mot · GJ02K33 · 1996-03-28 00:00:00 — med anledning av prop. 1995/96:167 uppdragsverksamhet avseende kollektivtrafik, m.m. Den kommunala kompetensen bestäms dels av s.k.speciallagar, dels av kommunallagen. Speciallagarna gerkommunerna ett särskilt ansvar för områden som vård,utbildning och omsorg. Kommunallagen anger i 2 kap. undervilka förutsättningar en kommun därutöver får ta på siguppgifter. Bestämmelserna skall garantera att kommunernaverkar för medlemmarnas bästa. En sådan regel säger attkommunerna bara får befatta sig med uppgifter av allmäntintresse som har anknytning till kommunernas geografiskaområde eller deras medlemmar (2 kap. 1 §). Denna centralaregel - lokaliseringsprincipen - kompletteras av andrabestämmelser om bland annat självkostnad vidavgiftssättning och likabehandling avkommunmedlemmarna. Det är med stöd av denna allmännakompetens som kommunerna driver verksamhet inom blandannat sektorer som kultur och fritid.För näringsverksamhet finns en särskild regel (2 kap. 7 § kommunallagen)som tillåter kommunen att driva sådan bara om den drivs utan vinstsyfte ochsyftar till att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åtmedlemmarna. All annan näringsverksamhet ligger utanför den kommunalakompetensen och strider mot kommunallagen, dock med undantag för sådannäringsverksamhet som kommunerna enligt speciallagstiftning kan ha rätt attdriva. Kommunernas kompetens inom detta område är sålunda starktbeskuren. Affärsverksamhet har av tradition ansetts främmande förkommunerna, som är skyldiga att varsamt förvalta medlemmarnas tillgångar.Kommunallagens bild av den kommunala verksamheten stämmeremellertid illa med verkligheten. I strid mot lagen driver många kommunernäringsverksamhet som inte är allmännyttig utan tvärtom direkt konkurrerarmed privata företag.Det finns flera orsaker till att kommunerna ökat sinnäringsverksamhet på de öppna marknaderna. Den ökade frihet somkommunala enheter har fått har lockat dem att ta externa uppdrag. I ett svårtekonomiskt läge har de velat öka intäkterna genom att sälja tjänster tillenskilda individer eller företag. Ofta har motivet varit att den kommunalaenheten vill sysselsätta personal som blivit övertalig, men ändå behållits.Den ökade kommunala näringsverksamheten inger dock oro. För det förstaär näringsverksamhet ingen naturlig uppgift, utan i principoförenlig med verksamhet. Ett ökat kommunalt engagemang pådetta område kan dessutom dra till sig resurser som borde användas för denkommunala kärnverksamheten, till exempel utbildning och omsorg.För det andra snedvrider offentlig näringsverksamhet konkurrensen.Ytterst beror detta på att offentliga aktörer har tillgång till skattemedel.Äveneffektiva privata aktörer kan komma att stå sig slätt mot skattefinansieradekonkurrenter. Det är väl belagt, senast genom den s.k. underprissättnings-utredningen, att offentlig näringsverksamhet skadar näringslivet. Det ärdärför angeläget att se över kommunernas kompetens på detta område medutgångspunkten att denna bör minska.Regeringens förslag om försöksverksamhet med uppdrags-verksamhet innebär en utvidgning av den kommunala kompetensen inom dens.k. kollektivtrafiken och går därför i fel riktning. Det utgår dessutom frånden felaktiga tanken att konkurrensen inom olika sektorer av näringslivetförbättras om kommunerna eller andra offentliga organ kliver in på arenan. Istället snedvrider och försvagar detta konkurrensen. Kraven på sär-redovisning, affärsmässighet m.m., som enligt propositionen skall ställas påde kommunala bolagen i försöket, ändrar inte på detta grundläggandeförhållande. Eftersom affärsverksamhet i grunden är främmande förkommunerna finns det all anledning att befara att andra hänsyn än deaffärsmässiga kommer att styra bolagens sätt att bedriva verksamheten. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställsatt avslår regeringens proposition 1995/96:167Kommunal uppdragsverksamhet avseende kollektivtrafik, m.m. ienlighet med vad som anförts i motionen.