mot · GK02L209 · 1996-10-07 00:00:00 — Svensk ekonomi och arbetsmarknad har under de senasteåren genomgått avsevärda förändringar. Företagen och derasanställda verkar i en alltmer internationell miljö. Den friarörligheten för kapital, personer, tjänster och varor påverkarSverige och det svenska regelsystemet. Dagens öppnainternationella kapitalmarknad har också väsentligt ändratförutsättningarna för svensk ekonomi och svenskt näringsliv.I dagens näringsliv har bl.a. som en följd av denna utveckling ett flertal nyaföretagsformer uppstått. En av de snabbast växande är franchising.Franchisesystemen kännetecknas av en stark ensidighet - för att inte sägautnyttjande av den svagare parten - franchisetagaren.Europarådet antog 1992 med anledning av en rapport utarbetad avriksdagsledamot () en rekommendation därmedlemsregeringarna anmodas att införa och harmonisera lagstiftning omfranchising samt i avvaktan på en lag verka för etiska regler. harhittills alltid sett till att leva upp till rekommendationer ochbörså göra även . () har även i ett memorandum påmint medlemsstaterna om1992 års beslut.Franchising är nämligen en företagsform som vuxit kraftigt iSverige. Rubriker i pressen som "Franchising - hennes chans", "Missnöjdmed Seven-Elevens avtal", "Franchiseavtalen påtagligt ensidiga", beskriveremellertid en del av verkligheten när det gäller detta relativt nya fenomen.Företagsformen franchising diskuteras därför livligt . Det är ingentillfällighet. Allt fler verksamheter - framför allt inom tjänstesektorn -"franchiseras", dvs. utarrenderas till enskilda personer som vanligtvis driverett filialföretag till "franchisegivaren". McDonald´s, Polarn & ochSeven-Eleven är några exempel. De avtal som träffas mellan franchisegivarenoch franchiseföretagen är oftast ensidigt utformade till franchisetagarensnackdel.En allvarlig olägenhet med denna företagsform är att den inte ärlagreglerad. En statlig utredning lade fram ett förslag tilllagstiftning om franchising. Förslaget ligger alltjämt i Justitiedepartementet.Men är det att åstadkomma ett skydd för dessa ofta mycket utsattasmåföretagare.För franchisetagare finns en särskild organisation, (), som till skillnad från franchisegivarnas organisation,, är en förening enbart för franchisetagarna.Franchiseföreningen har - sedan man franchiseutredning uppträddesom part för franchisegivare - som medlemmar såväl franchisegivaresom franchisetagare. Denna organisation har avsiktligt konstruerats på dettasätt för att förhindra förhandlingar med FRO om s.k. agreed document. Mankan också uttrycka saken på så sätt att organisationen seglar under falskflagg.FRO är den enda organisationen i som tillvaratar franchisetagarnasintressen gentemot franchisegivarna när det gäller villkor i avtalen mellanparterna samt fackliga och sociala frågor i övrigt. FROs viktigaste uppgift äratt i förhandlingar med franchisegivarna söka åstadkomma ett huvudavtalmed en förhandlingsordning.Till en början bör franchisetagaren tillförsäkras rätt till viss uppsägningstidoch "saklig grund" vid uppsägning. Ett visst "indirekt besittningsskydd"liknande de regler som gäller för lokalhyresgäster bör även finnas.Franchisetagare måste i förenings- och förhandlingsrättshänseendelikställas med s.k. jämställda uppdragstagare. Här kan en jämförelse görasmed petroleumhandlarnas situation där man löst detta problem. En förenings-och förhandlingsrätt skulle medföra ett radikalt minskat behov avdetaljlagstiftning.FRO har förgäves sökt få förhandlingar till stånd om ett avtal medfranchisegivarnas organisation. vägrar dock envist attställa upp i förhandlingar med FRO. Detta är ett uppträdande som alltförmycket påminner om hur arbetsgivarna behandlade fackföreningarna i börjanav och gör att inte kan accepteras som enseriös organisation.I ett franchiseförhållande finns två parter: franchisegivaren ochfranchisetagaren. Teoretiskt föreligger ett avtal mellan två jämställda parter,men i praktiken är franchisegivaren ofta ett stort multinationellt företagmedan franchisetagaren i regel är en f.d. affärsanställd, restauranganställdeller liknande, vilket gör att franchisetagaren lever i en utsatt situation ochfåren starkt beroende ställning.I , och finns redan lagstiftning som skyddarfranchisetagaren. Enligt t.ex. lagstiftningen i är franchisegivaren skyldigatt informera om sitt företags ekonomiska ställning samt visa att han kanuppfylla de förpliktelser som han åtar sig gentemot franchisetagaren. Ettallvarligt problem i är att franchisegivaren ofta inte kan uppfylla sinakontraktsenliga förpliktelser mot franchisetagarna som därmed förlorar detkapital - ofta - som de satsat i rörelsen.Vi anser att det är nödvändigt att komma fram till en definition av"franchising". En definition som har bakgrund i affärsjuridik är följande:Med franchising avses ett affärsförhållande grundat på skriftligt avtal, enligtvilket ena parten, franchisegivare, ger andra parten, franchisetagare, rätt att,för egen räkning, inom visst geografiskt område bruka franchisegivarenssärskilda affärsidé, affärsmetoder och näringskännetecken, mot attfranchisetagaren förbinder sig att tillämpa av franchisegivaren uppställdavillkor för profilering. Med franchisetagare enligt denna lag förstås ävendelägare i franchisetagare, vilken/vilka i något avseende är personligenförpliktade att tillämpa avtalet.Inom EG har det utarbetats ett flertal direktiv där dethänvisas till franchiseförhållanden. Detta innebär att vi intekan undgå att i lag reglera denna företeelse. Även inomEuroparådet pågår som redan nämnts ett arbete som syftar tillatt lagreglera franchising. En lag skulle vara ett viktigt skyddför denna ofta svårt utnyttjade grupp av småföretagare.Något ytterligare utredningsarbete är heller inte nödvändigt.Det förslag som lades fram av ären utmärkt grund för lagstiftning.Det finns andra grupper i samhället med likartade problem somfranchisetagarna, framför allt när det gäller den beroende ställningen. Detgäller t.ex. hyresgäster, arrendatorer, kommissionärer och agenter.Lagstiftaren har , i flera fall sedan mycket länge, insett behovet avskydd för dessa grupper mot att den dominanta parten missbrukar sitt övertag.Franchisetagarnas beroendeställning är på intet sätt mindre än de nämndagruppernas. Tvärtom har man i detta fall, till skillnad från de övriga, inte enslyckats åstadkomma ett förtroendefullt samarbete mellan organisationer förparterna. Detta trots att FRO inbjudit den tidigare organisationen förfranchisegivarna till förhandlingar för att söka uppnå konsensus genomfrivilliga överenskommelser om regler, s.k. agreed document. finnsinte ens en renodlad organisation för franchisegivarna, ingen motpart.Lagutskottet har i tidigare betänkande hävdat, att några olägenheter medfranchising inte framkommit. Detta uttalande måste rimligen grunda sig på inte anser att det föreligger allvarliga tvister mellan parterna och -vilketpåståtts - att konkurser inte är vanliga. Detta är emellertid enmissuppfattning. Konkurser är minst lika vanliga bland franchisetagare somför övriga företagare och har förekommit också bland franchisegivare medbesvärande följder för franchisetagarna. Det finns dock ingen särskildregistrering av franchisetagare och därför inte heller någon registrering avjust konkurser i detta sammanhang. Ingen vet därför säkert hur det förhållersig härmed utanför de i branschen verksamma. Viktigt i detta sammanhangatt känna till är att en franchisetagare i sitt registrerade firmanamn inte fåranvända sig av franchisegivarens namn eller i övrigt ange att det rör sig omett franchiseförhållande.Det är däremot riktigt att tvister förekommer mycket sällan i denbetydelsen att tvister kommer till allmän kännedom eller till domstol. Dettaberor på att så gott som alla franchisekontrakt innehåller en skiljedomsklausuloch franchisetagarna har därför inte råd att driva en tvist. Inom FRO kännerman endast till ett enda fall som gått till sådan prövning och kostnadernahärför blev också orimligt höga, närmare 500 000 kr.Konkurrensregler och bestämmelser om s.k. gruppundantag löser intefranchisetagarnas problem - dessa regler tillgodoser endast franchisegivarnasintressen. Det minsta man kan begära är att den iavvaktan på lagstiftning åtminstone inrättar ett råd för upprätthållande avetiska regler liknande det regeringen i inrättat och Europarådetavsett med sin rekommendation. Ett sådant råd bör bestå av representanter förbåde franchisetagarnas och franchisegivarnas organisationer.Från lagutskottets sida har man ansett att någon lagstiftning på dettaområde inte borde införas mot bakgrund av att en självsanerande verksamhetskulle ha uppkommit och nämner som exempel inslag av bl.a.uppföranderegler och förekomsten av en etisk nämnd med uppgift att verkaför god affärssed på området.När det först gäller uppförandereglerna kan konstateras att dessa ensidigtutfärdats av branschen - franchisegivarna - utan medverkan av den andraparten - franchisetagarna. Ingen skulle acceptera om man påarbetsmarknaden i övrigt skulle ha uppföranderegler utfärdade ensidigt avarbetsgivarna. Varför skulle det vara mera acceptabelt med ensidigt utfärdadeuppföranderegler i förhållandet franchisegivare-franchisetagare än mellanarbetstagare-arbetsgivare?När det sedan gäller den "etiska nämnd" som franchisegivarnasorganisation i inrättat så kan den inte betecknas som ett oberoendeoch fristående organ eftersom någon organisation som representerar enbartfranchisetagare inte är representerad i den. Nämnden är närmast att betraktasom en Potemkinkuliss - uppsatt av franchisegivarna, för att döljamissförhållandena i branschen! De av föreslagna etiska reglernaär något helt annat. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om behovet av lagstiftning om franchising.