mot · GK02Fi205 · 1996-10-07 00:00:00 — Regeringen gör stora ansträngningar för att snabbtska uppfylla de s.k. konvergenskraven som enligtMaastrichtfördraget är villkor för inträde i EMU:s tredje fas,valutaunionen, från och med starten . Detupprepas ständigt officiellt av regeringsföreträdare att dettasker för att ska ha möjlighet att göraett verkligt val mellan att gå med i valutaunionen och att ståutanför. Om konvergenskraven uppfylls har riksdagengivetvis möjlighet att besluta att säga ja till att gå in ivalutaunionen. Men vad händer om skulle säga nejefter t.ex. en rådgivande folkomröstning? Vilka möjligheterfinns att för obestämd framtid stå utanför?Enligt anslutningsavtal finns inga specialklausuler som gör detmöjligt att säga nej till EMU:s tredje steg, valutaunionen. I finnsheller inga konstitutionella möjligheter att binda regeringen för ett visstställningstagande i ministerrådet. I detta fall har regeringen uttryckligen sagtatt det är som har avgörandet i sin hand. Dessutom är detfortfarande så att det är den svenska som beslutar om degrundlagsändringar som behöver göras för att ett svenskt medlemskap ivalutaunionen med centralbank ska bli verklighet. Om en kvalificeradmajoritet av stats- och regerings-cheferna mot det svenska parlamentets ochregeringens vilja ändå anser att uppfyller konvergenskraven och skaingå uppstår en konflikt om tolkningen av på dennapunkt. Från denna majoritets sida kommer det att hävdas att tillskillnad från och inte har något undantag och attriksdagen efter en rådgivande folkomröstning faktiskt sagt ja till helafördraget. Frånvaron av en klar överenskommelse om att harmöjlighet att säga nej till deltagande i valutaunionen kan leda till att en delröstande i en folkomröstning eller i inte känner sig ha ett fritt val,även om de anser att starka ekonomisk-politiska och demokratiska skäl talarför ett nej.Sveriges riksdag har givetvis sin fulla rätt att med hänvisning till den tyskaförfattningsdomstolens analys hävda att beslutet om vilka länder som skaingå i valutaunionen inte tagits i enlighet med fördraget, t.ex. genom att påståatt eller andra länder i verkligheten inte snävt och strikt uppfyllerkonvergenskraven trots att den kvalificerade majoriteten (inklusive )anser så.Också en sådan argumentationslinje kommer att leda till konflikt omberäkningssätt eller själva fördraget. Det är heller ingen självklarframgångsväg att hänvisa till den tyska författningsdomstolen vars utslag ipraktiken utmanat , som anser att det endast är den själv somensam är behörig att pröva EG-rätten.Det kan givetvis hävdas att en kvalificerad majoritet av regeringschefernaknappast skulle vilja vara så brutala att de försöker tvinga in en medlem ivalutaunionen mot dess vilja. Det skulle därmed finnas ytterligare ettnödvändigt villkor för medlemskap i valutaunionen. Men om dennagenerositet föreligger, vilket det i nuvarande situation kan finnas vissa skälatttro, borde det då inte vara fullt möjligt att rättsligt reglera dennaytterligaremöjlighet att stå utanför valutaunionen? Detta kan givetvis ske genom att detklart och tydligt skrivs in i fördraget eller regleras i ett särskiltförhandlingsprotokoll för . Frågan om uppmjukning avkonvergenskraven och senareläggning av tidtabellen borde vara en fråga förregeringskonferensen. Helst borde hela projektet skrotas. Eftersom förslagom fördragsändringar på denna punkt sannolikt möter mycket hårt motståndoch är svårt att få enighet om är utvägen med en särskild förhandling ochsärskilt protokoll för mest framkomlig.Det finns goda skäl att vara ytterligt försiktig med beslutet att upprättavalutaunionen med dess centralbank. Detta beslut har delvis en annan ochmycket långtgående konsekvens för den demokratiska trovärdigheten avbeslutsprocessen i unionen än tidigare beslut. har man kunnat hävdaatt beslutsbefogenheter förs över från till EU:s institutioner. Närdet gäller besluten över penningpolitiken är situationen en annan. Lika litetsom regeringarna och parlamenten kan kommissionen, ministerrådet ochEuropaparlamentet styra eller återta kontrollen över denna politik. Dennapolitik överföres till en ny självständig institution. Varken folkstyrdamedlemsländer eller en genomförd folkstyrd federal EU-statsynes ha garantier att ta kunna ta kontrollen över penningpolitiken.Möjligheten att avsätta en nationell riksbankschef på grund av bristandeförtroende från regering eller riksdag undanröjs. Talan om en sådanavsättning kan bara väckas av och beslutas av domstolen. Inteheller kommissionen, ministerrådet eller parlamentet kan ifrågasätta detallmänna omdömet hos de utsedda direktionsledamöterna, sedan dessa välblivit utsedda. Unionen som sådan avhänder sig möjligheten att effektivtkunna avväga värdet av fast penningvärde mot andra berättigade ekonomisk-politiska mål.Skälet till denna konstruktion är att man bedömer att den internationellafinansmarknaden kräver en av politiska beslut helt oberoende ledning förcentralbanken. kan man givetvis hävda att fördraget på denna punkt iframtiden kan ändras. Men för en sådan ändring krävs enighet och om ettmedlemsland motsätter sig införande av någon form av demokratisk kontrollav penningpolitiken uteblir ändringen. En sådan ändring skulle sannoliktockså medföra konvulsioner på den internationella finansmarknaden.Inskränkningen av demokratin när det gäller penningpolitiken motiverassåledes med en form av effektivitetsskäl. Bakom argumentationen för EMU idess helhet ligger också det övergripande målet att genomföra . Därmed får denna inskränkning av demokratin likheter medauktoritära ideologier som också ser den parlamentariska demokratinunderordnad andra politiska principer.För att klart och tydligt undanröja hindren för att säga nej och gemöjlighet till ett så fritt beslut som möjligt angående medlemskap ivalutaunionen bör regeringen omgående ta upp förhandlingar med EU för att iett särskilt protokoll enligt brittisk eller dansk modell slå fast att kan säga nej till ett svenskt medlemskap i valutaunionen förobestämd tid. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om åtgärder för att säkra möjligheter att säga nej tillsvenskt medlemskap i den förestående valutaunionen.