mot · GK02U201 · 1996-10-07 00:00:00 — En politik för tillväxt i tredje världen SammanfattningNärmare en femtedel av världens befolkning går normalt till sängs hungrande.Denna utbredda misär har inte biologiska eller fysiska orsaker. Kastväsende,tabuföreställningar och diskriminering liksom konflikter och naturkatastrofer är stora utvecklingshinder. Likväl är vanstyre huvudorsaken. Statsmakter hindrarsina medborgares utveckling. Socialism, merkantilism och andra statscentreradeideologier gör fortfarande stor skada.Länder med djup fattigdom kan utveckla relativt välstånd på en generation. Ensnabb utrotning av massfattigdomen är möjlig. Frihandel och fri företagsamhet,särskilt familjejordbruk, är absoluta förutsättningar för fattigdomsutrotningen. En grundläggande skolutbildning och hälsovård som kommer alla till del är också av fundamental betydelse.Statsmakten skall vara begränsad och effektiv. Rättsstaten, stöd till utbildning och hälsovård samt till sådan infrastruktur som inte kan marknadsfinansieras,främst vägar, vatten och avlopp, är dess huvuduppgifter.Sverige, EU och västvärlden har ansvar för att bistå i utrotandet avfattigdom. En snabbt växande världsmarknad ger förutsättning för stark tillväxt. Tullar och annan diskriminering av varor och tjänster måsteavvecklas. Direktinvesteringar och andra privata kapitalöverföringar har storbetydelse, särskilt i de fattigaste u-länderna.Offentligt bistånd spelar en mer marginell roll, utom i och ett fåtalländer i och . Katastrofbistånd är viktigast. Ideella insatser har begränsad volym men ger ofta stora utvecklingseffekter. Skuldavskrivningarkan vara viktigt särskilt vid systemskiften. De får dock inte ske så attmisshushållning och korruption främjas.Bistånd till ett u-lands statsmakt bör främst inriktas på kunskapsöverföringsamt stöd till rättsstaten, grundläggande utbildning och hälsovård. Det gälleratt vara försiktig med biståndsvolymen så att inte statsmakten blir för stor och biståndsberoende skapas. Detta har erfarenhetsmässigt stor negativ påverkan,särskilt i tidigare kolonier där det redan tidigare fanns ett stort beroende.Det sammanlagda biståndet till en statsmakt bör normalt inte vara mer än tioprocent av BNP.Bistånd får inte utgå till statsmakt som grovt och systematiskt kränkermänskliga rättigheter, förtrycker sina medborgare eller främjar korruption.BakgrundNärmare en femtedel av jordens befolkning lever i absolut fattigdom. De får gåtill sängs hungrande. Sjukdom, ohälsa och för tidig död är det normala ivardagen. Jorden har resurser att föda alla. Det finns ingen biologisk ellerfysisk orsak till denna utbredda misär. Torka, översvämningar, stormar,vulkanutbrott och andra naturkatastrofer kan förklara kortvariga ellergeografiskt avgränsade problem. Krig, kriser och etniska motsättningar ärförklaringen i vissa länder.Vanstyre är dock huvudorsaken till att fortfarande en miljard människor intefår tillräckligt att äta . Utvecklingen hämmas eller stoppas avstatsmakter som förvägrar sina medborgare friheten att utvecklas. Kastväsende,tabuföreställningar, diskriminering på grund av ras, kön, ålder, tro ellerursprung är stora utvecklingshinder på många håll. Erfarenheten visar entydigtatt sådana hinder kan undanröjas om människor tillåts att utveckla sinföretagsamhet och arbetsvilja.Det finns många exempel på länder som gått från absolut fattigdom till relativtvälstånd på en generation d.v.s. . Ofta har det varit länder som iutgångsläget bedömts ha de absolut sämsta förutsättningarna för utveckling:omfattande analfabetism, låg kulturell utveckling. Det har ofta varittättbefolkade länder utan naturtillgångar men med djup och omfattande fattigdom.Å andra sidan har åtskilliga av de nu fattigaste länderna haft bättreutgångsläge. Många är glesbefolkade och har stora naturtillgångar. Iutgångsläget var de inte sällan rikare än de mer framgångsrika länderna.Underutvecklingen sitter inte i naturen eller i människornas sinne. Den skapasgenom att människors initiativ och skaparkraft förhindras och förbjuds. Precissom i är socialismen även i sin asiatiska, arabiska eller afrikanskavariant utvecklingens enskilt största hinder. I har den längedominerande merkantilismen haft motsvarande effekt.Med undantag för några enstaka länder med små befolkningar och mycket storanaturtillgångar, främst olja, känner världen endast marknadsekonomin som möjligutvecklingsmodell när det gäller att ge hela befolkningar välstånd. Menmarknadsekonomin misstänkliggörs, motarbetas och förhindras fortfarandeframgångsrikt på många håll. Priset betalas av de fattiga i form av umbäranden.De fattiga ländernaEn tredjedel av världens 192 självständiga stater klassificeras somlåginkomstekonomier och av världens befolkning bor i dessa länder.Långt ifrån alla i dessa länder är absolut fattiga, men det är här den alldelesövervägande delen av jordens fattigdom återfinns.De flesta av dessa länder finns i söder om . (I fortsättningenkallas den regionen kort och gott för ). De utgör 38 av regionens 48länder och återfinns främst i västra, centrala och östra . I södra hälften medelinkomstländer. Ett dussin länder i , samtFolkrepubliken tillhör också den fattigaste kategorin. I de tidigaresocialistländerna i och betecknas åtta länder som mycketfattiga. Det handlar där nästan uteslutande om länder som i likhet med t.ex.Bosnien haft krig under längre tid.Genom det socialistiska systemets sönderfall i har fattigdomen därdels synliggjorts och dels fördjupats. I länder med snabb reformering tillmarknadsekonomi sker dock snabba standardökningar. Problemet är koncentrerattill länder som fastnat i de socialistiska strukturerna och som saknar politiskförmåga att snabbt avveckla dessa. Därutöver finns ett fåtal länder iCentralamerika, och i den fattigaste kategorin. Fattigdomfinns naturligtvis också i medelinkomstländerna fast i väsentligt mer begränsadomfattning. Likväl utgör fattigdom betydande problem i ochLatinamerika.Liberalisering, privatisering och rättsstatPå samma sätt som välståndet i och andra utvecklade länder hade singrund i övergången till fri företagsamhet och frihandel inom rättsstatens ramoch en höjd utbildningsnivå är motsvarande process en nödvändig förutsättningför en snabb utrotning av fattigdomen i u-länderna.Människor vill själva ta sig ur fattigdomen. De bär på många idéer om hur dettasnabbt skall kunna förverkligas. Frihet för idéer och företagande i kombinationmed arbetsvilja ger snar utdelning i ökad levnadsstandard. Erfarenheten visarentydigt att också mycket fattiga befolkningar som saknar utbildning ochläskunnighet snabbt förmår vända utvecklingen till sin egen fördel. Den somsjälv känt hungern slita i inälvorna, sett barn, syskon och andra nära och käradö i svält och sjukdomar behöver inga andra incitament för att ta tillvara varje möjlighet att förbättra tillvaron för sig själv och de sina. Det är enbart i de teoretiska världsförbättrarnas värld som stora ledare eller monopolpartierförmodas vara nödvändiga för att skapa utveckling.UtvecklingDen alldeles avgörande faktorn för att snabbt utrota den utbredda fattigdomen är att skapa blomstrande familjejordbruk. Hårdreglering, tvångsuppköp,priskontroller och kollektivisering hindrar hårdhänt jordbruksutvecklingen påmånga håll. Den självägande bonden har motarbetats med livsmedelsbrist somsjälvklar följd.Att åstadkomma en snabb fattigdomsavveckling handlar om att frigöra den lillamänniskans skaparkraft och att ge henne rätten att äga sin bostad, sin mark,sitt lilla hantverk eller sitt småföretag. Utan frihet och äganderätt blir detingen utveckling. Alla resurser skall tas tillvara. Flickors utbildning och lika villkor för kvinnor och män har visat sig vara effektiva sätt att stimulera ensnabb utveckling.Samtidigt har statsmakten en central funktion i att värna rättvisan och lagensöverhöghet. Makteliter, korrumperade statstjänstemän och partibyråkrater fårinte trakassera den enskilde. Den korrupta statsmakten är ett vanligtutvecklingshinder. Statsmakten skall koncentrera sig på sina viktiga uppgiftervilka förutom rättsstaten är att främja en god utbildning för alla medborgare,en grundläggande hälso- och sjukvård, vägar, vatten och avlopp och annaninfrastruktur som inte kan marknadsfinansieras. Ett sunt penningsystem som integenom hög inflation berövar de svaga deras knappa resurser är också en absolutförutsättning för en hållbar snabb utveckling. Därutöver skall statsmakten varamycket återhållsam med eget agerande. Däremot behövs tydlig lagstiftning somanger de spelregler inom vilka de enskilda och företagen har att verka.VärldsmarknadenFör omfattade världsmarknaden enbart en knapp fjärdedel av världensbefolkning. Den tredjedel som då levde inom kommunistblocket var nästan heltavskuren från denna. I var den merkantilistiska strävan attavskärma ekonomierna från omvärlden, framför allt i fruktan från den dominerande grannen i norr. Denna ambition förverkligades och i blev ländernaavskärmade autarkier med ineffektiva ekonomier och ökad fattigdom.I , främst , ansågs självförsörjningen ha ett egenvärde. Handelnminimerades för att minska påverkan från omvärlden. I ochNordafrika där den arabiska socialismen var dominerande avskärmades ocksåekonomierna genom statsdominans i näringslivet. Det stora undantaget varoljehandeln som förde upp ett antal närmast feodala länder till ett högtvälstånd. Avskärmningen från världsmarknaden var mest tragisk i . Denafrikanska socialismens förespråkare utformade politiken i ambition omsjälvförsörjning och i rädsla för nykolonialism. Detta som beroendetav utländska statsmakter tilläts öka katastrofalt.Nu är läget ett annat. Världsmarknaden växer kraftigt i betydelse och omfattaralltfler länder på jordens alla kontinenter. är de storahandelsströmmarna dominerade av , och västraStillahavsområdet. Men länder i övriga regioner integreras i världsmarknaden och förbättrar därmed radikalt förutsättningarna för en snabb fattigdomsutrotning. Världsmarknaden handlar inte enbart om varuutbyte utan lika mycket om denkunskapsöverföring som är förknippad med varu- och tjänstehandel och omdirektinvesteringar. Erfarenheten visar att ny teknologi, organisation ochföretagsform främst överförs via handel och direktinvesteringar. Konkurrensensätter press på landets egen företagsamhet och dess myndigheter. Låg kvalitetoch ineffektivitet får svårare att överleva. Det blir allt svårare att hävdakastsystem och diskriminering av kvinnor i ekonomier där kunskap och förmåga tas till vara. För anhängare av kastväsende, apartheid eller andra diskrimineringar ses världsmarknaden som ett hot, därför att den främjar konkurrens och därmedtillvaratagande av resurser och förmåga.De utländska investeringarna i ökar snabbt och är nu ca fyra gångerstörre än biståndet. De söker sig främst till de fattigaste med godutveckling. Direktinvesteringarna är av särskilt hög kvalitet, eftersom dethandlar om privata investeringar gjorda efter noggrann riskbedömning. I defattiga finns sällan eller aldrig börser eller utveckladekapitalmarknader vilket försvårar eller omöjliggör rent finansiellainvesteringar. Marknadsekonomins institutioner måste utvecklas.För i snabb utveckling råder ingen brist på kapital. Problemet äroftast att länderna inte kan absorbera det investeringskapital som erbjuds. Försådana länder bör biståndet nedbringas till ett minimum eller upphöra helt,eftersom direktinvesteringar har högre tillväxtpotential än offentligtutvecklingsbistånd.BiståndetFormellt utvecklingsbistånd spelar en blygsam roll för utveckling.Det totala flödet uppgår till , motsvarande en procentav u-världens samlade produktion. För är det och för knappt 1,5. Den enda region där biståndet har en stor volym ärAfrika där det uppgår till om och räknas bort.Dessa två i särklass största ekonomier har nämligen ett mycket litetbistånd. I har ett 40-tal länder bistånd på av BNP varav cirka hälften över 20 procent.För en handfull länder i , och spelar biståndetockså en stor roll. och har bistånd på nivån av BNP.Laos och respektive och ligger på 10-procentsnivån, medan , , och ligger på drygt sex. (Ettantal mycket små ö-ekonomier i och medräknas inte på grund av sin litenhet.) I Stilla havsasien och liksom i uppgår biståndet enbart till några promille av regionernas samlade ekonomier.Katastrofbistånd är den kanske viktigaste biståndsformen. Den är viktig för atthjälpa länder som råkar in i tillfälliga problem till följd av naturkatastrofer, krig eller andra temporära svårigheter. Katastrofhjälpen i södra vartill exempel mycket framgångsrik att förhindra humanitära katastrofer under femår av svår torka. Det viktiga med katastrofbistånd är dock att avsluta det itid, så att framför allt inte livsmedelsbistånd utgår så länge så att grundenrycks undan för fortsatt inhemsk livsmedelsproduktion. Omfattningen är beroendeav de katastrofer som inträffar.De fria och frivilliga organisationernas bistånd är bärare av engagemang ochkunskapsöverföring - genom personliga insatser - och har stor betydelse trotsatt biståndet volymmässigt uppgår till små belopp. På åtskilliga håll i Afrikasvarar t.ex. missionsskolorna för en betydande del av undervisningen - iTanzania för över hälften av sekundärutbildningen. Detta är det område därinsatserna behöver ökas.Skuldavskrivningar utgör den mest problematiska formen av bistånd både praktiskt och moraliskt. Svårt skuldsatta länder har ofta lånat upp stora summorutomlands i tider när man haft gott inflöde av oljeinkomster ellerbiståndspengar och därmed intecknat framtiden. har de upplånade pengarnaanvänts på ett sätt som kommit befolkningen till godo. Det moraliska dilemmatbestår i det orättfärdiga i att belöna ett ansvarslöst och ofta korruptbeteende. Det praktiska problemet består i att en skuldavskrivning genast skapar utrymme för ny upplåning och fortsatt ansvarslös politik. Skuldavskrivningarbör reserveras för de fall när en ny demokratisk regim efterträder en äldrekorrupt och skuldsatt sådan. Låginkomstländer med hög skuldsättning får normaltbistånd som gott och väl täcker skuldtjänstkostnaderna.Det bilaterala stat-till-statbiståndet är det volymmässigt dominerande och kan i måttlig skala ha goda effekter när det koncentreras på kunskapsöverföring t.ex. vad gäller rättsstaten och demokratin, miljöfrågor, samt satsning pågrundläggande undervisning och hälsovård. Stora volymer stat-till-stat-biståndhar erfarenhetsmässigt tenderat att få negativa effekter.Erfarenheter från fyra biståndsländerFyra svenska biståndsländer uppvisar stora olikheter vad avserutvecklingsinriktning och utvecklingsförmåga. Det finns lärdomar att dra avutvecklingen i dessa.Vietnam var fram till 1986-87 en kommunistisk planekonomi starkt influerad avoch understödd av . Ekonomin växte påtagligt långsamt trots massivt sovjetiskt bistånd. Hastigt bortfallna biståndsbelopp på uppskattningsvis av BNP tvingade fram en kursomläggning bort från den socialistiskaplanekonomin.Reformprogrammet "doi moi" lanserades 1986 med begränsade förändringar inomjordbruket. 1989 breddades programmet både i omfattning och i takt. På kort tidavvecklades jordbrukskollektiven och marken återgavs till familjejordbruken. Deflesta priser blev fria, privata företag tilläts och uppmuntrades på de flestaområden. Handel och investeringar öppnades. Penningpolitiken och underskottenstramades åt och hundratusentals övertaliga i statsföretagen avskedades. stabiliserades ekonomin och tillväxten har i genomsnitt varit åtta procentunder . Export och investeringar växer med tvåsiffriga belopp.Den chockterapi som varit så framgångsrik i har faktiskt här enmotsvarighet i ett fattigt u-land. Lärdomen från är säkert tillämplig iandra stagnerande biståndsberoende länder med socialistisk planhushållning.Vietnam är dock fortfarande en hård enpartidiktatur, där den personliga rörelse- och tankefriheten är kraftigt beskuren.I ett tredjedels sekel har erhållit mycket stora biståndsflöden meduppemot av BNP. Med ett kort undantag har landet levt i fred och utan naturkatastrofer och andra besvärande yttre störningar. Ändå är idagett av världens absolut fattigaste länder. Trots enorma biståndsflöden tillstaten är det svårt att spåra några positiva effekter av de storapenningflödena.Det finns ingen anledning att tro att befolkning skulle vara mindrekapabel till utveckling än andra länders. Orsaken är den tanzaniska statenssystematiska blockering av privata initiativ. Så tvingades t.ex. självägandebönder ihop i kollektiva byar, vilket fick förödande resultat.En allomfattande grundläggande utbildning saknas. Bara hälften av alla barn fårutbildning. Hälsovården är bristfälligt utbyggd och det krävs ofta mutor för att få del av den statliga hälsovården. Underhåll av vägar och annan infrastrukturär mer än bristfällig. Biståndsgivarna har gjort omfattande investeringar, somsedan fått förfalla. Statsmakten är ofta korrupt, det är svårt att verka ilandet utan mutor och förbindelser. I en relativt central stadsdel i huvudstaden har trots decenniers bosättning ännu inte någon rudimentärstadsplan gjorts och man saknar vatten, avlopp och sophämtning.Alla bedömare pekar på det enorma biståndsberoendet och de negativa effekterdetta har. Varje samhällsproblem förväntas biståndsgivare ta ansvar för ochfinansiera. Landet har de facto själv lämnat ifrån sigbeslutsrätten för väsentliga delar av utvecklingen. Regeringen är mer beroendeav biståndsgivarorganen än sitt eget folk. För del är det angeläget att avbryta biståndet till den tanzaniska staten. Detta är den mest positiva åtgärd kan göra för hårt prövade folk.Moçambique befinner sig nu i en mycket gynnsam period. Ett osedvanligt grymtinbördeskrig har upphört. Fred råder och en försoning haråstadkommits mellan de två krigförande parterna, Frelimo och Renamo. Försoningen har tagit närmast häpnadsväckande former där de båda partierna bedyrar varandra sin högaktning och enas kring politikens huvudinriktning. Från att ha varit enenpartistat råder nu flerpartidemokrati, där de olika partierna respekteras.Från att ha genomgått inbördeskrig råder det ett öppet samhällsklimat.Det råder också enighet om en kraftig omläggning bort från den socialistiskaplanekonomin till marknadsekonomi. Marknader avregleras och privatiseras.Moçambique öppnar sig mot omvärlden vilket har särskild betydelse genom närheten till det demokratiska . Den positiva situationen till följd av fred,demokrati och marknadsekonomi förstärks ytterligare av att landet nu får godaregn efter många års torka. Det hjälper under övergångsfasen.Befolkningen har bitter erfarenhet av de påtvingade moderniseringsprojekten.Inbördeskriget, svälten och sönderfallet har fått människor att mer lita tillden invanda traditionella ekonomin än projekt uppifrån.Det finns emellertid också oroande inslag i den positiva bilden. Den statligakorruptionen är omfattande och växande. Det försvårar och förhindrar både lokala investeringar och de så välbehövliga direktinvesteringarna från utlandet.Polisen uppfattas inte som de svages värn utan är snarare fruktad för sinsträvan efter att skaffa sig illegala inkomster. Det krävs ett snabbt ochresolut ingripande mot dessa tendenser. Endast i en rättsstat kanmarknadsekonomin fungera och företag blomstra.Sydafrika kan gå en ljus framtid till mötes. Apartheids systematiskarasdiskriminering har efterträtts av en pluralistisk demokrati med ett stortmått av försoning och samförstånd. Uppgörelserna med det förflutna syftar till att genom att bringa klarhet förhindraupprepning och läka såren och inte till vedergällning. Arvet från apartheid ärtungt. Det var inte bara de mänskliga rättigheterna som kränktes. Den storamajoriteten av landets befolkning förvägrades rimliga utvecklingsmöjligheter.Rätten att äga jord, starta företag, utbilda sig, välja yrke och anställning var starkt begränsad. Arbetsmarknaden, bostadsmarknaden, utbildningen och de flesta andra samhällsområden var genomreglerade. För den stora majoriteten av landetsbefolkning påminde situationen i väsentliga avseenden om den i Östeuropa.Avreglering, privatisering och stabilisering är en huvudinriktning för denekonomiska politiken. Apartheidtidens många statsmonopol skall brytas upp ochprivatiseras. En övertung och byråkratisk offentlig sektor skall minskas och fåändrad inriktning. skall minskas med över 100 000 tjänstemän. Skattetrycket, främst bolagsskatten, skall bringas ner. Parallellt med dettaskall budgetunderskottet och inflationen minskas.Särskilt viktigt är att etablera en rättsstat, vilket liksom i ärsvårt när statsmakten tidigare saknade moralisk legitimitet. Den stigandekriminaliteten utgör ett mycket allvarligt samhällsproblem. Kan inte den bringas under kontroll hotas utvecklingen allvarligt främst i storstadsområdena.Särskild prioritet har breddningen och kvalitetsförstärkningen av dengrundläggande utbildningen, så att alla barn och ungdomar får en godgrundutbildning. Erfarenhetsmässigt är det den i särklass viktigaste satsningenett u-land kan göra.Den sydafrikanska regeringen betonar att landets utveckling måste ske av egenkraft. Utländska biståndsinsatser begränsas till högst en halv procent av BNPoch dirigeras till en särskild fond. Syftet är att se till att statsmakten integörs biståndsberoende, utan att biståndet används framför allt tillkunskapsöverföring. av isolering av finns ett stort behovatt ta till sig internationella erfarenheter på samhällslivets alla områden.Sydafrika integreras nu i världsmarknaden och i det regionala samarbetet.Öppenhet och konkurrens bryter upp apartheidårens inkrökta föreställningar ochsamhällsstruktur. Genom dominerande roll med uppåt hälften av samlade ekonomi har landets utveckling stor betydelse för andra länder iregionen. Samarbetet inom SADC och frihandelsavtalet med kan ge godaförutsättningar för hela regionens utveckling.AfrikaUtvecklingen i har varit en besvikelse. På många håll har fattigdomensnarast ökat. De stora förväntningarna i samband med självständigheten har bytts i besvikelse och förtvivlan.Den negativa utvecklingen måste brytas. Det finns ingen anledning att av någotslags förtäckt rasistiskt skäl acceptera att utvecklingen i skall gåsämre än vad den gör på andra håll. Det är inte afrikanerna det är fel på utanpå den förda politiken. Den afrikanska socialismen och de föreställningar dennabygger på har haft särskilt allvarliga konsekvenser i just . Det handlarom länder som länge var beroende av en främmande statsmakt på andra sidan haven. Underkastelse och beroende av beslut utifrån och uppifrån kom att genomsyrasamhällena. Även om kolonialismen ibland kunde ge vissa positiva effekter, t.ex. rättssystem, skolor och viss infrastruktur, så byggde den på föreställningenatt afrikanerna var undersåtar som skulle styras. Omyndigförklaringen avmedborgarna var grunden i detta system. Därför drabbas också särskilthårt av föreställningen att det är staten som ansvarar för utvecklingen och inte individerna. Beroendet av ett främmande lands statsmakt flyttades över tillberoendet av det egna landets statsmakt. Det personliga ansvaret utplånades. flesta fall förvärrades detta ännu mer genom att det egna landets statsmaktraskt återigen blev beroende av utländska statsmakter genom ett omfattandebiståndsflöde. Den destruktiva attityden att samhällsproblemen bäst löses avnågon annan kom därmed att leva kvar. I åtskilliga anses varje samhällsproblem främst vara en uppgift för utländska biståndsgivare attidentifiera, finansiera och även försöka lösa. Den förlamande effekt detta harpå det egna ansvarstagandet och förmågan är ett av grundproblem.Varje folk måste utvecklas av egen kraft. Arbetsvilja och skaparkraft måstfrigöras och de goda dygderna belönas. Flit, sparsamhet och företagande är degoda borgerliga dygder utan vilka inget samhälle kan utvecklas. Uppgiften för de afrikanska länderna är nu att drastiskt reducera statsmaktens förlamande roll.Huvuddelen av samhällsutvecklingen måste ske i det civila samhället och iföretagsamheten. I första hand måste den afrikanske bonden få rimliga villkoratt försörja sig själv och de sina.