mot · GK02So260 · 1996-10-07 00:00:00 — Psykoterapi har i olika former bedrivits under en stor del avinnevarande sekel.Under de senaste ca 30 åren har psykoterapin genomgått en mycket dyna-misk kunskaps- och metodutveckling som lett fram till att psykoterapeutiskbehandling i allt fler fall blir ett tydligare alternativ och komplement tillannan behandling.I infördes en legitimation för psykoterapeuter. Detta kanses som en tydlig markering från samhället att psykoterapeutisk behandlingnumera skall ingå ibland hälso- och sjukvårdens övriga arbetsmetoder som enerkänd och accepterad behandlingsmetod.Psykoterapeutlegitimationen är således en relativt nytillkommen länk i enlängre utvecklingskedja och den har funnits i drygt 10 år.Situationen för psykoterapin som behandlingsform har givetvis delvispåverkats av legitimationens tillkomst och existens. är detemellertid så att det förekommer stora olikheter inom landet vad gäller synenpå psykoterapi. Olikheter förekommer såväl geografiskt som inom ochmellan olika samhälls- och vårdsektorer.På vissa håll finns fortfarande en stor okunskap omkring psykoterapifrågoroch ibland förväxlas t ex legitimerade psykoterapeuter med legitimeradepsykologer trots att det rör sig om två olika yrkesgrupper. Det förekommertill och med att man på beslutsfattarnivå inte känner till att psykoterapi-legitimationen finns och inte sällan har man också mycket oklara begrepp omvad psykoterapi är.Flera förhållanden bidrartill bristande kunskapPsykoterapiområdet som sådant är ofta laddat eftersom dethandlar om möjligheterna att bearbeta och förändradjupgående och mycket personliga problemställningar.Behandlingarna är inte sällan ganska långvariga vilket påverkar såvälmöjligheterna att på kort sikt se resultat som att få överblick. Dettaförhållande kan på ett väsentligt sätt bidra till brist på förståelse eftersommanpå besutsfattarnivå ofta helst vill se enkla och klart definierade metoder somhelst ger snabba, tydliga och lätt mätbara resultat. Inte minst är dettaförhållandet i tider av stora nedskärningar.Fortfarande finns också på vissa håll kvar en ovilja/bristande kunskap hosden traditionella skolmedicinen som skapar en skiljelinje mellan dem somfrämst förordar behandling med psykofarmaka och dem som förordarpsykoterapeutisk behandling. Delvis går denna skiljelinje tyvärr iblandmellan läkare och annan behandlande personal. Det traditionella sjukdoms-tänkandet inom skolmedicinen stämmer kanske inte alltid riktigt överens meddet tänkande som ligger bakom och styr psykoterapeutisk behandling ochbehovet av information och utbildning är därför i dessa sammanhang mycketstort.Ett förhållande som på ett avgörande sätt bidrar till att psykoterapi intealltid accepteras på lika villkor som övriga behandlingsmetoder är att maninte ännu valt att låta sådan behandling ersättas enligt samma ersättnings-system som annan sjukvårdande behandling. Detta förhållande ger enspecialställning som om den blir bestående kan ge fortsatta problem förpsykoterapin att accepteras fullt ut.Bristerna inom samhällets ersättningssystem vad gäller psykoterapin ärockså ett betydande problem för de människor med psykiska problem eller ipsykisk kris som är i behov av psykoterapi. Dessa patienter är ofta hänvisadetill en mycket snårig praxis som kan vara mycket svår att orka ta sig igenom.Olikheterna inom landet är här också ofta betydande. Som exempel kannämnas att finansiering med hjälp av en blandning av egna medel, social-bidrag och bidrag från inte är ovanligt.För att få socialbidrag och landstingsbidrag krävs särskilda ansöknings-procedurer som är både krångliga och ibland förnedrande och innebär osäker-het vad gäller utfallet.I slutänden är det ofta en klar majoritet som trots små omständigheter fårstå för större delen av kostnaden på egen hand.Bland övriga problem vad gäller psykoterapins ställning kan nämnas attoklarhet omkring psykoterapeutlegitimationen och dess status leder till storaolikheter i praxis vad gäller dels indikationer för psykoterapi, dels vem somskall remittera och vem som skall ställa diagnos och avgöra behandlings-behov. Förutom en ekonomisk diskriminering i förhållande till övrig sjukvårdförekommer således ibland en statusmässig diskriminering som kan innebäraatt andra vårdgivare utan adekvata kunskaper både ställer diagnos och avgörbehandlingsbehov.Med utgångspunkt från ovanstående kan konstateras att det finns bristervad gäller psykoterapins situation och status inom sjukvården liksom vadgäller tillgänglighet för patienterna.För att avhjälpa befintliga brister krävs insatser från samhällets sida och iflera avseenden föreligger ett tydligt behov av stöd och riktlinjer från dennationella nivån.Man behöver t ex se till att utbildning i psykoterapifrågor på ett tidigarestadium kommer in även i övriga vårdutbildningar och inom olikavidareutbildningar inom vårdsektorn. Inte minst viktigt är detta behov när detgäller utbildning och vidareutbildning av läkare.En mer likformig praxis med klarare vårdkedjor behövs. Synen påpsykoterapeutlegitimationens status och kopplingen mellan psykoterapi ochövrig vård t ex beträffande remissförhållanden och vem som lämpligen börställa diagnos och avgöra behandlingsbehov är här av central betydelse.En lösning av de ekonomiska orättvisor som gäller beträffande psyko-terapin är nödvändig.Sammantaget kan konstateras att det vore önskvärt att man tillsätter enkommitté som får i uppgift att ta fram riktlinjer för hur psykoterapin på ettbättre sätt skall inlemmas i övrig vård. Kommittén bör få till uppgift att seöver dagens situation och komma med förslag. Förslagen bör avse tvåhuvudområden:- rikstäckande riktlinjer om vem som bör ställa diagnos och avgörabehandlingsbehovet,- en likformig samhällsfinansiering av den psykoterapeutiska behand-lingen. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna behovet av atttillsätta en kommitté med direktiv att ta fram riktlinjer för psykoterapin ienlighet vad som anförts i motionen.