mot · GK02K209 · 1996-10-07 00:00:00 — Alla de olika gemenskaperna i ett samhälle har sina specifikamål och uppgifter, ett gemensamt gott ändamål förmedlemmarnas samverkan. Det är uppenbart att det krävsnågon form av auktoritativ koordination så att intekollisioner uppstår mellan dessa gemenskapers strävanden,och så att de kan erhålla stöd i lämplig form när så behövs.Där de olika gemenskaperna strävar efter sitt specifika godaär det viktigt att inte allas gemensamma goda glöms bort.Det är när en gemenskap inte beaktar detta som dendegenererar till ett så kallat särintresse.Detta konstaterande görs bl a i skrift (skriftserie, 1996). Resonemangen nedan är istort hämtade från denna skrift.Detta allas gemensamma goda, eller som det oftast kallas, det gemensam-ma bästa är det specifika objektiva ändamålet för den politiska samhälls-gemenskapen eller staten: dess ändamål omfattar ju alla samhällsgemen-skapens medlemmar.Alltså: alla det civila samhällets gemenskaper måste beakta och respekteradet gemensamma bästa när de fullföljer sina respektive ändamål, medan detför den politiska gemenskapen, "staten", är det gemensamma bästa som utgördet specifika ändamålet. Staten och den politiska maktutövningen har ingetlegitimt ändamål vid sidan av detta. Det är "statens" unika och specifikaansvar för hela samhällsgemenskapens gemensamma bästa som är grundenför dess specifika prerogativ, såsom till exempel ett visst bruk av tvångsmakt.Den politiska gemenskapen och auktoriteten är till för det civila samhälletsmedlemmar och gemenskaper inte tvärtom. Dess roll visavi det civilasamhället är rättskipande, reglerande, koordinerande och stödjande. För attdessa verksamheter skall kunna ske på rätt sätt, det vill säga på ett sätt somrespekterar människornas naturliga rättigheter och det civila samhälletslegitima självbestämmande, måste staten låta sig vägledas av subsidiaritets-principen.Denna centrala socialfilosofiska princip har troligen sina idéhistoriskarötter hos . Alla dess aspekter är påtagligt närvarande i Sankt Tho-mas av Aquinos filosofi liksom i socialencyklika Rerum Novarumfrån 1891. Själva begreppet har dock i första hand lanserats genom från 1931.Under senare år har principen fått en allt starkare ställning - eller åt-minstone rönt allt större uppmärksamhet - såsom vägledande för denEuropeiska unionens verksamhet, men det bör uppmärksammas att dessformuleringar i unionsdokumenten knappast är några socialfilosofisktauktoritativa utsagor om principens innebörd som sådan, utan snarare skallses som försök att applicera principen i ett visst sammanhang. Genom sittmedlemskap har alltså införlivat subsidiaritetsprincipen på denövernationella nivån. Det kan förefalla något märkligt och inkonsekvent attinte också applicera den på den nationella nivån.Det latinska ordet "subsidium" betyder stöd. När man därför säger attsubsidiaritetsprincipen betyder att samhällsuppgifter skall lösas på "lägstaeffektiva nivå" så är detta inte hela sanningen. Snarare är det så att densocialfilosofiska tradition i vilken principen formulerats förutsätter ochunderstryker de enskilda människornas och det civila samhällets gemen-skapers naturliga rättigheter, "aktörskap", och legitima självbestämmande.Principen kan sägas vara en kompletteringsprincip.Vad principen innebär är dels att staten har en skyldighet att stödja där såbehövs, dels att detta stöd, oavsett vilken form det har i övrigt, måsterespektera de enskilda människornas rättigheter och gemenskapernas egnakompetensområden. Hjälp måste vara en hjälp till självhjälp, annars är detingen verklig hjälp.Alltså:1. Alla gemenskaper har en stödjande och kompletterande roll visavi sinamedlemmar. "Sina medlemmar" skall givetvis inte tolkas i någon inåtvänd,navelskådande mening, som att gemenskaper skall ses såsom "stängda" visaviomvärlden och indifferenta inför denna. Personer som lever i sådanamissuppfattningar levererar ofta kritiska synpunkter på den subsidiärasamhällsuppfattningen i form av ramsor om "idealiserandet av kärnfamiljen","romantiserandet av lokalsamhället" etc. Kritiken är, principiellt sett,grundlös. Tvärtom innebär ju de mindre gemenskapernas uppgifter undernormala omständigheter en verklig tjänst åt den större samhällsgemenskapen.Till exempel så kommer ju familjens uppgifter visavi barnen i termer avomvårdnad, försörjning, uppfostran och kunskapsförmedling hela detomgivande samhället till del.På motsvarande sätt är det uppenbart att det gagnar hela den övergripandepolitiska gemenskapens - "statens" - gemensamma bästa om de lokalapolitiska gemenskaperna, till exempel kommunerna, kan lösa sina uppgifterpå ett ändamålsenligt sätt och staten kan koncentrera sig på sådant somendast den kan handha på ett ändamålsenligt sätt.2. Större gemenskaper har en stödjande och kompletterande roll visavimindre gemenskaper - en naturlig konsekvens av uppfattningen av sam-hällsgemenskapen såsom uppbyggd "underifrån och uppåt". måste enny "högre" gemenskapsnivå bildas för att de "lägre" gemenskapernasgemensamma bästa skall kunna säkras. En sådan utveckling var - kanske -övergången från de olika landskapslagarna till en rikstäckanderättsgemenskap genom landslag, för att ta ett exempel urvår historia.Självklart innebär subsidiaritetsprincipen att en ny gemenskapsnivå skallbegränsa sin verksamhet till just de uppgifter för vilka de tidigare nivåernainte var tillräckliga. Det tänkande för vilket subsidiaritetsprincipen är enexponent bejakar alltså tillskapandet av nya, högre, gemenskapsnivåer menställer sig avvisande till alla centralistiska tendenser, det villsägaförsök att till en högre "central" nivå överföra uppgifter som ändamålsenligtkan lösas av de lägre, mindre gemenskaperna. Om en centralistisk tendensgått för långt är det följaktligen på sin plats att återföra kompetens "nedåt",ibland även att utveckla nya "lägre" politiska gemenskaper.3. Större gemenskaper/högre nivåer har en subsidiär roll visavi enskildaoch mindre gemenskaper i dessas relation till mellanliggande nivåer, i hän-delse av begångna orätter. Detta är en aspekt av subsidiaritetsprincipens logiksom ibland glöms bort.Ett exempel är den offentliga myndighetens plikt att skydda enskilda motövergrepp inom familjen. Ett annat exempel är uppgift attskydda den enskildes mänskliga rättigheter gentemot orätter begångna av denationella rättsväsendena.Det finns anledning att uppmärksamma vissa problem med formuleringen"på lägsta effektiva nivå". Det är uppenbart att vad som är en "effektiv nivå"kan te sig lite olika om man är centralbyråkrat i ellersmåbarnsförälder i glesbygd.Det är här viktigt att komma ihåg att när människor är inblandade så kanaldrig något moraliskt orättfärdigt vara i egentlig mening effektivt. Det äralltid det moraliskt/etiskt rätta som avgör vad som kan kallas effektivt ellernyttigt - det är inte "nyttan" som avgör vad som är moraliskt rätt. Det finnsinga genvägar till det gemensamma bästa. Det gemensamma bästa innefattareller omsluter alla enskildas och gemenskapers partikulära autentiska godaoch kan inte förverkligas på dessas bekostnad.Mycket talar mot ovanstående bakgrund för att subsidiaritetsprincipenalltså bör vara ett styrande arbetsverktyg även för den nationella nivån iSverige. En sådan styrande effekt kan åstadskommas genom attsubsidiaritetsprincipen skrivs in i regeringsformens första kapitel. Ett sådantinskrivande bör dock inte göras utan en grundlig genomgång av principen.Regeringen bör alltså tillkalla en utredning som får till uppgift att genomföranödvändigt analysarbete i syfte att grundlagsfästa subsidiaritetsprincipen. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en utredning i syfte att grundlagsfästa subsidiaritetsprincipen.