mot · GK02U623 · 1996-10-07 00:00:00 — Demokrati som mål för svensk utrikespolitik Varje lands utrikes- och säkerhetspolitik måste ytterst syftatill att bevara det egna landets självständighet ochgrundläggande samhällsordning. I några länder och undervissa perioder har detta uppfattats som en maning tillisolationism eller så strikt neutralitet att man undvikit nästanalla former av politiskt samarbete med andra. I andra länderoch i andra situationer har man tvärtom dragit slutsatsen attnära samarbete med andra erbjuder den bästa trygghet somstår att få.På ett annat plan har insikten om det nationella egenintressets betydelse förden utrikespolitik och säkerhetspolitik som ett land väljer ofta lett tillslutsatsen att idéer och värderingar inte har någon plats alls i en diskussionom vilken handlingslinje som är den bästa. Ofta förenas denna föreställningmed ett sätt att se på den internationella utvecklingen som innebär att deolika länderna endast spelar i förväg definierade roller eller endast har attunderordna sig logiken i de ekonomiska, geografiska, handelspolitiska ellermilitära mönster som tidigare etablerats.Att en sådan logik finns och ofta manifesterat sig i olika ländersutrikespolitiska handlande är obestridligt. Men väl så intressant är attkonstatera att en tidigare giltig logik ibland kan brytas, till följd av nyaerfarenheter och inte minst nya politiska förutsättningar i de berördaländerna. Det demokratiska som växte fram efter andravärldskriget kunde ingå i en nära allians med ärkefienden . Detdemokratiska som har en möjlighet att utvecklas behöver intefastna i en förnyad global konfrontation med ochdemokratierna i Europa.Demokratins avgörande rollDemokratins uppkomst innebär isjälva verket att ett nytt avgörande moment tillkommit tillvarje analys av det internationella spelets förutsättningar ochenskilda staters vägval.Den grundläggande iakttagelsen är enkel - kanske så enkel att dessavgörande innebörd inte alltid inses - nämligen att demokratier historiskt settaldrig fört krig mot varandra. Många har hävdat att demokratioch fred sannolikt hör ihop, men det är först som något av ettvetenskapligt genombrott skett. Det hör i sin tur troligen samman med destora förändringarna i världspolitiken efter 1989. Som den norskefredsforskaren påpekat fanns åtminstone tvåfaktorer som blockerade förståelsen av demokratins betydelse för staternasuppträdande.Den ena var det som sådant. Tesen om demokratin somfredsbefrämjande och diktaturen som ett hot mot freden uppfattades gärnasom "propagandistisk" och många fredsforskare var angelägna om att inte geintryck av att föredra något av de två systemen framför det andra. Mångatrodde själva uppriktigt på en "tredje väg" mellan demokrati och diktatur.Andra förskönade mer eller mindre medvetet diktaturerna i föreställningenatt de i någon mening ändå var legitima i de länder där de härskade.Den andra var den vanliga teorin om avskräckningens betydelse för attförhindra krigsutbrott. Den i och för sig säkert riktiga tanken att diktaturerinte angriper länder som kan göra troligt att de förmår försvara sig eller fåhjälp eller kan tillfoga angripare förödande skada ledde till att den mergrundläggande iakttagelsen om vilka länder som behöver avskräckas från attangripa sina grannar glömdes bort. finns en växande internationell debatt med utgångspunkt fråniakttagelsen om "den demokratiska freden" - en tanke som kallats "detnärmaste en testbar vetenskaplig lag som vi har i studiet av internationellarelationer". En av deltagarna i denna debatt, den amerikanske statsvetarenBruce Russett, har i en analys 1993 funnit att inte ett enda exempel går attanföra och till våra dagar där demokratiska länder för krig medvarandra. Han finner dessutom att demokratier i betydligt mindreutsträckning än andra länder varit inblandade i konflikter på "lägre militäranivåer". Demokrati är en tungt vägande faktor för fred vare sig de berördaländerna är rika eller fattiga, har ekonomisk tillväxt eller inte och om deligger nära eller långt från varandra.Russett har på samma sätt analyserat vilken inverkan frihandel kan tänkasha för ett lands benägenhet att starta krig mot andra. Fri handel mellan länder är överallt en faktor för bevarad fred.Av stort intresse är att Russett också finner att denna iakttagelse i särskilthög grad gäller länder som på andra områden har "hög konfliktpotential".Förklaringen till att demokratier och diktaturer beter sig olika, både motsina egna medborgare och mot dem som lever i andra länder, är enkel menhar inte desto mindre varit tabubelagd . I diktaturstater saknasden politiska kultur av tolerans och kompromisser som kännetecknar enfungerande demokrati. På samma sätt saknas de kontrollmekanismer somantingen kan hålla politiska äventyrare borta från makten eller - om de ändåkommer dit - kan hindra dem att fullfölja eventuella aggressiva avsikter motandra. Det ekonomiska intresset av bevarad fred och blomstrande handelsaknas och det är lättare att få medborgarna att tro på hotbilder om denondska som påstås prägla andra folk och länder.Diktaturer, i synnerhet om de styrs av en ideologiskt starkt motiveradhärskargrupp, är därför alltid en akut fara för sina egna medborgare och enpotentiell fara för freden. Existensen av demokratier eller uppkomsten avrörelser i demokratisk riktning i en diktaturstat är samtidigtdefinitionsmässigt en provokation för de styrande i sådana stater och för heladet system de försöker vidmakthålla. härskare före Gorbatjovvisste mycket väl att hela det sovjetiska imperiet skulle komma i gungningom en rörelse för demokrati tilläts ha framgång i något av de underkuvadestaterna i Öst- och Centraleuropa.I den mening som här antytts är alltså idéer och värderingar inte baraabstrakta fraser som hör hemma i politiska högtidstal utan också hårdarealpolitiska fakta. Förutsättningarna för fred och ekonomisk utveckling ökarvarje gång en diktatur förvandlas till demokrati. Går demokratin under i ettland ökar riskerna för demokratier överallt i världen. Ett land som villöverleva som demokrati kan inte förhålla sig likgiltigt till demokratins öde iandra länder.Oförmågan att se detta har lett politiska ledare somborde veta bättre till felaktiga eller kontraproduktiva åtgärder. Somhistorikern påpekat började åtskilliga politiska ledare iväst kommunistisk diktatur i att tro på talet om attdessa regimer hade en folklig acceptans och legitimitet som gjorde att deskulle kunna bestå framåt. När diktaturen och densovjetiska kontrollen började ifrågasättas på allvar klamrade sig många fastvid det gamla systemets företrädare, från Gierek till , och viddrömmen om en politisk stabilitet som aldrig var annat än illusorisk. 90-talets behandling av regimen i , av diktator av de ryska ledare som bär ansvaret för katastrofen i ärytterligare exempel på samma mekanismer.SvenskaorienteringsproblemI har vi vant oss vid att den "naturliga" utrikes- ochsäkerhetspolitiken för ett land i vår situation (en litendemokratisk stat belägen i närheten av en diktatorisksupermakt och i gränsområdet mellan dess "intresseområde"och det demokratiska ) har varit att stå utanförmilitära allianser och aktivt arbeta för att försöka minskakonfliktytorna mellan "väst" och "öst". Den långa periodsom denna huvudlinje bestått, i förening med tendensen att ipolitisk retorik idealisera "svensk neutralitet", har lett tillbetydande orienteringsproblem för många närförutsättningarna för den traditionella politiken nu rycktsundan.Om nationella egenintresse att överleva som självständigdemokratisk stat tidigare motiverade alliansfrihet (med det nu välkändaförbehållet att vi skulle söka stöd västerifrån om vi verkligen angreps) såmåste det motivera ett aktivt engagemang för att stabilisera demokratinslandvinningar och stärka demokratins krafter runt om ivärlden. Skulle demokratins enastående framgångar - inte bara i - desenaste åren omintetgöras så skulle inte bara säkerhet dramatisktförsämras. En ny diktatur i skulle påverka säkerheten för allaRysslands grannstater, inte minst i . Nya diktaturer i Central-och skulle snabbt kunna leda till militära konflikter där risken attandra europeiska stater drogs in skulle vara stor. I tredje världen skulleantidemokratiska krafter åter stärkas, med inbördeskrig eller krig mellanolika stater som en tänkbar konsekvens. En ny upprustningsspiral skullekunna sätta igång.Tanken på oberoende och neutralitet i förhållande till konkurrerandemaktblock måste därför överges som riktlinje för svensk utrikespolitik. Enuppenbar orsak är att de gamla maktblocken som vi skulle vara oberoendegentemot inte längre existerar. Men mer grundläggande är att vi nu har ettdirekt egenintresse i att den nya situationen, där alla viktiga länder i Europastyrs demokratiskt eller utvecklas mot demokrati, skall bli bestående. Vårsäkerhet skapas inte genom oberoende och neutralitet utan genomsamverkan och engagemang för ett tydligt mål - att göra och världenså säker som möjligt för demokratin. Som liberalerna tidigaremarkerat kan det under de nya förhållanden som råder uppstå situationer däralliansfrihet inte längre ter sig som den naturliga säkerhetspolitiska lösningenför . Det skulle t.ex. kunna bli fallet om NATO vidareutvecklas elleromvandlas till en gemensam europeisk säkerhetsstruktur där många länder ivår närhet deltar. Det skulle enligt vår mening också ge större trovärdighet åtprinciperna bakom vår vapenexportpolitik om demokratikriteriet fick spelaen större roll vid bedömningen av vilka länder som betraktas som acceptablaköpare.EUDet viktigaste av de steg som måste tas för att gedemokratimålet dess rättmätiga plats i svensk utrikespolitikhar dock redan tagits. Genom medlemskapet i EU harSverige direkt engagerat sig i arbetet på att skapa en politiskstruktur som på de områden där det behövs kan fatta beslutsom gäller över hela och en gemensam marknad somöppnar nya möjligheter för människor i alla länder.Folkpartiet liberalerna har i många sammanhang betonat attingen uppgift är viktigare för EU änatt genomföra en utvidgning österut så att de nyademokratierna i , inräknat de baltiska staterna, kanbli fullvärdiga medlemmar av unionen.Men EU-medlemskapet måste också användas på andra sätt. måstevara ett av de länder som mest aktivt driver på för att också påolika sätt dras in i det europeiska samarbetet - i den utsträckning somRysslands demokratiska utveckling gör detta möjligt. På samma sätt måsteSverige verka inom EU för att unionens agerande gentemot diktaturer präglasav strävan att stärka respekten för grundläggande mänskliga rättigheter ochskydda demokratiska krafter inom dessa länder.FN, , EuroparådetInom andra internationella organisationer, som FN ochOSSE, måste se som sin uppgift att på de sätt som ärmöjliga stärka demokratins krafter och förmå odemokratiskaregimer att respektera grundläggande mänskliga rättigheter.Inom måste det vara en svensk uppgift attmotverka tendenser till urholkning av de krav pådemokratiska samhällsförhållanden och respekt förmänskliga rättigheter som alltid varit avgörande för attbevilja nya länder medlemskap.Umgänge med diktaturerDet normala förhållandet är att handel och internationellakontakter långsiktigt bidrar till att undermineradiktaturregimers motståndskraft mot kraven på förändringar.Skall handelsbojkotter och liknande aktioner genomförasmot en viss regim så bör de vara sanktionerade av FN ochtillkomna som ett resultat av krav från trovärdiga demokraterinom det aktuella landet. Men när krav på internationellsamverkan i syfte att isolera en viss regim reses och hartydligt stöd från de krafter vi vill stödja så bör kunnastödja sådana krav, även om andra EU-länder inte gör det.Det bör också vara naturligt för att visa demokratisksolidaritet med länder som utsätts för hotelser, terror elleraggression från diktaturstaters sida.Detta måste gälla också vid bilaterala kontakter med odemokratiskaregimers företrädare. Vid officiella besök är det naturligt att en diktaturinförden egna opinionen försöker framställa besöket som ett tecken på attomvärlden betraktar dess välde som legitimt eller rent av uppskattar det.Besöksutbyte och andra former av officiellt mellanstatligt umgänge meddiktaturer bör därför inte genomföras på en högre nivå än nödvändigt ochkontakterna bör alltid utnyttjas till att försöka stärka demokratiska krafter idet aktuella landet, t.ex. genom att man kräver sammanträffande medföreträdare för den demokratiska oppositionen. Aktuella exempel på länderdär en tydlig uppslutning till stöd för demokratins krafter är angelägen ärKina, och Indonesien.Demokratins aktörerI har länge funnits en ovilja att erkänna den roll somdemokratins aktörer - partier med sidoorganisationer, friamedier, bildningsorganisationer etc. spelar för attdemokratiska samhällsförhållanden skall kunna uppstå ochvidmakthållas. har denna hållningdock förändrats genom att partianknutna stiftelser på sammasätt som länge varit fallet i t.ex. , Förenta staternaoch kan få statliga medel för samarbete medpartier och andra motparter i andra länder. Dennaförsöksverksamhet bör enligt meningpermanentas. För att den skall kunna fungera på det sätt somavsetts är det dock angeläget att man inomutrikesförvaltningen förstår att demokratiska partier har olikaarbetsformer och struktur och inte fördelar stöd efter någonmall som kanske är relevant för svenskt politiskt liv - ellerdelar av det - men som inte är tillämplig i andra länder och isynnerhet inte i länder där demokratin börjatutvecklas.Bistånd för demokratiDemokratin som grundläggande perspektiv för svenskutrikespolitik kan också motiveras med andra argument änhänvisningar till direkta säkerhetsintressen.Demokratin är det enda styrelseskick som ger utrymme för den mänskligaskaparkraft som är nödvändig om det fattiga världen skall kunna utvecklas.På samma sätt är demokratin också en nödvändig förutsättning för att deglobala miljö- och resursproblemen skall kunna analyseras och debatterasfritt i alla länder och för att människor skall kunna ställa krav påförbättringar. I ett land som präglas av politisk frihet frigörs kraft försocialaförändringar och för ekonomisk utveckling. Demokratin är också det endastyrelseskick som ger möjlighet att lösa konflikter med fredliga medel. Urdetta perspektiv är demokratimålet det centrala av de mål som satts upp fördet svenska biståndet. Utan en utveckling i riktning mot demokrati kan ingetav de andra biståndsmålen uppnås.Också på denna punkt har den vetenskapliga debatten nu bekräftat demisstankar som många länge haft om demokratins betydelse också i fattigaländer. Den mycket ansedde ekonomen har t.ex. analyseratförekomsten av svältkatastrofer i olika typer av stater och funnit att de sominträffat i modern tid alla har ägt rum i länder utan demokratiska friheter ochutan möjlighet för hela befolkningen att i val uttala sig om de styrandespolitik. En avgörande förklaring till detta är att de styrande, oavsett typ avstat, aldrig själva drabbas av svält och alltså måste känna hotet att politisktansvar kan utkrävas för att ta itu med nödsituationer av olika slag. En annanförklaring är att information om de faktiska förhållandena sällan kommerfram på ett korrekt sätt i ett land utan fria medier. Svältkatastrofen i Kina1958-61 som dödade närmare 30 miljoner människor hade delvis sambandmed att regeringen missleddes av sin egen propaganda och av att lojalapartifunktionärer ute i provinserna inte vågade rapportera om det verkligatillståndet i landet - och att deras förskönande beskrivning av läget troddesav de styrande.En viktig fråga är i vilken utsträckning de slutsatser som professor ochandra forskare dragit kan generaliseras till andra områden. Amartya Sentvivlar på att sambandet mellan brist på demokrati och stora politiskamisslyckanden är lika tydligt på mer komplexa och svårhanterliga områden -t.ex. att motverka analfabetism, stärka kvinnans ställning eller att skyddaetniska minoriteter. Att demokrati skulle försvåra uppnåendet av sådana målförefaller dock knappast troligt.Hade det funnits demokratiska traditioner i och skullemiljoner människor troligen ha sluppit fly och slaktas. Det var i bägge fallenen oförmåga hos landets elit att acceptera demokratins yttersta konsekvens -risken att förlora makten - som ledde till det fruktansvärda blodbad somägde rum i och som hotar i . Hade det funnits demokratiskatraditioner i hade aldrig kunnat släppa lossmassmordet i Bosnien.Det är inte i och för sig givet att den demokratiska processen som sådan påkort sikt alltid är effektiv för att lösa centrala ekonomiska, sociala ellerekologiska problem i fattiga länder. Det är den inte alltid i heller.Men de institutioner och förhållanden som är den demokratiska processensförutsättningar - fri press, oberoende domstolar, rätt för den som vill attyttrasig fritt på bystämman utan att kastas i fängelse, rätt att fritt starta företag ochsluta kontrakt etc. - är sammantagna den enda garanti som står att få för enlångsiktig utveckling åt rätt håll. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om demokrati som det centrala målet för svensk utrikespolitik,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om agerande inom EU,3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om agerande inom FN, och ,4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om förutsättningarna för officiellt besöksutbyte m.m. meddiktaturstater,5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om partianknutna stiftelsers betydelse för internationelldemokratiutveckling,6. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om principerna för svensk vapenexport,7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om demokratimålet för biståndspolitik.