mot · GK02A2 · 1996-11-13 00:00:00 — med anledning av prop. 1996/97:16 En arbetsrätt för ökad tillväxt SammanfattningI proposition 1996/97:16 föreslår regeringen vissaförändringar i arbetsrätten. Vi finner för vår del dessaförändringar helt otillräckliga för att möjliggöra tillkomstenav fler riktiga arbeten.De förändringar som såväl den internationella som den nationellaekonomin genomgår förändrar också arbetets villkor. Det gamlaindustrisamhällets produktionsvillkor avlöses av mer flexibla och varierandearbetsformer.Moderaterna föreslår mot den här angivna bakgrunden att arbetsrätten görsom i grunden. En reduktion till ett begränsat antal grundläggande regler skallge utrymme för mer individuella avtalslösningar som passar enskilda männi-skors krav och de nya produktionsvillkoren. Temporära förenklingar föreslåsi avvaktan på den av oss förordade mer grundläggande moderniseringen. Föratt främja en konstruktiv lönebildning bör krav på medlemsomröstning förekonflikt införas och s.k. sympatiåtgärder förbjudas.Arbetets förändrade villkorVärldsekonomin genomgår stora förändringar.Rörligheten och omsättningshastigheten ökar,individualiseringen av produktionen och samhällslivetförstärks, kunskaper får allt större betydelse för varje landskonkurrensmöjligheter. Samhällsutvecklingen har starkaliberala drag. Marknadsekonomin är på väg att etableras somvärldens ekonomiska ordning.Omvandlingen inbegriper en förändring med konsekvenser av bådepersonlig och politisk karaktär. De kollektiva lösningarna tynar bort tillförmån för individuell skaparkraft och personliga behov. Skälen härtill ärflera.Marknadsekonomin är till sin karaktär individuell. Den bygger på attenskilda människor både vill och kan utvecklas för sitt eget och detgemensamma bästa. Att individualiseringen nu är så påtaglig sammanhängeremellertid också med att ett snabbt föränderligt samhälle inte kan styras i degamla kollektiva formerna. Utvecklingen går helt enkelt för fort. Avbetydande intresse är att informationstekniken inte bara gör sedvanligkommunikation enklare utan också möjligheterna att tillgodose personligaönskemål större. De löpande banden för massproduktion ersätts gradvis aven individanpassad företagsamhet som kan reagera på snabba förändringarav människors preferenser.Sammantagna är de förändringar som världen genomgår positiva. De kange utrymme för en välståndsutveckling som för många tidigare låg utomräckhåll. Kraften i förändringarna utsätter emellertid gamla strukturer förstora påfrestningar. Länder med svårigheter att anpassa sig till nya villkorkommer i denna process att drabbas av stagnerande tillväxt och ökadarbetslöshet. Det är detta nu erfar.I den pågående förändringen av världsekonomin förändras också villkorenför själva arbetet. Det tidigare gängse mönstret får gradvis vika för mervarierade arbetsformer. Vi vill här peka på några av dessa förskjutningar,som har särskilt stor betydelse för möjligheterna att bekämpa arbetslösheten.En första förändring gäller arbetets varaktighet. Medan det i det meröverblickbara industrisamhället var rimligt att utgå från att ett arbete kundevara , kanske t.o.m. en enskild människas hela yrkesverk-samma liv, är den nya arbetsmarknaden mer svåröverskådlig. Det leder till attbyte av arbete blir vanligare. Det ställer i sin tur krav på goda möjlighetertillpersonlig förkovran för andra arbetsuppgifter, liksom på en personligberedvillighet att anamma förändringar. Rörligheten, såväl mellan yrken sommellan orter och regioner, kommer att behöva förstärkas. kommerdet naturligtvis också i fortsättningen att finnas arbeten av mer traditionelltslag. Hur många dessa kommer att vara beror bl.a. på skattepolitiken ochlönebildningen.En andra förändring gäller arbetstiderna. De kommer att variera såväl överkonjunkturcyklerna som över medarbetarnas livscykler. Möjligheterna att tahänsyn till personliga önskemål, familjeförhållanden etc. kommer att blimycket större. Om det tidigare möjligen framstod som naturligt att de flestamedarbetare arbetade enligt standardiserade tidsregler, kommer både en-skilda och företag att vilja och behöva ha mer varierade tider förarbete. Det gäller men också i stort. Perioder av hårt arbete kankomma att varvas med perioder där arbetet inte är lika omfattande.En tredje förändring rör förhållandet mellan arbete fysiskt placerat i t.ex.företagets lokaler och arbete på distans, hemifrån eller från något annat håll.Redan i dag arbetar av arbetskraften på distans åtminstone endag . Den andelen kommer att växa.En fjärde förändring rör förhållandet mellan anställning och företagande.Den normala svenska kulturen är att vara anställd. Andelen företagare ärlägre i vårt land än i flertalet andra, jämförbara länder. Bland dagens unga ärdet emellertid inte lika självklart att vara anställd. Många vill vara sina egnaföretagare eller arbeta på uppdrag. Det pekar hän mot ett samhälle därgränsen mellan företagande och anställning blir mer flytande. För många kanbåde anställning och eget företagande förekomma parallellt.I spåren av dessa förändringar kommer naturligtvis de fackliga organisa-tionernas uppgift också att förändras. Kvarlevor från industrialismensgenombrott passar inte in när nästa sekel står för dörren. Detmoderna fackets uppgift blir mer inriktad på stöd i förverkligandet av denenskildes personliga ambitioner. Fackföreningarnas roll som bärare avrättigheter som egentligen tillkommer varje individ avvecklas.Arbetsrelationer av det här slaget är de enda naturliga i ett samhälle meden hög utbildnings- och bildningsnivå. Människors hela potential måstebättre få komma till sin rätt. Alla de variationer som det goda livet - i ochutanför arbetet - innehåller kan därigenom lättare tillgodoses.Sammantagna utgör dessa förändringar en påtaglig utmaning mot åtskilligagrunddrag i det nutida svenska arbetslivet. På samma sätt som den globalaförnyelsen av ekonomin ställer krav på förändringsförmåga gäller om arbetetatt allehanda arbetsformer måste kunna utvecklas och erkännas. Arbetetsvillkor måste få formas av enskilda människor som anförtros ansvaret attsjälva besluta om den egna framtiden.GenomregleradarbetsmarknadOtidsenliga anställningsförhållandenDen svenska arbetsmarknaden är strikt reglerad. Reglernautgörs delvis av lagstiftning, men också av ett nät avkollektiva avtal mellan arbetsmarknadenshuvudorganisationer. Det totala regelverket blir för mångaföretagare nästan omöjligt att genomskåda. Arbetsrättenbidrar därmed till att i onödan öka företagens osäkerhet ochverkar därmed avhållande på företagens benägenhet attnyanställa.Det samlade regelverket på arbetsmarknaden kan sägas ha två, delvis olik-artade ursprung. Det första kan symboliseras med det s.k. Saltsjöbadsavtaletfrån 1938. Det andra utgörs av 1970-talets fackligt-politiska ambitioner attåstadkomma en mer allmän maktförskjutning i samhället.Saltsjöbadsavtalet och den tradition detta kom att grundlägga stämdeöverens med det traditionella industrisamhällets krav. Det byggde på före-ställningen att medarbetare i stor utsträckning var utbytbara. Arbetsfredenkunde genom de för hela landet eller hela branscher gemensamma avtalentryggas till en rimlig kostnad.1970-talets fackligt-politiska offensiv utgjorde ett slags sista fas inomramen för det gamla industrisamhällets produktionsvillkor och dess förhåll-ningssätt till företagande och medarbetare. Offensiven kan emellertidknappast i grunden förstås i något annat perspektiv än önskan hos social-demokrater och viktiga delar av de fackliga organisationerna att åstadkommaen ideologiskt motiverad maktförskjutning. Lagen om anställningsskydd,medbestämmandelagen med flera lagar åstadkom också det som avsågs.Priset härför blev emellertid mycket högt.Dagens svenska arbetsmarknad fungerar illa på flera sätt: Maktförhållandena på arbetsmarknaden har gradvis förskjutits till defackliga organisationernas förmån. Det har skett på såväl enskildamedarbetares som på företagens bekostnad. Denna obalans är enhuvudorsak bl.a. till att lönebildningen inte fungerar. Det är svårt eller omöjligt att med medarbetare sluta avtal som tarhänsyn till de allt mer individuella villkor som arbetslivet numera präglasav. Det hämmar svenska företags utvecklingsmöjligheter och slår utarbeten. Anställningströskeln är för många företag alltför hög. Det leder bl.a. tillatt anställningar, som skulle behövas, inte kommer till stånd. Dearbetsrättsliga reglerna är en huvudorsak till att arbetslösheten inteminskar.För alla företag och företagare, men särskilt för de små, ärnyanställningar stora investeringsbeslut. Varje sådant beslutär därmed förknippat med automatiska trögheter. Ju störreansvaret för att engagera fler medarbetare är, desto större blirockså trögheterna. 1970-talets arbetsrättsliga lagstiftningledde till att trögheterna ökade. Anställningsbesluten blevstörre, mer bindande och därmed mer riskfyllda. Det skedde,till synes paradoxalt, som samhällsutvecklingenbörjade peka på behovet av förändringar i rakt motsattriktning. 1930-talets avtalskonstruktioner visade sig intepassa i ett samhälle med helt nya förutsättningar.Ett av de mer framträdande problemen med dagens regelverk utgörs av desvårigheter vad gäller möjligheterna att träffa individuella avtal. Så är dett.ex. inte självklart möjligt för enskilda och företag att komma överens omden ersättning som gör att arbeten kommer till stånd. Inte heller kan företagoch enskilda fritt förfoga t.ex. över arbetets förläggning i tiden. Det förstadrabbar unga särskilt hårt, genom att de får svårt att etablera sig på arbets-marknaden. Det andra slår mot alla de varierande arbetsformer som kan göradet lättare att förena arbetsliv och familj. Den grundlagsfästa avtalsrätten harlyfts bort från den enskilde.Arbetsrätten, och de till denna kopplade avtalen, framstår i ljuset häravalltmer som skyddsregler för ett gammalt samhälle och detta samhällesorganiserade företrädare. Det nya, det oöverblickbart skapande, det ungariskerar att stängas ute.Det hävdas att ifråga om villkoren på arbetsmarknadeninte på något avgörande sätt avviker från vad som är vanligt i i stort.Det är både sant och osant. Osant är det i så måtto att genomkombinationen av lagar och kollektivavtal gått längre än andra jämförbaraeuropeiska länder. Möjligen kan det hävdas att den arbetsrättsliga lag-stiftningen i , med sina rötter långt tillbaka i Franco-tidenstraditioner, kan göra den svenska arbetsmarknaden rangen stridig somEuropas mest sönderreglerade. arbetslöshet tillhör också de högstai Västeuropa.Sant är emellertid att hela , med något undantag, präglas avandra arbetsmarknadsvillkor än andra regioner i världen, t.ex. Nordamerikaoch . Det har också resulterat i påtagliga skillnader ifråga om för-mågan att skapa nya riktiga arbeten.I stora delar av förändras nu arbetsrätten i liberaliserande riktning,t.ex. i , och . Enigheten blir allt större om attsådana förändringar är angelägna om dynamiken skall kunna stärkas ochtillväxten av arbetstillfällen främjas.Regelverk för osund lönebildningLönebildningen har nära samband med de spelregler somgäller på arbetsmarknaden. I är dessa i extremt storutsträckning relaterade till de centralaarbetsmarknadsparterna. Rättigheter och skyldigheter iarbetet - som borde vara knutna till varje enskildmedarbetare personligen - är oftast knutna till deorganiserade kollektiven.De nu gällande reglerna har bidragit till en lönebildning som långsiktigtinte ligger vare sig i helhetens eller den enskildes intressen. De kollektivaavtalsformerna har gjort lönerna alltför lite individuellt anpassade. Framförallt konfliktreglerna har bidragit till en lönekostnadsökning som ärstörre än vad kunnat bära. Ett högt skattetryck har försvåratlönebildningsprocessen ytterligare.Att reglerna på arbetsmarknaden inte är ändamålsenliga medges - om änindirekt - också av Socialdemokraterna. Efter den senaste avtalsrörelsenuppmanade statsminister arbetsgivarna att uppträda merabestämt gentemot de fackliga kraven, låt vara utan att medge att de spelreglersom anges i lag och avtal inte medger det bestämda uppträdande somstatsministern efterlyste.Dagens konfliktregler är så utformade att de fackliga organisationerna kanta till konflikt utan att motparten i realiteten kan utlösa de motåtgärder sombalansen parterna emellan förutsätter. Skadorna för företagen blir helt enkeltför stora om den i teorin tillgängliga stridsarsenalen utnyttjas. Obalansen imaktförhållandena har förskjutits ytterligare genom att det numera är möjligtatt tillgripa mycket mer sofistikerade konfliktmetoder än på det gamlaindustrisamhällets tid.Både inom det privata näringslivet och den offentliga sektorn kan defackliga organisationerna slå ut hela samhällssektorer genom att ta ut ett fåtalnyckelpersoner i konflikt. De fackliga organisationerna kan alltsååstadkomma stor effekt med endast små uttag ur strejkfonderna. Tecken påatt obalansen på arbetsmarknaden tilltagit saknas inte. har EU-områdets näst högsta löneökningstakt, vilket förstärker de konkurrenskrafts-problem vårt land har sedan tidigare.Konfliktreglerna har alltså en central betydelse för balansen mellanparterna. De konfliktregler som visar sig få de allvarligaste konse-kvenserna är i första hand den lätthet med vilken en strejk kan lösas ut, bl.a.frånvaron av regler om t.ex. medlemsomröstning före strejk samt rätten tillsympatiåtgärder.Oacceptabel beredningEfter valet beslutade den nya socialdemokratiskaregeringen att lägga ner den s.k. Arbetsrättskommittén.Samtidigt återställdes ett antal begränsade förändringar avarbetsrätten som genomförts av den tidigare borgerligaregeringen. I stället skulle parterna på arbetsmarknadenförhandla om eventuellt påkallade arbetsrättsligaförändringar. Formen för dessa förhandlingar blev till slutden s.k. som tillsattes i mars havererade . Trots detta uppen-bara bevis för att någon förändring av arbetsrätten inte skulle kunna uppnåsförhandlingsvägen, tvang regeringen parterna att ånyo förhandla - nu undermedling. Till ingens överraskning misslyckades också detta. gickdet inte längre för regeringen att undvika det uppenbara, nämligen att defacto erkänna att hela dess arbetsrättsliga strategi misslyckats.Det förslag till en viss förändring av arbetsrätten som redovisas ipropositionen har utarbetats tillsammans med efter det attförhandlingsvägen befunnits vara oframkomlig. Innan vi kommenterar deenskilda delarna i förslaget vill vi något beröra frågan huruvida det alls varitrimligt att eftersträva en avtalslösning på de arbetsrättsliga problemen.För två år sedan, i valrörelsen , var lagstiftning om en förnyelse avarbetsrätten ett allomfattat skällsord bland socialdemokrater. Vad denborgerliga regeringen gjort i denna riktning betraktades som ett närmastotillständigt attentat mot löntagarna, trots att åtgärderna uppenbartmedverkade till att arbetslösheten kunde pressas tillbaka.Det var parterna på arbetsmarknaden som skulle göra upp om arbetsrätten,hette det. skulle - i efterhand - stå till tjänst med den behövligaanpassningen av själva lagarna, om nu parterna skulle be om detta.De små - alltför små - förändringar av arbetsrätten som alltså genomförtstogs tillbaka med stöd av efter regeringsskiftet . Densakliga och taktiska visheten i den omedelbara "återställaren" kan nog så häri efterhand ifrågasättas också från socialdemokratiska utgångspunkter. Högrearbetslöshet är ett av de pris med vilka denna fick betalas.Av större principiell betydelse är emellertid den underliga uppfattning omförhållandet mellan de demokratiska institutionerna och parterna påarbetsmarknaden som hanteringsordningen illustrerar. Lagstiftning förefallerav Socialdemokraterna att ses som en produkt sprungen ur vad man kankomma överens om på arbetsmarknaden.Det är enligt vår mening en alldeles orimlig hållning. Lag stiftas avpolitiska institutioner som representerar alla. Lagen är hela landets. Lag äringen ägodel som somliga efter eget gottfinnande kan disponera över.Helheten är större än aldrig så väl organiserade delintressen.Sveriges största politiska parti, tillsammans med de stora fackligaorganisationerna, förefaller att ha blivit så förblindat av deorganiserade intressena att man låter dessa överflygla såväl hela landets välsom den enskildes rätt. Att de facto överlåta lagstiftningen till arbetsmark-naden är således inte demokratiskt. Från dessa utgångspunkter är sommarensförhandlingssammanbrott en demokratisk vinst.Förhandlingar parter emellan lämnar dem som inte är representerade vidbordet bortom inflytandet. Ifråga om arbetsrätten är det tydligt att de sominte har arbete inte haft något att säga till om. Det illustrerar ettannatfenomen i det genomorganiserade , nämligen bristen på moralisklegitimitet i det de s.k. parterna tar sig för.De centrala fackliga organisationer som kräver ett slags ensamrättöver arbetsrätten, bildades en gång i kamp för rättfärdigheten. Gradvis haremellertid dessa organisationer utvecklats till något helt annat, ofta dessutomi skydd av en lagstiftning man till följd av gammal styrka tvingat fram.När regeringen till slut ändå fick den arbetsrättsliga kalken tillbaka hadedet varit dess moraliska och demokratiska skyldighet att höja blicken ochvidga perspektiven bortom och över "rörelsens" interna maktrelationer. brustit i det avseendet framgår tydligt av de förslag man slutligen valtatt tillställa riksdagen.PropositionenEn friare arbetsmarknadArbetsmarknadens regelsystem kan inte frikopplas från huromgivningen förändras. Väljer man likväl att göra detta ärarbetslöshet - men också en svagare tillväxt - ettofrånkomligt pris.Vid snabba förändringar hjälper inte dragkamper om enskildheter iföråldrade strukturer. När själva basen är otidsenlig kan inte reformarbetetbegränsas till att förändra utanverket.Sverige måste alltså, enligt vår uppfattning, nu inleda en period sombringar förhållandena på arbetsmarknaden i samklang med rörlighetens ochdet växande företagandets krav. Slutmålet för en nödvändig reformverksam-het bör vara en arbetsmarknad som ger medarbetare och företag ett vidsträckteget ansvar för sina gemensamma angelägenheter och där arbetsmarknadensparter först och främst blir till stödjande organisationer för enskildaspersonliga strävanden.En sådan utveckling gör rikare. Förändringarna skall alltså inte sessom något påtvingat och oönskat utan snarare som ett sätt att frigöramänsklig förmåga och utvecklingspotential. En arbetsrätt som är anpassadefter en ny tids krav verkar stimulerande på tillkomsten av nya jobb därför attkonsekvenserna av anställningsbesluten blir lättare att överblicka.Regeringens proposition 1996/97:16 om en arbetsrätt för tillväxttillgodoser långt ifrån dessa krav. Våra kommentarer i det följande skall sesmot bakgrund av vad vi senare föreslår i fråga om en mer grundläggandeförändring av hela arbetsrätten.Lokala kollektivavtalRegeringen föreslår att man genom kollektivavtal skall fågöra avvikelser från anställningsskyddslagen också närkollektivavtal inte slutits eller godkänts av centralarbetstagarorganisation. Förslaget gäller enbart vissa regleroch under förutsättning att det mellan parterna i andra frågorgäller kollektivavtal på central nivå eller att ett sådanttillfälligt inte gäller.Förslaget är enligt vår uppfattning ett steg i rätt riktning eftersom möjlig-heterna till lokala avvikelser ökar, men kraven på kollektivavtal befästersnarare än förändrar gällande ordning på arbetsmarknaden. Den otillräckligaflexibiliteten för de hundratusentals företag som saknar kollektivavtal berörsinte. Den enskilde medarbetaren glöms än en gång bort när avtalsrättenförbehålls arbetstagarorganisationerna.Möjligheten för de centrala arbetstagarorganisationerna att i sina stadgarinföra bestämmelser om på vilken nivå olika avtal får slutas riskerar dess-utom spoliera den önskvärda effekten. Framgången blir helt enkelt beroendeav vilket värde de lokala arbetstagarorganisationerna fäster vid de utvidgademöjligheterna och i vilken mån de är beredda att internt slåss för dem.Vi vill inte avvisa förslaget, men hänvisar till de meraomfattande förslag som vi redovisar i det följande. Något skäl för att dennaförändring inte skall träda i kraft kan vi dessutominte finna.Överenskommen visstidsanställningDen nya anställningsformen som föreslås innebär att enarbetsgivare får träffa avtal om tidsbegränsad anställning förhögst fem anställda. Anställningen får vara högst 12 månaderunder en treårsperiod, vilket utsträcks förföretag som inte haft några anställda.Förenklade anställningsregler medför att utrymmet för nyanställningarökar. Värdet av förändringar i den riktningen skall inte underskattas, i syn-nerhet om man beaktar de arbetssökandes möjligheter att etablera sig påarbetsmarknaden. Dessvärre har regeringen emellertid, genom olyckligabegränsningsregler avseende antal anställda och tidsperioder, valt en teknisklösning som direkt riskerar hämma den nyanställningspotential som ligger iförslaget.Vi accepterar det principiella förslag regeringen framför men föreslår attde tidsmässiga och antalsmässiga begränsningarna utgår.Bortre gräns för vikariatRegeringen förordar en regelförändring avseendevikariatsanställningar med innebörden att dessa begränsas tillhögst . Överskrids denna tidgäller anställningsavtalet tills vidare. Förändringen skallträda i kraft först år 2000.En regelförändring med propositionens innebörd missgynnar enligt våruppfattning de vikariatsanställda. Skälet till att många går på rullandevikariat, för det är främst den gruppen som avses, är trots allt att det saknasmöjligheter att tillsvidareanställa dem inom ramen för befintligverksamhetsvolym. Till följd av den ökade byråkratin, risken föröveranställning och ökade kostnader innebär förslaget därför risker för attvikariatsanställningarna blir färre. Betydligt fler arbetstillfällen än dem somdirekt avses, berörs därmed. Redan på kort sikt torde osäkerheten öka för dentillsvidareanställda personal som har kort anställningstid bakom sig. Ytterstriskerar många kvinnor att drabbas hårdast härav. Vi avvisar förslaget.UppsägningstidUppsägningstiden föreslås i propositionen sättas i relation tillanställningstidens längd och inte som till arbetstagarensålder.Vi har i tidigare sammanhang (1996/97:A277) förordat regelförändringaravseende uppsägningstidens längd, i syfte att underlätta för äldre påarbetsmarknaden. Därvidlag fyller den förändring som föreslås i proposi-tionen en viss, om än begränsad, effekt. Förkortad uppsägningstid minskardet ekonomiska risktagande som är förknippat med varje anställningsbeslut.Vi accepterar regeringens förslag. Det bör dock understrykas att förslagetkan komma att få också negativa effekter genom att rörligheten kan riskeraminska.Företrädesrätt vid återanställningDen tid under vilken företrädesrätt till återanställning gällerföreslås i propositionen förkortad från till nio månader.Liksom regler för uppsägningstid utgör företrädesrätten till återanställningen kostnad som måste beaktas vid varje anställningsbeslut. I synnerhet motbakgrund av den begränsade efterfrågan på dagens arbetsmarknad börambitionen från lagstiftarens sida vara att i största möjliga utsträckningbegränsa dessa kostnader. För vårt vidkommande finner vi inte något skäl attange av .