomiska nettoresultatet av en sådan övergång blir således negativt för detoffentliga och detta redan innan man beaktar det ökade behov av selektivainslag som övergången medför.För många individer leder ett sådant system till kraftigt höjda omde vill behålla samma inkomstbortfallsskydd som . Eftersom det avskattesymmetriska skäl bör medges avdrag i inkomstbeskattningen förinbetalning av till frivilliga sjuk- och pensionsförsäkringar skulle ensådan utveckling kunna leda till minskade skatteintäkter för stat ochkommun.Internationella erfarenheter visar att det är svårt, hart när omöjligt, attupprätthålla hyggliga förmånsnivåer i den typen av system, där de bättreställda grupperna står utanför och får sin trygghet genom privata lösningar.Risken är överhängande att det skulle bli en utveckling mot en stor gruppsom i huvudsak endast har sin grundtrygghet att lita på och en grupp som harett slags gräddfilsmodell med privata eller avtalssäkrade försäkringar för demmed lägre risker att luta sig mot vid sjukdom, arbetsskada m m.Det finns de som hävdar att statens finanser inte kan restaureras på annatsätt än med en omfattande välfärdspolitisk avrustning. Folkpartietliberalerna delar inte den uppfattningen. Vi har ovan visat hur en grund-skyddsmodell med lägre utgifter och inkomster försämrar de offentligafinanserna. Vi tror också att höga ambitioner i välfärdspolitikens bådahuvuddelar - bra offentligfinansierad service i form av skola, sjukvård etcoch ett tillförlitligt socialförsäkringssystem - främjar ekonomisk tillväxt ochdärmed balans i statsfinanserna.Ekonomin blir inte sundare, innovatörerna inte djärvare, småföretagen intemer livskraftiga om daghemmen stängs eller de generella socialförsäk-ringarna avvecklas. Den privata sektorn kan inte expandera i ettvakuum. Den kan få tillräcklig växtkraft bara i ett genomtänkt samspel meden väl fungerande offentlig sektor.Det finns inga belägg för att de ekonomiska problem som har gåttoch går igenom till någon betydande del beror på den generellavälfärdspolitikens obligatoriska socialförsäkringar och detta trots deöverdrifter som tilläts inom försäkringarna . Nästansamtliga dessa överdrifter åtgärdades . Eninternationell jämförelse talar för att numera står sig väl medavseende på de sociala och demografiska förändringar som kommer. Enförutsättning för denna bedömning är naturligtvis att den stora pensions-reformen genomförs.Men det är viktigt, även i motioner om socialförsäkringar, att företagandetsroll för välfärden framhävs. klarar inte välfärden om vi intefår en snabb expansion i den privata sektorn. Det som krävs är en dramatisktannorlunda värdering av företagande som livsstil för att skall kunnafå fram de hundratusentals nya jobb i den privata sektorn som krävs för attmassarbetslösheten skall besegras.PrincipernaFörsäkringsmässigheten måste upprätthållas inomsocialförsäkringarna. Det skall finnas ett direkt sambandmellan inbetalda avgifter och förmåner. Där inga förmånerfinns skall inga avgifter tas ut.Socialförsäkringarna skall vara utformade på ett sätt som gynnar rehabili-tering och motverkar utslagning.Det skall alltid löna sig att arbeta. Försäkringarna skall innehålla ensjälvrisk som motverkar överutnyttjande och stimulerar till arbete och till enså kort försäkringsperiod som möjligt. Genom en försäkringsmässigkoppling mellan avgifter och förmåner minskar de s k skattekilarna och detlönar sig bättre att arbeta.Försäkringarna skall vara autonoma och finansieras med avgifter samtdirekta statsbidrag för eventuella fördelningspolitiska inslag. Försäkrings-systemen skall till en del finansieras med egenavgifter. Detta bidrar till atttydliggöra försäkringsmässigheten. Genom att försäkringarna lyfts ut urstatsbudgeten och särredovisas ökas försäkringarnas legitimitet.Det är viktigt att taket i socialförsäkringarna sätts så att det storaflertaletinkomsttagares inkomster ligger under taket.Eftersom inga avgifter skall tas ut där inga förmåner finns, så måsteförmånstak och avgiftstak vara detsamma. Vi föreslår att taket i den nyaohälsoförsäkringen och - - i abetslöshetsförsäkringen skall varadetsamma som överenskommits för det reformerade pensionssystemet - 7,5"lönebasbelopp". En övergång till "lönebasbelopp" betyder att förmåns- ochavgiftstaket räknas upp med standardstegringen i samhället.För att socialförsäkringarna skall ha sina positiva effekter på trygghet ochutjämning av riskkostnader utan att ha de negativa effekter som skatter harpå arbetsvilja och hederlighet, krävs att deras utformning är konsekvent ochtydlig.Den socialdemokratiska principlösheten vad gäller det somsocialförsäkringarna bör omfatta och hur försäkringarna bör finansieras utgörett påtagligt hot mot en fortsatt hög folklig uppskattning av socialförsäk-ringarna och därmed en fortsatt generell välfärdspolitik med inkomsttrygghetsom huvudprincip. Det främsta exemplet på det förra är beslutet hösten 1994att återgå till en icke-obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. Att skälen tilldenna principlöshet direkt härrör från de nära banden tillLandsorganisationen ökar inte medborgarnas förståelse för varför enförsäkring som till betalas av skattebetalarna inte skall varagenerell.Det envetna fasthållandet vid att det är något i sig önskvärt att ta utavgifter på inkomstdelar som inte får försäkras är ett ytterligare inslag iprinciplösheten.Ett annat och växande inslag är eftergifterna för de fackligaorganisationerna vad gäller den bristande finansieringen av underskotten iarbetslöshetsförsäkringen och det parallella skapandet av stora överskott isjukförsäkringen. För att slippa en diskussion om hur arbetslöshets-försäkringens underskott borde täckas, så låter regeringen överskotten isjukförsäkringen bli allt större och detta trots att det femtonprocentigastatsbidraget nu avskaffats.Självfallet är socialförsäkringstanken hotad av dem som tycker illa om denoch därför önskar andra lösningar. Men försvaret av den blir inte lättare omde - som Socialdemokraterna - som säger sig vara varma anhängare av denundergräver den genom sitt agerande.PensionernaÅlderspensionerna är den största och viktigastesocialförsäkringen. Det folkpartiledda socialdepartementetledde 1991-94 arbetet med att ta fram ett reformerat ochmera pensionssystem. Reformen togs fram inomPensionsarbetsgruppen, som bestod av representanter frånsamtliga riksdagspartier. antog medbred majoritet propositionen om det nya pensionssystemet.Bakom beslutet stod de fyra dåvarande regeringspartiernaoch Socialdemokraterna.Huvudpunkterna i reformen var: Ålders- och förtidspensionerna skiljs åt.Pensionerna skall stå i proportion till vars och ens inkomst under hela detyrkesverksamma livet. Den pensionsförmån som utbetalas skall motsvaras aven inbetald pensionsavgift eller av direkta statsbidrag. Det skall därutöverfinnas en lägsta garanterad nivå. Mellanskillnaden mellan intjänadpensionsrätt och denna nivå finansieras av staten. Pensionsförmånerna skallfölja den ekonomiska utvecklingen i landet och påverkas av eventuellaförändringar i medellivslängden. En del av pensionsavgiften får placeras avden enskilde.I frågan om avgifterna ovanför förmånstaket uppnåddes en kompromissmellan de dåvarande regeringspartierna och Socialdemokraterna om att dennuvarande avgiften skall halveras i det reformerade systemet.Pensionsreformen innebär att pensionssystemet förbättras i mångaavseenden, bland annat ökar försäkringsmässigheten. bedömerdet som utomordentligt viktigt för samhällsekonomin, för dagens ochframtidens pensionärer och för medborgarnas tilltro till det politiska systemetatt de fem politiska partier som stod bakom pensionsreformen ser till att dengenomförs.En ny samladohälsoförsäkring m mVåra principer för sjukförsäkringen är följande.Sjukförsäkringen skall innefatta ersättning för sjukdom ochförtidspensionering. Arbetsskadeförsäkringen skall liggaseparat vid sidan av sjukförsäkringen. Den skall ge enersättningsnivå på som är då arbetsförmågan är nedsatt p g a sjukdom,skada eller funktionshinder. För att stimulera till arbete ochförsäkringsmässighet i systemet skall det initialt finnas enkortare karensperiod. Rehabiliteringen skall prioriteras ocharbetsgivaren skall ha huvudansvaret för rehabilitering avden sjuke eller arbetsskadade. Till stor del har dessamålsättningar uppnåtts i förslaget till ny ohälsoförsäkring.Sjuk- och arbetsskadekommittén har i sitt betänkande (SOU 1996:113)föreslagit en ny ohälsoförsäkring. Vi har ställt oss bakom detta förslag i sinahuvuddelar. Försäkringen skall frikopplas från statsbudgeten. Regering ochriksdag utformar ramar och ersättningsnivåer. I övrigt skall försäkringen varafristående och inkomster och utgifter skall harmoniera. Därmed fårförsäkringen ett större mått av försäkringsmässighet.Vi anser också att det som skall finnas en karensdag i den nyaohälsoförsäkringen. Den enskilde bidrar då till att försäkringen inteöverutnyttjas. Det är också nödvändigt att socialförsäkringen tillsammansmed enskilda tilläggsförsäkringar och avtalsförsäkringar inte tillåts av inkomstunderlaget. Annars skulle försäkringens självriskäventyras och mindre tilläggsförsäkringar skulle kunna leda till storakostnadsökningar i det allmänna systemet. i ersättning skallinföras redan från den 1 januari 1997.Sjukförsäkringen ger - som nämnts - stora överskott. Enligt beräkningar blir årets inkomster till sjuk-försäkringen och utgifterna . Ibudgetpropositionen prognosticerar regeringen ettöverskott . Vi anser att överskottet isjukförsäkringen motiverar en sänkning av avgifterna till sjukförsäkringen.Motsvarande höjning bör då ske där underskott finns.Rehabiliteringen måste bli bättre. Det är ett stort slöseri med mänskligaoch ekonomiska resurser när arbetsskadade och konvalescenter intetillräckligt fort kan återta sin plats i produktionen. Mycket mänskligt lidandeoch stora ekonomiska resurser blir ofta konsekvensen av en bristfälligrehabilitering.Regeringen har tidigare tagit beslut som har förvärrat situationen inomvården och för de arbetshandikappade. I vårens förslag till budgetramar drogregeringen ned anslagen till rehabilitering och drog in en del av de s kDagmarpengarna som är en överföring av pengar från försäkringskassornatill landstingen för att förbättra rehabiliteringen av sjuka och för att kortavårdköerna till sjukhusen. Det är en mycket olycklig politik som dessutom ärkontraproduktiv.Vi vet att de besparingar man gör genom neddragningar av medel för attkorta vårdköer och av medel för rehabilitering slår tillbaka längre framgenom längre sjukskrivningsperioder och minskad produktiv förmåga. FrånFolkpartiets sida har vi föreslagit kraftigt ökade anslag till rehabiliteringochför kortare vårdköer. I vår motion med budgetalternativ upp-repas de kraven.Under fyrpartiregeringen påbörjades ett försöksarbete med samordning avsjukförsäkringen och sjukvården, det så kallade FINSAM. Tanken var attkostnaderna för sjukskrivning skulle minska genom att sjukvården kundeanvända pengar från sjukförsäkringen till rehabilitering av långtidssjuka.Försöket kom till stånd opinionsarbete från Folkpartiet.Efter två år visar det sig att kostnaderna för sjukförsäkringen minskat jämfört med en grupp kontrollområden. Eftersom försöket varitså pass lyckosamt vill vi se en utbyggnad. Resultaten av försöks-verksamheterna bör ligga till grund för överväganden om ansvaret försjukförsäkringen bör överföras till landstingen/regionerna.Betydande insatser måste till för förbättrad arbetsmiljö och arbets-organisation så att människor ges betydligt större förutsättningar än meddagens system att återgå till arbete efter en kortare eller avsjukdom. I det perspektivet är det bra att försäkringskassorna får en störrefrihet att sköta rehabiliteringen i samarbete med arbetsgivaren. Detta kommeratt möjliggöra för många människor att snabbare än återgå till arbeteoch få ett mer meningsfullt liv.En reformering av dagens system är välkommen. Detta framstår sommycket önskvärt om man i synnerhet betraktar den situation i vilken försäk-ringarna befann sig . Den bakgrunden är avskräckande.Under 1980-talet skenade kostnaderna för framförallt arbetsskade-försäkringen i väg ohejdat. var fondens samlade underskott drygt 20miljarder och den årliga ökningen av underskottet var ca 6 miljarder. Omförsäkringsreglerna inte hade förändrats hade det samlade underskottet överstigit 100 miljarder. Socialdemokratin var fastlåst i enhandlingsförlamning, sannolikt orsakad av den starka kopplingen till LO.Den förra borgerliga regeringen ändrade bl a arbetsskadebegreppet, motSocialdemokraternas protester. Denna förändring har den socialdemokratiskaregeringen nu sent omsider insett värdet av. Därmed har Arbetsskadefondensunderskott successivt kunnat bringas ned till något mer hanterliga nivåer.Men problemen är inte över. 1996 är fortfarande fondens samlade underskottmycket stort - ca 16 miljarder .Vi förordar att arbetsgivarna i lag åläggs att teckna arbetsskadeförsäkringför arbetsolycksfall. De skall ha friheten att teckna denna försäkring på denprivata försäkringsmarknaden. Försäkringen skall också göras primär ochöverta de kostnader som tidigare låg på sjukförsäkringen vid arbetsolycksfall.Premierna i försäkringen blir olika beroende på arbetsplatsen, antal skador,arbetsmiljö o s v.Sjuklöneperioden har fungerat bra och visat sig ge incitament tillförebyggande insatser på arbetsplatsen och en förbättrad kontakt mellanarbetsgivaren och den sjukskrivne. Men har läget på arbets-marknaden förändrats radikalt sedan arbetsgivarperioden på två veckorinfördes. har en katastrofalt hög arbetslöshet. Regeringen ochCenterpartiet har totalt misslyckats med att få ned de höga arbetslöshetstalen.I arbetslöshetens spår följer att stora grupper har fått än svårare än tidigareatt få fotfäste på arbetsmarknaden. Ungdomar, funktionshindrade,långtidssjuka, äldre och invandrare är sådana grupper. De senasterapporterna talar också för att nu även kvinnorna drabbas allt hårdare förförsta gången sedan arbetslösheten började nå upp till europeiska nivåer iSverige.En förändring av sjuklöneperioden måste enligt vår uppfattning föregås aven utvärdering av hur den hittillsvarande sjuklöneperioden har fungerat, isynnerhet hur den har fungerat för de nämnda utsatta grupperna påarbetsmarknaden. senaste beslut om förlängning från två till fyraveckor men endast med ersättning från till arbetsgivarenför tre av dessa bryter mot principen om kostnadsneutralitet somkommittén i övrigt ställt sig bakom. Det förbättrar knappast hellerrelationerna mellan den sjuke och arbetsgivaren. Förlängningen avsjuklöneperioden måste på dessa grunder avvisas.ArbetslöshetsförsäkringenTeoretisk och i någon mån empirisk forskning har visat att engenerös arbetslöshetsersättning kan medföra att denarbetslöse mindre energiskt söker efter nytt arbete. I Sverigehar detta motverkats av jämfört med många andra länderhårda krav på att söka och acceptera erbjudna arbeten.Folkpartiet anser att arbetslöshetsersättningen bör uppgå till avden arbetslöses inkomstbortfall. Ett gott inkomstskydd under kortare perioderav arbetslöshet skapar ökade möjligheter till aktivt arbetssökande ochförbättrar därför arbetsmarknadens funktionssätt.Arbetslöshetsersättningen och KAS ska vara omställningsförsäkringar.Deras syfte är att utgöra arbetsmarknadspolitiska trygghetssystem somunderlättar för den arbetslöse att finna ny sysselsättning. Därför ärersättningsperioderna formellt begränsade till . Irealiteten har dock möjligheten att kvalificera sig för en ny ersättningsperiodgenom att delta i en arbetsmarknadspolitisk åtgärd inneburitatt arbetslöshetsförsäkringen och KAS ändrat karaktär till ett permanentkontantstöd vid arbetslöshet.Folkpartiet anser att det är bra att Socialdemokraterna nu givit upp sittmotstånd mot det som ibland kallas en bortre parentes i a-kassan. Vi har iolika sammanhang förespråkat ännu något hårdare regler än dem somregeringen nu föreslår. Arbetslöshetsersättningen bör utformas som ettinkomstskydd vid arbetsbyte - inte som en permanent försörjningskälla.Vi föreslår att det statliga ansvaret för arbetslöshetsersättningensfinansiering minskar och att de försäkrade, a-kassornas medlemmar, därmedfår ett större finansieringsansvar. A-kassorna är ett lämpligt instrument fördenna förändrade ansvarsfördelning mellan staten och arbetsmarknadensparter. Statsbidraget för a-kassornas utbetalningar bör sänkas utan attförmånerna för de arbetslösa tillåts att försämras. Det innebär då attmedlemsavgifterna måste höjas.Det är naturligtvis omöjligt att avgöra vid vilken nivå avegenfinansieringen som sambandet lönehöjningar - arbetslöshet i den internafackliga processen blir tillräckligt påtagligt för att lönebildningen skafungerabättre. Vi har stannat för att föreslå att statsbidraget - kanske i ett par steg -sänks till av a-kassornas utbetalningar och att egenfinansieringenvia avgifter följaktligen ska öka till . För staten innebär detta enbesparing på så länge arbetslösheten ligger pådagens nivå - en kostnad som övervältras på de löntagare som är anslutna tilla-kassor och har jobb.Vi föreslår att löntagarkollektivet kompenseras för detta genom att hela detbelopp som staten sparar utnyttjas för en skattesänkning. Hur en sådan läggsut kan diskuteras, men vi har pekat på en höjning av grundavdraget.En "skatteväxling" av detta slag skulle exempelvis innebära attgrundavdraget kan höjas med . Det motsvarar enskattesänkning med ca per person och år.Höjningen av medlemsavgifterna kommer att variera mellan kassor inomolika verksamhetsområden beroende på löneläge och arbetslöshetsnivåer.Det innebär att graden av utjämning av kostnaderna för arbetslöshet mellanolika branscher skulle minska.