mot · GJ02Fi78 · 1996-05-02 00:00:00 — Förslaget innebär att kommuner ochlandsting som höjer skatten i förhållande till föregående årendast får behålla högst av de merintäkter somskattehöjningen leder till genom motsvarande förändring avstatsbidrag/neutraliseringsavgift.Vi noterar att regeringen nu avser att föreslå vår modell i en kommandeproposition. Detta är naturligtvis tillfredsställande, även om åtgärden då skermed onödig fördröjning och efter det att en rad kommuner ochlandsting redan hunnit höja skatten och på ett olyckligt sätt bidragit till enhöjning av skattetrycket för medborgarna. Omvandlingstrycket försvagadespåtagligt genom regeringens uraktlåtenhet att vidta åtgärder mot desamhällsekonomiskt skadliga kommunalskattehöjningarna. Det är angelägetatt kommunerna sänker skatterna . Regeringen bör därför ikommande förslag också ge kommunerna incitament att sänka skatterna,särskilt kommuner med hög skattenivå.Det är angeläget med en ekonomi i balans. Regeringen aviserarett kommande förslag om ett balanskrav för kommuner och landsting.Tidigare har sagts att detta skulle föreskrivas . skjutsbalanskravet framåt i tiden. Det är olyckligt att den s.k. Perssonplanen skapatföreställningen att det inte skulle finnas något sådant krav. Signalen hartolkats som att kommuner och landsting under en ny övergångstid skullekunna få låna till sina löpande utgifter och verksamhet. Skulle så ske,försämras de offentliga finanserna genom ökande underskott i kommun-sektorn.Vi hävdar att dagens kommunallag sätter tydliga gränser mot enkontinuerlig underbalansering av en kommuns budget. En kommun somunder en följd av år redovisat underskott har redan med dagens regler enskyldighet att balansera sin ekonomi. Sker inte detta är budgetbeslutet i stridmed kommunallagen och torde med framgång kunna överklagas.Det av regeringen aviserade balanskravet är en tydlig förbättring av dagensregler. Det finns emellertid mot den här angivna bakgrunden ingen anledningatt skjuta på ikraftträdandet. En fördröjning innebär endast att nödvändigaoch riktiga strukturändringar i kommunernas verksamhet kan komma attfördröjas och/eller att kommunernas ekonomi försämras med obalans i deoffentliga finanserna som följd.Regeringen bör därför framlägga sitt förslag för så att det kanträda i kraft 1997.Befria arbetsmarknadenStort reformbehovDet alternativ vi erbjuder utgör inte bara en genomgripandeuppgörelse med grundläggande problem i samhällsmodellen.I flera avseenden handlar det om en anpassning av politikentill en föränderlig framtid, vilket är särskilt tydligt påarbetsmarknadens område. Traditionella institutioner, inomramen för bl.a. arbetsmarknadspolitiken, den arbetsrättsligalagstiftningen och lönebildningen, bör ifrågasättas för att dehelt enkelt inte fungerar och därmed bidrar till attmassarbetslösheten består, men också för att de behöveranpassas till nya förutsättningar och krav.Vaktslåendet om det gamla är i flera avseenden orättfärdigt. På kort siktgynnar dagens system för exempelvis anställningstrygghet och lönebildningdem som har en stabil position på arbetsmarknaden. Priset betalas av alladem som slås ut från och/eller saknar möjlighet att ta sig in på den reguljäraarbetsmarknaden. På lite drabbas emellertid alla.Regeringens ambition, sådan den kommer till uttryck i propositionen, atthalvera den öppna arbetslösheten bygger på en förhoppning om att denekonomiska tillväxten skjuter fart. Hur detta ska gå till utan att regeringenmed beslutsamhet tar sig an de strukturella problem som hämmararbetsmarknadens funktion - och därmed i sig begränsar såväl skapandet avnya arbetstillfällen som tillväxten - är svårt att förstå. Alternativet härtilläratt flytta öppet arbetslösa till allehanda åtgärder, d.v.s. att söka förverkligahalveringsmålet genom statistiska manövrer.Förutom att åtgärda de missförhållanden som medför en onödigt hög nivåpå arbetskraftskostnaderna handlar det främst om att finna en arbetsrättsliglagstiftning som uppmuntrar till anställning, en arbetsmarknadspolitik someffektivt förmår matcha arbetskraften mot efterfrågan och enarbetslöshetsförsäkring som bidrar till att arbetslöshetsperioderna blir såkorta som möjligt.I propositionen ger regeringen få besked om hur den tänker gå tillväga föratt uppnå något av detta, utan hänvisar till den sysselsättningspolitiskaproposition som väntas senare i vår.Regeringen delar förvisso uppfattningen att en icke oväsentlig andel avden totala arbetslösheten är strukturellt betingad, men Socialdemokraternahar som parti givit upprepade prov på att man inte fullt ut förstår vilka destrukturella problemen är. Risken för att inte heller den särskildasysselsättningspropositionen innehåller de nödvändiga förslagen är därföröverhängande. I samband med att denna presenteras kommer vi därför attredogöra för de förändringar vi finner påkallade. Våra förslag kommer bl.a.att innehålla en reformering av arbetslöshetsförsäkringen med den innebördsom anges ovan, men också till en lägre kostnad. Vi avser vidare föreslå enbetydande effektivisering av arbetsmarknadspolitiken, inte minst avseendesammansättningen av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, så att dennatillsammans med den reformerade arbetslöshetsförsäkringen utgör ettverkningsfullt redskap i arbetet för en lägre arbetslöshet.Om en halvering av den totala arbetslösheten skall vara möjlig, kommerdet att krävas minst en halv miljon nyaarbetstillfällen. Vikten av att dessa skapas i den privata sektorn kan inte nogunderstrykas. Med mindre än att det företas en klar kursändring till förmånför en politik som skapar goda villkor för företagande och som premierarmänsklig företagsamhet i ordets alla bemärkelser blir utmaningen ossövermäktig och obalanserna på arbetsmarknaden permanentas.För närvarande talar emellertid återkommande prognoser för attmassarbetslösheten inte bara består utan också förstärks, vilket understrykervikten av att en ny politik introduceras snabbt och med stor målmedvetenhet.Det handlar om att skapa förutsättningar för nya riktiga arbeten i företagen,vilket i sin tur kräver: En dynamisk lönebildning Lägre skatter på arbete och företagande En flexibel arbetsrätt En effektiv arbetsmarknadspolitikNuvarande arbetsrätt är destruktivDet arbetsrättsliga regelverket gör den svenskaarbetsmarknaden trögrörlig. Som det nu är utformat,huvudsakligen efter villkor som håller på att förändras igrunden, riskerar regelverket att försena arbetsmarknadensanpassning till innovationer och förändradeorganisationsmönster.Problemen är emellertid inte bara av funktionell natur. Arbetsrätten bidrarsom vi redan konstaterat genom sin utformning till att olika grupper ställsmot varandra på arbetsmarknaden, ett förhållande som accentueras närefterfrågan på arbetskraft sjunker. De som redan har en fast fot påarbetsmarknaden premieras, medan de vars ställning är mindre stabilåsidosätts. Bilden av en, till följd av lagstiftningen, privilegierad grupp påarbetsmarknaden är emellertid inte entydig. Reglerna för anställningstrygghetpremierar inte bara en kategori framför en annan utan gör det också riskabeltatt byta arbete, vilket leder till oönskade inlåsningseffekter. I ett vidareperspektiv bidrar det naturligtvis till den begränsade rörligheten påarbetsmarknaden. För enskilda medarbetare handlar det om kraftigt beskurnamöjligheter att utvecklas genom att byta arbetsmiljö och arbetsuppgifter, ivärsta fall om personliga tragedier.Svårigheten att sluta individuella avtal som ersättning för de kollektivalösningarna beskär ytterligare de enskilda medarbetarnas inflytande över sinarbetssituation. Förutom den moraliska dimension som utgörs av enskildaanställdas beroende av förhållanden utanför deras räckvidd, handlar detta omvilka möjligheter enskilda arbetsgivare - och blivande medarbetare - har attskapa just den formella relation som utgör förutsättning för tillkomsten av ettnytt arbetstillfälle.Även regeringen efterlyser en förändring på det arbetsrättsliga området ochsätter därvid sitt hopp till en snar överenskommelse mellan arbets-marknadens parter, inom ramen för den arbetsrättsliga kommissionensarbete. Så länge lagstiftningens utformning i sådan utsträckning motverkarden flexibilitet som framtidens arbetsmarknad kräver är det emellertid intetillräckligt att förlita sig på avtalslösningar.En reformering av arbetsrätten bör ske i två steg. Redan den 1 januari 1997bör arbetsmarknaden avregleras åtminstone enligt de principer som råddeföre regeringens återställarpaket . Detta skulle bl.a.innebära att det blir lättare att anställa genom längre provanställningstider.Ökade möjligheter måste skapas för företagen att behålla medarbetare avsärskild betydelse för den framtida utvecklingen.I ett andra steg bör en mera genomgripande avreglering avarbetsmarknaden komma till stånd. Dagens arbetsrättsliga lagstiftning börersättas av en enda lag som garanterar grundläggande villkor i arbetslivet.Härigenom kan avtalen göras mer individuella och därmed bättre anpassadetill en ny arbetsmarknads mera föränderliga villkor.LönebildningenRegeringen återkommer i propositionen till sin oro överlöneutvecklingen och konstaterar bl.a. att lönsamhet ocharbetsmarknadsläge haft ett begränsat inflytande överlönebildningen inom olika branscher. De uppenbara bristernai lönebildningens funktionssätt upplevs som ett allvarligt hotmot internationella konkurrenskraft, vilket märkbartkan försvåra bekämpningen av arbetslösheten.Vi delar regeringens uppfattning att dagens lönebildning utgör ett allvarligtproblem för svenska företags konkurrenskraft, och denna, men ocksåarbetskraftskostnadernas övriga beståndsdelar, måste därför ses över. Deninsiktsfullhet som framträder i regeringens skrivningar om en oberättigat höglöneökningstakt förtas emellertid delvis av bristen på en motsvarande klarsynavseende de problem som kan hänföras till den svenska lönestrukturen. Pådetta område består uppenbarligen regeringens ovilja att ens medgeproblemets omfattning.Att konsekvent avvisa varje tanke på en mer varierad lönesättningförstärker problemen på arbetsmarknaden. Många arbetstillfällen, där kravenpå erfarenhet och utvecklad kompetens är mer begränsade, kommer aldrig utpå marknaden eller förblir s.k. svartjobb. Som en metod att till varje prishävda arbetslinjen är regeringens kompakta motstånd i det avseendetsvårbegriplig. Små möjligheter att genom egna insatser försäkra sig om enhögre arbetsinkomst sänker därutöver lönsamheten i utbildnings-investeringar. Förutom att den nödvändiga motivationen för högre utbildninguteblir och att riskerna för "brain drain" ökar påverkas de enskildasdrivkrafter för en återkommande kompetensutveckling i arbetslivet.En fungerande lönebildning ger - liksom övrig prisbildning - ocksåsignaler om hur utbud och efterfrågan utvecklas på marknaden, vilket delvispåverkar människors val av utbildning. Om lönebildningen emellertid intefungerar, vilket byggbranschens senaste avtal utgör ett tydligt uttryck för,uteblir i bästa fall de nödvändiga signaleffekterna. Troligare är dock att detistället uppstår en felaktig signaleffekt som leder till förstärkta obalanser påde olika delmarknaderna. Återkommande utbildningssatsningar inomenskilda bristområden utgör inget alternativ till en förbättrad lönebildning.För en mer tillväxtbefrämjande lönebildning finner vi det angeläget meden avveckling av de regler, t.ex. inom lagstiftningen om kollektivavtal, sommotverkar ett modernt synsätt. En alltmer varierad arbetsmarknad, där delokala förutsättningarna - också inom samma branscher - kan skilja sig åtavsevärt, lämpar sig sällsynt illa för centrala överenskommelser. Önskemålom en återgång till samordnade centrala förhandlingar, med starkacentralorganisationer, rimmar därför illa med regeringens ambitioner attåtgärda bristerna i lönebildningens funktionssätt.En utbildningssatsning värd namnetVikten av kompetensRegeringen säger sig vilja göra en stor satsning på utbildningför att förbättra möjligheterna för fler att få arbete. Det somföreslås i propositionen kommer emellertid inte att ge detresultat man förväntar sig. Det stora antaletutbildningsplatser regeringen hävdar att den inrättar visar sigdessutom i betydande utsträckning utgöras av statistiskamanipulationer.Den av regeringen aviserade utbildningssatsningen består i realitetenfrämst av att tillfälliga utbildningsplatser finansierade med arbetsmarknads-politiska medel omvandlas till reguljära utbildningsplatser. Det innebär t.ex.att av regeringens stora "satsning" på 100.000 nya platser inom vuxen-utbildningen är bara en fjärdedel nya. Regeringenspolitik genomförs dessutom utan hänsynstagande till angelägna insatser isyfte att förbättra enskilda människors personliga drivkrafter att erövrakunskaper. Tvärtom pekar såväl skattepolitiken som lönebildningen i motsattriktning. Det gör att utsikterna till framgång för regeringsprogrammet ter sigmycket mörka.Dagens samhälle präglas av en allt snabbare förändringstakt och enkunskapsutveckling som saknar motstycke i mänsklighetens historia. Deomvandlingsprocesser samhället måste genomgå är varken enkla ellerförutsebara. Ett gemensamt drag i förändringen är att de enskildamänniskornas kompetens och kunskap blir allt viktigare för dem själva ochför samhället. Den förnyelse och utbyggnad av utbildningsväsendet somsattes igång på initiativ av den borgerliga regeringen måste fortsätta.I diskussionen om kunskapssamhället är det viktigt att komma ihåg despecifika och unika egenskaper som kunskap och kompetens har. Kunskapoch kompetens kan inte tilldelas eller fördelas mellan människor genom yttrepåbud. Att det förhåller sig så innebär utmaningar för varje enskild människamen även för dem som har ansvaret för utbildningspolitiken. Förmår vi inteskapa en framtid med en god tillgång till utbildningsmöjligheter, men ocksåmed en stark vilja hos varje enskild till förkovran, riskerar vi att få ettsamhälle präglat av stagnation och splittring.Under åren 1991-1994 genomfördes väsentliga förändringar avutbildningssystemet i syfte att göra vårt land bättre rustat för att möta de nyautbildningskraven. Centrala delar av dessa förändringar har dessvärre direktsaboterats av regeringen . Utbildnings- ochforskningssystemet centraliseras åter till förfång för den individuellakreativitet som i stället borde sättas i högsätet.Särskilt hårt har den högre utbildningen och forskningen drabbats.Regeringens förslag om en dramatisk nedskärning av forskningen är direktdestruktivt. Detsamma gäller regeringens kamp mot friskolorna.Grundskolan har uppenbara svårigheter att förbereda alla elever förgymnasieskolan. Därigenom riskerar stora elevgrupper att gå vidare iutbildningen utan de grunder som vidareutbildning förutsätter.Den enskildes incitament till utbildningsansträngningar är dessutom svaga,som en direkt följd av skattesystemet och lönebildningen.Moderata förslag för långsiktighet och kunskapI stället för en kortsiktig politik baserad på arbetsmarknads-och regionalpolitiska överväganden föreslår vi moderater ettbrett och långsiktigt program för mer kunskap. Detkoncentreras till ambitionen att ge barnen en stabil grund attbygga vidare utbildning på, till en kvalitetsinriktadutbyggnad av utbildningsmöjligheterna eftergymnasieskolan, till den avancerade forskningen och tillvillkoren för lärande efter ungdomsåren. En bred valfrihetgörs till den viktigaste hävstången för att höjakunskapsnivån.Ungdomsutbildningen utgör grunden för individernas fortsatta utbildningoch livslånga lärande. De små barnens förmåga och vilja att lära sig måstestimuleras. Detta utgör en viktig förutsättning för att stärka senare inlärning.Vi anser att skolan kan nå bättre resultat . Ingen elev skall behövariskera att gå vidare utan att ha tillräckliga kunskaper för att klaragymnasieskolans krav. I detta arbete har naturligtvis lärarna och skolledarnamed sin utbildning, sina kunskaper och sina erfarenheter en central roll.Arbetet för en ökad valfrihet i skolan måste ges högsta prioritet som ettmedel att öka kvaliteten. En fruktbärande konkurrens och variationsrikedomi undervisningen främjas bäst om skolor med olika inriktning, arbetssätt ochhuvudmän kan verka sida vid sida. Införandet av en nationell skolpeng skullegöra valfriheten reell för alla. En nationell skolpeng, i första hand förgrundskolan, innebär att staten tar ett huvudansvar för skolans finansiering.Skolpengen tilldelas alla skolor som uppfyller kvalitetskraven, fristående likaväl som kommunala. Den garanterar därigenom att alla skolor behandlas likaoavsett huvudman och säkerställer att skolorna, även de som har kommunalhuvudman, tillförsäkras nödvändiga resurser.Införandet av nationell skolpeng skall förenas med en växling avfinansieringsansvaret mellan stat och kommun. bör kvalitets-kontrollen inom hela skolväsendet skärpas. Alla elever måste få möjlighet attuppnå läro- och kursplanernas mål. För att stärka uppföljningen,utvärderingen och tillsynen, klargöra de centrala myndigheternasförvaltningsroll samt bredda utvecklingsarbetet inom skolan föreslår vi delsatt och slås samman, dels att kvalitetsfrågorna (uppföljning,utvärdering och tillsyn) sammanförs till en egen myndighet.Den förbättring av möjligheter att klara sin uppgift som viförordar skapar en god grund för gymnasieskolan och för utbildningendärefter. Det är vårt första krav. Vårt andra krav gäller formerna förutbyggnaden av den eftergymnasiala utbildningen där liggerefter andra länder.Den högre utbildningens utbyggnad måste ske med beaktande avutbildningens kvalitet. Tillgången på kvalificerade lärare måste garanteras isamband med att den högre utbildningen expanderar. Det är vår bedömningatt det är viktigare att öka examinationsfrekvensen än att forcera framett antal nya platser. En i och för sig angelägen fortsatt utbyggnad av denhögre utbildningen bör ske först efter en period av kvalitetskonsolidering. Desenaste årens snabba utbyggnad kan inte utan uppenbara kvalitetsriskermekaniskt föras vidare. Vi vill i detta sammanhang speciellt betona vikten aven fortsatt förnyelse av lärarutbildningarna, som en grund för allas lärande.Tiden bör nu utnyttjas för en expansion av den eftergymnasialayrkesutbildningen. Dagens bristande kapacitet kan bli en flaskhals förnäringslivets expansion. Vi anser därför att det är angeläget att genomföra enutbyggnad av den kvalificerade eftergymnasiala utbildningen med ytterligare20.000 utbildningsplatser. Betydelsefullt är att utbyggnaden kan ske på ettvarierat sätt och i ett mycket nära samarbete med företagen.Det tredje centrala området för att främja utveckling till enavancerad kunskapsnation är forskningen. Forskningen och forskar-utbildningen vid landets universitet och högskolor måste ligga på en myckethög nivå om skall vara ett attraktivt investeringsland. All forskningmåste tåla varje internationell jämförelse.Även forskningen och den högre utbildningen gynnas av valfrihet ochkonkurrens. Detta uppnås bland annat genom fler enskilda universitet ochhögskolor, förstärkt samarbete med näringslivet och uppmuntrande avalternativa finansieringsformer t.ex. fristående forskningsstiftelser. Vimotsätter oss bestämt de nedskärningar regeringen aviserar ifråga omforskningen, liksom de ingrepp i fria forskningsstiftelser som regeringenuppenbarligen planerar.Vuxenutbildningen, eller det livslånga lärandet, har en viktig uppgift närdet gäller att ge människor en möjlighet att komplettera sin grundläggandeutbildning. Den utgör ett fjärde centralt område där vi föreslår viktigaförändringar.För att vuxna skall kunna studera är det betydelsefullt att utbildning i olikaformer och med möjlighet till olika studietakt utvecklas. Denna utbildningkan vara på olika nivå och av olika omfattning. Viktiga krav är attutbildningen är flexibel och kan kombineras med arbete eller annanverksamhet som t.ex. föräldraledighet. En förutsättning för att denna form avutbildning skall kunna utvecklas på bred front är att företag och enskilda tarett ökat ansvar för kompetensutvecklingen. Finansieringen av sådanutbildning kan möjliggöras genom att ett eget sparande för utbildningunderlättas. Praktiskt bör detta ske genom att den enskilde erbjuds attskattefritt sätta av en del av lönen till ett personligt utbildningskonto.Arbetsgivaren skall, också skattefritt, kunna göra motsvarande avsättningar.Som stöd för ett kunskapsprogram efter dessa fyra utvecklingslinjer måsteskattepolitiken och lönebildningen ges en ny inriktning som överensstämmermed ambitionen att göra till en första rangens kunskapsnation. Detinnebär att det skall vara privatekonomiskt lönsamt att lära mera. I dennamotion presenterar vi en skattepolitik i denna anda. På de fackligaorganisationerna vilar ett stort ansvar att medverka till en lönestruktur medsamma inriktning.Regeringens platsinriktade utbildningspolitik bör enligt vår meningersättas med en kvalitetspolitik enligt de riktlinjer vi här har förordat.Kärnkraften och energipolitikenEnergikommissionens betänkande var klargörande i ettviktigt hänseende. bör strykas från denenergipolitiska dagordningen. Diskussionen borde därmedkunna återföras till det som borde vara huvudfrågan: hurenergipolitiken skall kunna medverka till "upprätthållande avsysselsättning och välfärd".Trots det ersätts nu gamla låsningar av nya. Den energipolitiskahuvudfrågan när nu 2010 avförs från dagordningen tycks i stället bli hur viskall förtidsavveckla vår kärnkraft, d.v.s. hur vi genom politiska beslut skallkunna framtvinga en stängning av reaktorer, trots att de uppfyllersäkerhetskraven, producerar billig el och är lönsamma för samhället ochägarna. En årtalsexercis ersätts av en annan!Sverige genomlider nu arbetslöshetens stålbad och brottas med svårasamhällsekonomiska problem. Alla krafter borde rimligen inriktas på att fåtill stånd den goda och uthålliga tillväxt som åter kan sätta dehundratusentals arbetslösa i arbete. I stället funderar regeringen över i vilkentakt vi skall föröda nationellt kapital och avhända oss resurser som står tillvårt förfogande. På fullt allvar övervägs hur vi frivilligt ska fördyra vårenergianvändning och försämra vår konkurrenskraft.Ingen kan med någon exakthet kvantifiera konsekvenserna av en sådanpolitik. Men uppenbart är att den kommer att påverka tilltron till Sverigesvilja och förmåga att ta itu med sina problem, liksom investeringarna iindustriell verksamhet. Det kan ingen tillväxtpolitik i världen ändra på.Regeringens energipolitik är skadlig för såväl miljön som sysselsättningenoch tillväxten. Inriktningen att börja avveckla kärnkraften undermandatperioden kommer att öka behovet av fossila bränslen och åsamkafolkhushållet stora kostnader. Löftet i regeringsförklaringen att slå vakt omden energiintensiva industrin blir då innehållslöst.Det är omöjligt att avveckla kärnkraften och slå vakt om denenergiintensiva industrins konkurrenskraft. Industrin har redan skadats avregeringens energipolitik, som sänder felaktiga signaler till företag ochinvesterare. De höjningar av produktionsskatten på el från vatten- ochkärnkraft som föreslås (prop. 1995/96:198) kommer, tillsammans medhöjningen av samma skatter samt höjningen avkoldioxidskatten för tillverkningssektorn, att minska sysselsättningen.Sammantaget innebär de tre olika höjningarna av produktionsskatten påkärnkraftsel en skattehöjning inom loppet av 18 månader.För vissa energiintensiva företag innebär energiskattehöjningarna enmerkostnad som motsvarar hela vinsten.En bra energipolitik är och förblir en av de viktigaste förutsättningarna föratt åstadkomma en hög tillväxt i ekonomin. Den är också av central betydelseför att den önskvärda tillväxten skall kunna komma till stånd i former som ärså skonsamma som möjligt mot vår miljö.För oss moderater är det en självklar utgångspunkt att alla de resurser skallanvändas som står till folkhushållets förfogande. Vi utgår från utslaget i1980 års folkomröstning - som satte en övre gräns för antaletkärnkraftsreaktorer - och avvisar bestämt varje tanke på att framtvinga enavveckling av kärnkraften .