mot · GK02A214 · 1996-10-07 00:00:00 — , och staten harkommit överens om avtal innebärande att fast anställdpersonal inom kommuner och landsting icke skall sägas upp.Samma uppgörelse ålägger även landstingen att senast år2000 uppnå en balanserad budget. Flertalet landsting tvingasi dagsläget att ta ställning till mycket omfattande förslag tillkostnadsanpassningar för de kommande åren.Personalkostnaderna utgör av landstingenstotala kostnader. Flera landsting nödgas härvidlag attkonstatera övertalighet bland personalen. finns detstora behov av vårdinsatser.Även om övertalighet råder inom vissa personalgrupper så kan man ocksåskönja en begynnande personalbrist inom andra personalgrupper. Behovet avpersonal med högre kompetens ökar. Den omfattande strukturellaomvandling som den svenska sjukvården står inför - såväl till följd av kravpå kostnadsanpassningar som till följd av nya landvinningar inom detmedicinsk-tekniska området - kan på goda grunder antas accentuera dennasituation. Satsningar på vidareutbildning av undersköterskor till sjuksköter-skor skulle mot denna bakgrund kunna vara en såväl kortsiktigt somlångsiktigt försvarbar åtgärd.För att sådana satsningar på kompetensutveckling skall komma till ståndmåste dock åtgärderna vara ekonomiskt försvarbara för landstingen.Möjligheter för landstingen att använda sig av systemet med utbildnings-vikariat vore därför önskvärda. Ett flertal hinder i regelverket för denstatligaarbetsmarknadspolitiken försvårar dock detta.För det första är utbildningsvikariat villkorat av åläggande om att ta inexterna, av arbetsförmedlingen anvisade arbetssökande som vikarier för denordinarie personal som befinner sig i utbildning. Landstingen har, till följdav uppgörelsen med staten, övertalig personal som man är förhindrad attfriställa. Enligt LAS skall övertalig personal erbjudas att besätta vakansersom uppkommer. Som konsekvens därav kan inte utbildningsvikariatanvändas, då detta förutsätter att externa arbetssökande besätter vikariaten.Någon minskning av landstingens kostnader för övertalig personal kan därförinte åstadkommas.För det andra finns ytterligare en försvårande omständighet i det konkretafallet med vidareutbildning för undersköterskor, beroende på attsjuksköterskeutbildningen är en högskoleutbildning. Enligt nuvaranderegelverk är arbetsmarknadspolitiska åtgärder begränsade till utbildningar pågrundskole- och gymnasienivå. Tendensen inom sjukvården är, liksom i storadelar av övriga näringslivet, att efterfrågan ökar när det gäller personal medeftergymnasiala utbildningar. För att möta sådana strukturella förändringar iefterfrågan på arbetskraft måste regelverket för arbetsmarknadspolitikengöras mer flexibelt.För det tredje kräver det nuvarande regelverket att oförändrad lön skallutgå även som den ordinarie personalen deltar i utbildning.Detta innebär givetvis att färre utbildningar kommer till stånd än vad somannars kunde ha blivit fallet. För den enskilde innebär det också storaorättvisor. De som skaffat sig utbildning genom egen försorg har tillövervägande del måst finansiera denna genom upptagande av studielån. Detär därför uppenbart att även studiefinansieringen måste ses över för attutbildningssatsningar skall kunna få framgång.Frågan om lön under utbildningen borde kunna avgöras i en dialog mellanarbetsgivaren och personalorganisationerna. En reducerad lön skulle vara ettsätt att minska diskrepansen mellan anställda som erbjuds utbildning och desom genom egen försorg söker sig till utbildning. Reducering av lön underutbildningsperioden är framför allt aktuellt i samband med längrevidareutbildningar, t.ex. för undersköterskor som utbildar sig tillsjuksköterskor.Ytterligare en komplikation för att uppnå likvärdiga ekonomiskaförutsättningar mellan anställda som deltar i utbildning och övrigastuderande är att nuvarande regelverk för studiestödssystemet stadgar attstudiestöd inte kan utgå för uppdragsutbildningar. Om arbetsgivarenupphandlar en sjuksköterskeutbildning som uppdragsutbildning i syfte attminska behovet av att säga upp övertalig personal måste studiestödet tilleleverna i sin helhet betalas av arbetsgivaren. En ökad flexibilitet vad gällerlönesättningen för anställda under utbildning skulle i kombination med enökad flexibilitet inom studiestödssystemet kunna åstadkomma dels ökadesatsningar på utbildningar som ger den kompetens som efterfrågas påarbetsmarknaden, dels ge mer likvärdiga ekonomiska förutsättningar förgrupper av studerande.Det ovan beskrivna illustrerar den svåra situation som råder i landsting ochkommuner när det gäller att hantera problemet med övertalig personal meddet regelverk för arbetsmarknadsåtgärder som finns. Vid upprepadetillfällen har regeringen signalerat om ökade möjligheter att nyttjaarbetsmarknadsmedel inom vårdsektorn. Trots detta kvarstår i praktikenformella hinder för att få till stånd åtgärder som är väl motiverade ur såvälarbetsmarknadssynvinkel som ur vårdpolitisk synvinkel. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om behovet av att arbetsmarknadsmedel skall kunna utnyttjas inomvårdsektorn.