mot · GK02U614 · 1996-10-07 00:00:00 — En mycket bred majoritet såväl i som i denallmänna svenska opinionen har med lättnad och storaförhoppningar välkomnat den fredsprocess i Mellanösternsom fick sitt genombrott . När osäkerhetenom fredsprocessens framtid under innevarande år har vuxit,så finns det skäl att på nytt klarlägga grunderna för Sverigeshållning och engagemang i frågan.Sveriges officiella hållning till konflikten i präglades länge aven självklar solidaritet med . En rad faktorer torde här ha spelat in -dåligt samvete över den svenska politiken mot judiska flyktingar och under första delen av , sympati för ett litet landmed ambitioner att utveckla ett demokratiskt välfärdssamhälle, främlingskapinför arabstaternas politiska kultur och ledare. Efter sexdagarskriget 1967modifierades denna hållning - palestinierna identifierades, inte bara iSverige, som ett eget folk med legitima anspråk på land och självstyrelse ochden nya israeliska rollen som ockupationsmakt i palestinska områden somföre 1967 behärskats av arabiska grannländer gav underlag för en växandekritik av agerande.I den allmänna debatten lanserades också ståndpunkter som innebar enbetydligt mer långtgående åsiktsförskjutning. existens ifrågasattes påprincipiella grunder och den judiska nationella rörelsen, sionismen,förklarades vara illegitim. En FN-majoritet av diktaturer jämställde i enberyktad - och återkallad - resolution sionismen med rasism. Denkritik av arabstaternas politiska system som förut varit naturlig försvann ochbrutala förtryckarregimer som de irakiska eller syriska beskrevs i vissa inläggsom framstegets och upplysningens främsta företrädare i regionen. Isynnerhet efter invasion i började - vid sidan av densakligt befogade kritiken av invasionen - också klassiska antisemitiska temandyka upp i en del reportage och opinionsyttringar.Den officiella svenska politiken har inte desto mindre hållit fast vid denenda rimliga utgångspunkten: att har rätt att existera inom erkända ochsäkra gränser och att palestinierna har rätt till självbestämmande vid sidan avIsrael - alltså just det som är grunden för fredsarbetet. Men det är viktigtatt fastslå att denna hållning hade varit riktig även utan de stora framstegen1993 och därefter - och förblir den enda tänkbara också om fredsprocessenskulle avbrytas för lång tid framåt.IsraelDet judiska folkets band till /kan intebestridas. Inte heller kan någon bestrida att området undermånga århundraden haft en övervägande arabisk befolkning.En judisk närvaro har dock bestått och vissaplatser torde under långa perioder ha haft ett betydandejudiskt befolkningsinslag. En viss judisk återflyttningförekom också långt före den moderna nationella rörelsenstid.Tanken att återskapa ett "judiskt nationalhem" i väcktes underintryck av nationalismen och den grasserande antisemitismen i 1800-taletsEuropa. Den judiska befolkning som levde i muslimska länder torde däremotinte ha drabbats av förföljelser i samma utsträckning eller av samma dödligainnebörd som var fallet i det kristna västerlandet. hadeen betydande judisk invandring till från redan ägt rum.Redan före var antalet judar i så stort att ensjälvständighetsförklaring troligen hade kommit också utan den inverkan påprocessen som nazismen och Förintelsen av judar hade. Men efter deerfarenheter som 1930-och 40-talen innebar fick givetvis bildande ensärskild betydelse som skydd mot antisemitismen. Det var viktigt att detnågonstans i världen fanns en stat dit judar alltid var välkomna när andraländer, också stabila demokrater i , stängde sina gränser för dem.Den brittiska regeringen, som efter tog över områdetfrån turkarna, gav oförenliga löften till både judiska och arabiska ledare ochbäddade därmed för en konflikt som annars kanske hade kunnat undvikaseller mildras. Om arabstaterna och de palestinska ledarna 1947, när FN beslötatt området skulle delas, hade accepterat det som de accepterar - alltsåIsraels rätt att existera - så hade troligen historien fått ett helt annatförlopp.Detsamma gäller om och Transjordanien hade låtit en palestinsk statbildas på och i efter kriget i stället för att införliva depalestinska områdena med sina egna territorier - eller om efter segern isexdagarskriget hade erbjudit palestinierna självstyre i stället förockupation.Antisionism ochantisemitismSionismen är beteckningen på strävan att återskapa ettjudiskt hemland. Enstaka spekulationer förekom om att detta skulle kunna ske någon annanstans än iPalestina, men i verkligheten var detta givetvis heltorealistiskt. Termen säger däremot ingenting om vilkagränser ett sådant hemland bör ha, om vilken politik det börföra eller om vilka relationer det bör ha till andra stater.Tanken på en union eller federation med t.ex. en palestinskstat strider inte på något sätt mot sionismens idé. Inte hellersäger termen sionism någonting om judendomen somreligion och dess ställning i en sådan stat. Det finns religiösoch icke-religiös sionism, liksom det finns socialistisk,marxistisk och liberal sionism och det är fullt naturligt förjudar i att hävda sitt lands rätt att existera samtidigtsom de kan vara ytterst kritiska till olika inslag i derasregerings politik. Det är fullt möjligt - också för judar - attvara motståndare till sionismen, t.ex. med motivet att mangenerellt är kritisk till idén om nationalstater. Det finns ocksåjudiska grupper som av religiösa skäl vägrar att acceptera envärldslig judisk stat.Antisemitism är den gängse benämningen på fientlighet mot judar. Termensom sådan uppfanns av en tysk judefientlig journalist vid namnWilhelm Marr, som ansåg sig behöva en term som gav en illusion av"vetenskaplighet" åt den traditionella judefientligheten inom delar av deneuropeiska opinionen. Termen är lika ovetenskaplig som de fördomar denbeskriver. Hebreiskan tillhör, liksom bl.a. arabiskan, den semitiskaspråkgruppen men ingen språkforskare eller annan har någonsin hävdat attmänniskors påstådda egenskaper skulle kunna ha något som helst sambandmed de språk de talar. De rasistiska opinionsbildare som introduceradeuttrycket antisemitism avsåg heller aldrig att hetsa mot några andra än justjudarna och någon annan användning av ordet än denna förekommer inte.Däremot är det givetvis möjligt för en antisemit att dessutom hetsa motaraber eller muslimer. I har hets av detta slag blivit ett alltmeroroande inslag i propagandan från högerextrema grupper som också hetsarmot judar.Antisionism är alltså inte detsamma som antisemitism - men det är välkänt, t.ex. från den tidigare , hur antisemitiska motiv före-kommit i propaganda mot som officiellt har kallats "antisionistisk".Ännu ett exempel på detta är utläggningar på temat att just judar, av olikaföregivna skäl, skulle sakna rätten att själva identifiera sig som ett folkelleratt just judiska nationella strävanden - men inga andra - skulle vara ett hotmot andra folk och stater. Kritik av den faktiska israeliska politiken i olikaavseenden, utan demonisering eller misstänkliggöranden av judar i allmänhet,är däremot självfallet legitim och bedrivs också av många israeler. På sammasätt är kritik av PLO eller andra palestinska organistioner, eller av olikaarabstater och deras politik, inte antiarabisk eller antimuslimsk så länge somden inte demoniserar araber i allmänhet eller förnekar dem rättigheter somman anser är självskrivna för andra.PalestiniernaDen palestinska nationalkänslan är lika reell som den judiskamen var länge mindre entydig i sin inriktning - många hart.ex. betraktat den hashemitiska monarkin iTransjordanien/som sin politiska företrädare. Iandra grupper har man hävdat att området egentligen bör sessom en del av . Men ingen torde på allvarbestrida att palestinierna, i synnerhet efter erfarenheternaunder vårt århundrade, utvecklat en nationell identitet sommåste få komma till uttryck.En palestinsk stat vid sidan av borde, i enlighet med FN:sdelningsplan, ha upprättats . Ett resultat av de kringliggandearabstaternas angrepp på blev att delar av denna tilltänkta statsterritorium kom under israelisk kontroll. införlivades Västbankenmed Transjordanien medan tog kontroll över , utan att någotförsök gjordes att upprätta ett palestinskt självstyre. När tjugo årsenaretog kontroll över dessa områden var intresset där för att erbjuda självstyreeller självständighet till den palestinska befolkningen nära nog obefintligt.För palestinierna blev kriget en katastrof. Från de områden som komatt ingå i gick en flyktingström som omfattade mer än en halv miljonmänniskor, bara för att till synes permanent hamna i läger med småmöjligheter att påverka sin situation. Ännu en flyktingkatastrof inträffade isamband med sexdagarskriget 1967.Samtidigt var det just sexdagarskriget som gjorde att initiativet gled överfrån arabstaterna till palestinierna själva, som det palestinskaproblemet från att ha varit ett problem som i första hand berörde arabstaternanu alltmer blev ett problem för . Den officiella palestinska attitydentillIsrael var dock länge lika kompromisslös som . På den arabiska sidankunde eller vågade ingen avvika från den gängse hållningen att den israeliskastaten skulle avskaffas och ersättas av vad som, med PLO:s formulering, komatt kallas för "ett demokratiskt ". Där skulle, hette det,religionsfrihet råda och även judar kunna leva. Men andra officiellauttalanden från PLO sade att huvuddelen av judiskabefolkning inte skulle få räknas som medborgare i det "demokratiskaPalestina" om detta program verkställdes.Denna hållning kom gradvis att ifrågasättas av ledande palestinskaföreträdare. Mycket talar för att ett politiskt genombrott för den palestinskasaken hade kunnat komma fortare om representativa palestinska företrädarebetydligt tidigare klargjort - och pressats att klargöra - att de var bereddaattacceptera rätt att existera. blev det ju gickalltmer ohållbart för att i längden bygga sin säkerhet på kontroll överstora områden med palestinsk befolkning. Det palestinska upproret, Intifadan,visade tydligt att säkerhet och möjlighet att överleva hänger sammanmed palestiniernas möjlighet att få uttrycka sin egen identitet, styra sigsjälvaoch bilda en egen stat. Ett tidigt exempel från svensk debatt på insikten att enfredlig lösning av konflikten stod att finna i att en palestinsk statupprättadesvid sidan av är debattantologin (1970) av tre liberaladebattörer. Det är också en hållning som är naturlig för den israeliska liberalaopinion som politiskt kommer till uttryck i partiet Shinui som ingår ifredspartiet Meretz.Att i riksdag uttala exakta rekommendationer om hur detta skallåstadkommas är föga meningsfullt, bortsett från att processen måste varafredlig och kännetecknas av verklig vilja på båda sidor att skapa förtroendehos motparten. På några punkter är dock markeringar viktiga.Frågan om ställning har ibland anförts som exempel på ettproblem som i praktiken skulle kunna omöjliggöra varje bestående fredliglösning. Både och palestinierna gör anspråk på som sinhuvudstad. Men det är naturligtvis fullt möjligt att tänka sig lösningar därJerusalem är huvudstad i två stater men ändå förblir odelad vad gäller denkommunala administrationen - om förtroendet och viljan att nå en sådanlösning finns. Frågan måste inkluderas i en allmän fredsuppgörelse.Den israeliska bosättningspolitiken efter 1967 har från första börjanförsvårat upprättandet av en palestinsk stat. När den nu återupptagitsförsvårar den fredsprocessens fortsatta utveckling. Den strider mot folkrättenoch bör avbrytas. I ett längre perspektiv hänger detta problem samman medfrågan om flyktingars rätt att återvända som tagits upp i FN-resolutioner från1948 och framåt. Det önskvärda är givetvis att judar efter ett fredsavtalskulle kunna ha rätt att bo på palestinskt område, precis som palestinier kanbo i . De praktiska problem som måste lösas vad gäller bosättningar ochminoriteter inom och på palestinskt område är förvisso svåra - men dengrundläggande principen kan inte vara annorlunda här än vad den måste varai andra delar av världen.Den utomstående kraft som har möjlighet att driva på parterna i riktningmot en fortsättning av fredsprocessen mot en fullständig normalisering avförhållandet mellan och en ny palestinsk stat är och har varitUSA. Andra länder kan medverka i denna process på det sätt som t.ex. Norgeoch försökt göra under olika skeden. EU:s medelhavspolitik öppnarhär nya möjligheter för en långsiktig normalisering av förhållandena mellanalla stater i området. Att bidra till förbättrade sociala och ekonomiskaförhållanden för det palestinska folket måste vara en väsentlig uppgift försvensk biståndspolitik . Insatser med inriktning på attstärka respekten för mänskliga rättigheter, att förbättra framtidsmöjligheternaför flyktingbarn, insatser för att långsiktigt garantera vattenförsörjningen ihela regionen och insatser för att bygga upp den palestinska myndighetensadministrativa kompetens är exempel på sådant som direkt kan bidra till attbefästa det som uppnåtts. Dialog med politiska och religiösa grupper avmånga olika slag är uppenbarligen nödvändig, men det finns inga skäl förSverige eller någon annan utomstående kraft att agera så att man legitimerarterrorism eller organisationer vilkas syfte är att omintetgöra fredsprocessen.Hotet mot fredsprocessen från extrema krafter inom och blandpalestinierna får inte underskattas. Också det hot som kan komma från andraländer i regionen eller risken för en politisk utveckling där t.ex. muslimskafundamentalister skulle kunna ta makten i länder som eller Jordanienmåste beaktas. framstår , vars hållning till fredsprocessen är oklaroch svårtolkad, och , som aktivt stöder grupper som Hamas ochHizbollah och enligt många bedömare inom kan vara enkärnvapenmakt, som speciella orosmoment. En stabil fredsuppgörelse måstedärför också byggas under genom en normalisering av förbindelserna mellanalla länder i regionen, innefattande också dessa tre, och en noggranninternationell uppmärksamhet mot utveckling av kärnvapen ochkärnvapenspridning.Dessa insatser måste göras utifrån en klar föreställning om hur konturernatill en varaktig fredlig lösning ser ut och utifrån en klar insikt omdemokratinsinneboende förmåga att bidra till tolerans, öppenhet och moderation iumgänget mellan folk och stater. Genom att är en demokrati kan kravpå en konstruktiv fredspolitik ställas också gentemot regeringar som tvekarinför de realiteter som fredsarbetet innebär. Genom möjligheten att gradvisskapa förutsättningar för demokrati också för palestinierna ökas Israelsmöjlighet att leva i säkerhet. Att stärka demokratins krafter måste därför varaen huvuduppgift för det svenska biståndsarbetet, här liksom i andra delar avvärlden. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om att en lösning av konflikten i måste innebära både attIsraels rätt att existera och att palestiniernas motsvarande rätt tillsjälvstyreoch en egen stat erkänns,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om att svenska insatser för att stärka fredsarbetet måste utformas såatt de inte legitimerar terrorister eller grupper som vill omintetgörafredsprocessen,3. att som sin mening ger regeringen till känna känna vad imotionen anförts om att en huvuduppgift för det svenska stödet tillfredsprocessen är att bidra till att stabila demokratiska institutioner kanutvecklas inom ramen för det palestinska självstyret,4. att som sin mening ger regeringen till känna känna vad imotionen anförts om att det långsiktiga resultatet av fredsprocessen bör bli enfullständig normalisering av relationerna mellan och ,innefattande normalt ekonomiskt och kulturellt utbyte och gemensammaåtaganden till skydd för medborgerliga och mänskliga rättigheter,5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om vikten av stabilitet och normalisering av förhållandet mellan allastater i regionen,6. att som sin mening ger regeringen till känna vad motionenanförts om kärnvapenframställning och kärnvapenspridning.