mot · GK02K427 · 1996-10-07 00:00:00 — Föreställningen om som ett etniskt enhetligt landmed en enhetlig svenskspråkig kultur och befolkning harunder skapat stora problem för enskilda människoroch i onödan komplicerat förhållandet mellanmajoritetssamhället och olika minoriteter. Det är också enföreställning som kan kallas "1800-talsmässig" i en mycketexakt mening: var ett land där existensenav flera folkspråk och minoritetsspråk var självklar. Dengränsdragning som skedde 1809 följde inga etniska ellerspråkliga skiljelinjer utan var en konstruktion som tillkomvid förhandlingsbordet. Försöken att göraSverige till en språklig enhetsstat tog sig långt in i vår tiduttryck som var tragiska och grovt kränkande för mångamänniskor. Även förekommer, som en arbetsgrupptillsatt av konstaterat,oroande rapporter om att man i en del kommuner inte fullt utvill acceptera finska som ett inhemskt språk i Sverige.Ur ett liberalt perspektiv handlar politik i sista hand om vilka möjligheterden enskilda människan har att växa och i samverkan med andra självutforma sitt liv. Denna ambition uttrycker både en frihetstanke och enjämlikhetstanke - alla skall i ett liberalt samhälle behandlas med sammahänsyn och respekt. Olikheter mellan människor som beror på individernasfria val skall respekteras, olikheter som beror på omständigheter utanför denenskildes kontroll skall så långt möjligt motverkas. Till de omständigheter viinte kan kontrollera men som avgör en stor del av våra möjligheter i livet hörgivetvis om vi föds fattiga eller till ett liv i överflöd, om vi får förblifriskaeller drabbas av olika sjukdomar - och mycket annat. Dit hör också detkulturella sammanhang, med språket som särskilt viktig beståndsdel, som viföds in i.Att acceptera att människor har olika kulturbakgrund och olika modersmåltrots att de lever i samma land tycks för många kräva en viss självöver-vinnelse. Ändå är saken inte särskilt märkvärdig. Flera länder i Europaerkänner på olika sätt existensen av nationella minoriteter, några har fleraofficiella språk och strävar med olika medel efter att de alla skall kunnaanvändas i det offentliga livet. Olika typer av institutioner för att genationella minoriteter möjlighet att uttrycka sin egen identitet förekommer påmånga håll.Problemställningen skiljer sig dock för olika typer av etniska och språkligaminoriteter, utan att några helt entydiga distinktioner kan göras. Nationellaoch språkliga grupper som sedan urminnes tid levt i visst område och pågrund av historiens tillfälligheter råkat bli minoriteter i en stat därmajoritetsbefolkningen talar ett annat språk har starka skäl för att få sinhistoriska särställning respekterad. I gäller det för finskspråkiga ochför samer. Andra minoriteter har levt länge i ett visst land - eller i mångaländer - och både bevarat ett eget kulturarv som de strävat efter atttillägna sig mycket av majoritetsbefolkningens kultur och språk. I Sverigegäller det för judarna, som här inte drabbats av den organiserade förföljelsesom förekommit i så många andra länder, medan zigenarna däremot haftbetydligt större svårigheter att få sin identitet respekterad av majoritets-samhället.Invandrare som kommit i modern tid har däremot ofta kommit hit för att fåarbete, för att slippa förföljelse i hemlandet - i hopp om att senare kunnaåtervända - eller för att aktivt byta hemland. För dessa grupper framstår detofta som ett stort värde att så långt som möjligt accepteras inom majoritets-befolkningen, men med respekt för den kultur, religion och det språk man förtmed sig - om man själv vill behålla denna förankring. I många fall kännerman sig kränkt av uppfattningen att man skulle tillhöra en permanentminoritet. Man vill respekteras som individer och som svenska medborgare -och kunna uttrycka eller behålla en kulturell identitet i de formerman själv föredrar.Men även för medlemmar av sådana grupper finns det skäl att ge störreutrymme än nu att uttrycka en kulturell och språklig identitet. Det finns t.ex.starka skäl som talar för att invandrargrupper bör kunna bygga upp skolor påetnisk/språklig grund på det sätt som t.ex. esterna i har gjort sedan1940-talet. Ingen lär kunna hävda att detta försvårat estniska flyktingarsmöjlighet att leva ett liv som fullvärdiga medborgare i - troligen ärdet tvärtom så att den respekt för sin identitet och trängda situation som deestniska flyktingarna oftast mötte i gjorde det lättare för dem attockså ta steget ut i majoritetssamhället. Något liknande torde kunna sägas omjudarna i Sverige.Erfarenheter från andra länder med stor invandring pekar i samma riktning- t.ex. när det gäller de svenska invandrarnas historia i . Att uppmuntraoch ge politiskt utrymme för ett aktivt eget engagemang inom invandrar-grupperna, för barnomsorg, skola, egna föreningar, företag, vårdhem etc ärtroligen det mest verkningsfulla för att motverka segregation och permanentutanförskap. Att definiera in invandrare i ett ständigt klientförhållande därman görs beroende av majoritetssamhällets välvilja (och godtycke) lederdäremot bara till växande problem.Argumenten för att mer än respektera människors kulturella ochspråkliga identitet är alltså olika för olika typer av minoriteter, beroende pårespektive grupps särdrag, situation och historia. Det är också naturligt att dekonkreta åtgärder som blir aktuella av dessa skäl varierar mellan olikakategorier av minoriteter. För invandrargrupper som kommit till vårt land imodern tid handlar det i första hand om att ge större utrymme än nu för egetansvarstagande, t.ex. genom etniska eller språkliga friskolor med sammagrundkrav på kvalitet, läroplaner etc som gäller för motsvarande "svenska"institutioner. För samer och finsktalande handlar det mer om att de fullt uterkänns som inhemska minoriteter och att aktiva insatser görs för att språkoch kultur skall kunna leva vidare som delar av det svenska kulturarvet.En arbetsgrupp inom har som nämnts nyligenutrett finska språkets ställning i . De överväganden som görs igruppens rapport (Ds 1994:97) om åtgärder inom utbildningen, radioprogramm.m. för att höja det finska språkets status i är enligt vår meningvälmotiverade och kan förhoppningsvis leda fram till konkreta resultatframöver. På några punkter är det dock angeläget med klara politiskaställningstaganden redan inom en snar framtid.Som arbetsgruppen framhåller vore det av stort värde att ficktillfälle att ta ställning till en formell skrivelse från regeringen med tydligmarkering av finska språkets ställning som inhemskt språk. Detta skulle medstor sannolikhet underlätta många av de andra förändringar som är angelägnamen som inte alltid naturligt hör hemma just på dagordning. Isamband med detta vore det också av stort värde om markerade enpositiv inställning till de planer på att bilda ett svensk-finskt folkting somberetts inom bestående av parlamentariker och av representanter förSametinget, och överväger dessutom frågan om ett svenskt underteck-nande av konvention för regionala och minoritetsspråk. Det ärenligt vår mening angeläget att en sådan svensk ansluting till konventionenkan äga rum. Konventionen syftar till att skydda och utveckla historiskaminoritetsspråk inom olika europeiska länder och innehåller såväl bestäm-melser mot diskriminering som rekommendationer om aktiva åtgärder för attsådana språk skall överleva. Däremot avser den inte att skydda dialekter ellerinvandrarspråk. Ett förslag från kommittén skulle enligt tidigare uppgifter hakommit tidigt under hösten 1996.I anslutning till ett sådant beslut vore det också naturligt att det gamlaförslaget om en samisk språklag kunde föras framåt. En sådan lagstiftningfinns i och , såvitt bekant enbart med positivaresultat för den samiska befolkningen. På samma sätt vore det rimligt attSverige, i likhet med , tog fasta på förslag atterkänna samerna som en urbefolkning i . Om detta skall ske genomett omnämnande i grundlagen, som föreslagits, eller på annat sätt bör dockförst utredas. En sådan utredning skulle också kunna få i uppdrag att läggaförslag till höjande av status, bl.a. genom översyn av desskompetens och befogenheter. Som också arbets-grupp konstaterar är egna institutioner av stor betydelse för en nationellminoritetsgrupps möjligheter att hävda sin ställning och bygga upp en egenkulturbärande identitet. och ett troligt svensk-finskt folktingskulle i det perspektivet troligen kunna ha en betydelse som går långt utöverdessa institutioners formella befogenheter. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts vad gäller etniskt/språkligt baserade friskolor,12. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om svenskt undertecknande av konvention om regionalaspråk och minoritetsspråk,23. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om ett svensk-finskt folkting,4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en skrivelse för att bekräfta finska språkets ställning sominhemskt språk i ,5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om att höja finska språkets status i det svenska samhället,6. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om erkännande av samerna som urbefolkning,7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en samisk språklag,8. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om status.