mot · GK02U630 · 1996-10-07 00:00:00 — InledningVar och en av oss tillhör en minoritet - i varje fallutomlands. Minoritetsskydd är en svensk och en global frågaoch ett villkor för framtida stabilitet, säkerhet och fred i ettland såväl som internationellt.Vad är en minoritet? Det finns många olika definitioner eftersom allakonventionstexter förblir vaga på denna punkt och överlåter till staterna attsjälva definiera minoriteter. Det är alltså inte ett resultat av samspel mellanstater och minoriteter. En bra definition att utgå från är dock den somformulerades av . Han var "specialrapporteur" till den av FN:s underkommissioner som sysslade med åtgärdermot diskriminering och skydd för minoriteter. En minoritet är enligtCapotorti en grupp som är numerärt mindre än resten av en stats befolkning,i en icke-dominerande position, vars medlemmar - som är medborgare istaten i fråga - äger etniska, religiösa eller språkliga särdrag som skiljer sigfrån resten av befolkningen, och som ger uttryck för trofasthet när detgäller att bevara sin kultur, sina traditioner, sin religion eller sitt språk.Minoriteter kan klassificeras som territoriella eller icke-territoriella.Territoriella minoriteter har bott i det aktuella området sedan urminnes tidertrots gränsjusteringar och politiska förvecklingar (man kallar dem ocksåursprungsbefolkningar). Man talar om icke-territoriella minoriteter omgruppen lever utspridd eller är starkt mobil. Zigenarna, och likaså judarna iolika länder där de befinner sig, kan med fördel betecknas som utprägladeicke-territoriella minoriteter. Till den ovan givna kategoriseringen kangivetvis andra aspekter läggas. Man kan tala om religiösa, språkliga ochkulturella minoriteter, men även här är givetvis indelningarna glidande. Varjeförsök till kategorisering leder till slutsatsen att mångfalden är stor iminoriteternas och i hela världen.I nationalismens homogeniserades befolkningarna med skildamedel. I vissa fall ändrades gränser, i andra fall ombads, stimulerades ellertvingades de språkligt, religiöst eller kulturellt avvikande att anpassa sigtillmajoriteten. Förvisso har flera av små befolkningar, ibland kalladehistoriska folk, blivit offer i ett politiskt spel som de haft minimal möjlighetatt själva påverka. Behandlingen av minoriteterna har också varit enåterspegling av storpolitiska förhållanden. Majoriteternas press motminoriteterna uppvisade variationer över tiden och mellan de politiskasystemen. I stort sett var senare i en period dåavvikarna, minoriteterna, stod lågt i kurs i . I många fall är den etniskamobiliseringen en motreaktion mot nationella rörelser, mot nationsbyggande,mot nationalism eller mot statlig expansionism. En etnisk grupp kan väljaolika nivåer för sin politiska aktivitet.Minoriteternas problem ligger i tiden, och man kan naturligtvis fråga sigvarför det är så. Det hänger delvis samman med de stora politiskaprocesserna som gobaliseringen, resp. centraliseringarna - en drivkraft motstörre politiska enheter. I väst tycks integrationen, skapandet av ett stortEuropa, automatiskt ha givit upphov till mottendenser. Maktaspirationer icentrum har följts av lokala och regionala reaktioner. Det finns framför en ökad medvetenhet hos regionalt baseradeetniska grupper. I viss mån kan man tala om etnoregionala rörelser somframfört krav på självstyrelse (exempelvis , och defransktalande i i ).Man kan dock peka på att det rör sig om en global tendens. satte sig etniska grupper i rörelse på olika håll: medborgarrättsrörelseniUSA; rättigheterna för de fransktalande i aktualiserades; frågan omindianernas status i kom på dagordningen; i kom mantill insikt om att arbetsmigrationerna hade kulturella effekter.Ursprungsbefolkningenspolitiska roll i nationalstatenUrsprungsbefolkningens politiska roll i en stat, som göranspråk på att vara en enhetlig nationalstat med en endagemensam kultur, blir ofta problematisk. De flestaursprungsfolk har befunnit sig i den situation attderas språk och kultur inte varit tillåtna. Vilka moraliskaproblem kan en person från ett ursprungsfolk drabbas av omdenne arbetar inom det dominerande samhällets statsapparat.Är lösningen självbestämmande för ursprungsfolken?I FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter finnssärskilda bestämmelser om att den som tillhör etniska, religiösa ellerspråkliga minoriteter inte ska förvägras rätten att i gemenskap med andramedlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig till och utövasin egen religion eller använda sitt eget språk. I denna konvention särskiljsinte ländernas urbefolkning från andra minoriteter. konvention ombarnens rättigheter finns emellertid en bestämmelse som också nämnerpersoner som tillhör en urbefolkning utöver minoriteter.Inom finns en ramkonvention om mänskliga rättigheter somanger att "konventionens fri- och rättigheter skall tillkomma envar utanåtskillnad av ... tillhörighet till nationell minoritet...". Det finns dockingenartikel som uttalar något om minoriteters rätt till ett eget kulturliv, religioneller språk. Konventionen har undertecknats av . finnsockså en som berör urbefolkningar (egentligenursprungsfolk och stamfolk) i självstyrande länder. Med urbefolkning avsesbefolkning som fanns i landet vid tiden för erövring eller kolonisation ochsom till betydande del upprätthållit egna kulturella, ekonomiska, språkligaeller politiska institutioner in i vår tid.Enligt nr 169 har regeringarna att se till att ursprungs-folkens och stamfolkens rättigheter skyddas, det gäller deras identitet,institutioner, egendom, arbete, kultur och miljö. Dessutom har de sammarättigheter som andra medborgare, genom den nationella lagstiftningen.Regeringarna skall samråda med folken ifråga beträffande åtgärder somdirekt kan beröra dem och skapa medel för dem att delta i beslutsfattandet.Enligt konventionen skall dessa folks äganderätt och besittningsrätt till som de traditionellt bebor erkännas. Åtgärder skall vidtas för att skyddaderas rätt att nyttja mark som inte uteslutande bebos av dem. Särskilduppmärksamhet fästs vid nomadfolkens situation. Ursprungsfolkens rätt tillnaturtillgångar som hör till deras mark skall särskilt skyddas. De skall ha rättatt delta i användningen, förvaltningen och bevarandet av dessa tillgångar.Andra frågor som berörs i konventionen är anställnings- och arbetsvillkor,yrkesutbildning och hantverk, social trygghet och hälso- och sjukvård,utbildning, språk och kommunikation, samt kontakter och samarbete överriksgränser.Sverige röstade för denna konvention, men har ännu inte undertecknat den,vilket däremot , , och gjort. I slutet av 1994skrev också och under. Många nationalstater vill inteerkänna att ursprungsfolken är just folk. De får nämligen då ett antalrättigheter enligt den internationella folkrätten, rätt att bilda egna stateretc,vilket nationalstaterna ser som ett hot. Än garanteras många av dessafolk inte de rättigheter och det självbestämmande som nämns i FN:sdeklaration om de mänskliga rättigheterna och som de själva krävt, tillexempel vid för urbefolkningar konferenser i iKanada 1975, i i , i i , iPanama , i i och i i ,eller vid FN-konferenser i i Schweiz:Eftersom ursprungsfolken är egna folk och nationer bör de ha fulltsjälvbestämmande över sina landområden, sina institutioner och sig själva.Även om de inte väljer att upprätta egna stater bör de ha full rätt att påolika sätt delta i sitt lands politiska och kulturella liv, använda sinalandområdens naturresurser som de tidigare gjort, återfå eller ersättas förde landområden de förlorat.De bör få fortsätta att utöva sina seder och bruk inklusive sin religion pådet sätt de vill.Ursprungsfolkens kulturer är en del av hela mänsklighetens kulturarv. Mende kräver utbildning på sina egna språk och rätten att använda sitt eget språki kontakterna med den omgivande staten, rätt att få kontrollera hur deraskunskaper, konst, konsthantverk, litteratur, döda förfäders kvarlevor ochgravplatser behandlas, arkeologiskt eller på annat sätt av museer eller avandra. (UrFjärde )Etniska och språkligaminoriteterEtnisk och språklig identitet är en integral del avminoriteternas rätt till självbestämmande och skulle erkännasav alla stater eller nationer genom en ny politik avmångkulturell art.Ingen annan rätt har varit så omdiskuterad som rätten till självbestämman-de. Minoriteter i mångkulturella samhällen behöver utrymme att upprätthållasina kulturer och sina språk. Vi menar att minoriteter skulle få en positivsärbehandling i vissa områden utöver jämlikhetspolitiken för att få möjlighetatt leva med sin identitet enligt sina traditioner.Invandringens förändring i SverigeInvandring har starkt påverkat det svenska samhället underde . Men det är inte ett nytt fenomen.Individer och grupper har rört sig mellan länder och riken ialla tider. Sedan medeltiden har människor med olika etnisktillhörighet invandrat till och präglat livet ochutvecklingen på olika orter och inom olika samhällsområden.Under har invandringen förändrats.Det är inte längre behovet av arbetskraft inom den svenskaindustrin som förklarar invandringen utan många lämnar sinaländer för att söka skydd och bättre framtidsutsikter iSverige. Flyktingstatus och familjeåterförening är numeradominerande grunder för invandrare att få stanna i Sverige.Dagens invandrare kommer i stort sett från hela världen. Antalet nationa-liteter är mer än 100. Ca 20 nationaliteter omfattar mer än 10 000 individeroch ytterligare ca 10 omfattar mer än 1 000 individer. Av dem som bor iSverige är eller omkring 800 000 personer födda i utlandet. Räknarman även in andra generationens invandrare blir andelen eller 1,5miljoner personer. Invandringen leder till att helt nya kunskaper ocherfarenheter förs in i det svenska samhället. En rad nya verksamheteretableras, inte minst inom servicenäringarna. Nya kulturella och religiösayttringar och vanor blir synliga.Språk och kultur är oupplösligt förenade med varandra. Språket äravgörande för sammanhållningen och är den ojämförligt viktigaste identitets-och kulturbäraren. På så vis är stöd till undervisning i det egna språket i höggrad ett stöd till invandrarnas möjligheter att bevara och uttrycka det egnakulturella arvet. Att behärska ett modersmål är också av stor betydelse för attvidmakthålla sammanhållningen mellan olika generationer och för attmöjliggöra en återvandring.Kunskapen och förståelsen för vad som formar människors identitet ochbehovet av en fast förankring i den egna kulturen, historien och språket utgörsjälva kärnan i ett positivt identitetsbegrepp. För att synliggöra egnatraditioner och de villkor som gäller i de länder som invandrare kommer frånkan kulturen spela en viktig roll. Att fånga in den verklighet som gäller förinvandrarna bör vara en naturlig uppgift för alla statliga institutioner med enambition att uttrycka och gestalta idéer och tankar i tiden.Ansvaret för att bevara den egna traditionen ligger i första hand påinvandrarna själva. Det görs naturligast inom ramen för deras egnasammanslutningar och organisationer. Det är angeläget att stödet till dessaförstärks och ger utrymme för kulturella aktiviteter. Vi ser det också somnaturligt att det statliga stödet till folkbildningen i ökad utsträckning kommerinvandrarna och deras speciella behov till del. (SOU 1995:88 del 1: Kulturpolitikens inriktning; del 2: Att stärkamänniskors kulturella identitet)Religiösa minoriteterI hela världen finns det ca 11 olika storreligioner (var och enhar över 3 millioner medlemmar) och ca 26 mindretrossamfund, resp. erkända religiösa grupper.Artikel 2 av FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheternainnesluter även trossamfund och religionsfrihet: "är berättigad till allade fri- och rättigheter, som uttalas i denna förklaring, utan åtskillnad avnågotslag, såsom ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annanuppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning iövrigt. Ingen åtskillnad må vidare göras på grund av den politiska, juridiskaeller internationella ställning, som intages av det land eller område, tillvilketen person hör, vare sig detta land eller område är oberoende, står underförvaltarskap, är icke-självstyrande eller är underkastat någon annanbegränsning av sin suveränitet.Den internationella gemenskapen antog 1981 och 1993 deklarationer motreligiös intolerans: De uttalar sig om religionsfrihet, mot religiös intoleransoch mot diskriminering på grund av tillhörighet till en annan religion ellertrossamfund.Ett exempel av grovt religiös diskriminering på det internationella planet ärdet ockuperade Tibet:Tibets status vid tiden för den kinesiska invasionen 1949 måste bedömaspå grundval av moderna historia snarare , som försöker göra,dess äldre historia. var självständigt vid tiden för den kinesiskainvasionen. Det uppfyllde alla villkor för att vara en suverän stat enligtinternationell rätt. hävdar emellertid att inte hade någrainternationella förbindelser oberoende av och att inget land erkändeTibets självständighet. På grund av isolationistiska politik utveckladesinte några omfattande internationella relationer, men landet hade bilateralarelationer med omgivande länder, vilka faktiskt erkände . En studie avTibets historia visar att aldrig blev en integrerad delav . Under vissa perioder, som , var det faktisktså att stora delar av västra utgjorde delar av det tibetanska kejsardömet.I dag utgör , trots ockupation, ett självständigt land underillegal ockupation. Detta har erkänts av många, inklusive kongressen i USAoch , så som 1992.Invasionen och den olagligaannekteringen av : 1949-1951Kina hävdar att undertecknandet av den s k 17-punktsöverenskommelsen om år 1951skulle visa, att tibetanerna inte bara gick med på utan t o muppmanade den kinesiska armén att "befria" . Dentibetanska regeringen hade emellertid tvingats accepteradokumentet, och det undertecknades under hotet om enallomfattande militär erövring. Fördrag som påtvingats ettland under hot om eller användning av våld är inte giltigaenligt internationell rätt - ett påstående som den kinesiskaregeringen instämmer med.Mänskliga rättigheterDen kinesiska ockupationen av har kännetecknats avsystematiska och grova kränkningar av mänskliga rättigheter.Detta har resulterat i att över 1,2 miljoner tibetaner (ensjättedel av befolkningen) mist livet mellan 1951 och 1979och att c:a 80 000 gått i exil. Kränkningarna av de mänskligarättigheterna i är oupplösligt förbundna med Kinaskoloniala politik i , som inte kan tolerera någon form avopposition mot totalt kinesiskt herravälde över dettaterritorium. Organisationer som ochAsia Watch har dokumenterat och redovisat allmäntförekommande kränkningar av enskilda tibetaner och dettibetanska folket, dess kultur och religion. Olika FN-organisationer har också fortlöpande undersökt och tagit uppvittnesmål om brott mot mänskliga rättigheter i Tibet.Religion och nationell identitetBuddismen innebär mycket mer än enbart ett trossystem förtibetanerna; den omfattar allt inom deras kultur ochcivilisation och utgör själva kärnan i deras liv. Dentibetanska nationella identiteten har blivit omöjlig att skiljafrån religionen. Kort efter invasionen av började dekinesiska myndigheterna att undergräva traditionellasociala system och religion. Kloster, tempel och kulturellacentrum blev systematiskt plundrade och förstörda i östraTibet. Detta åtföljdes av offentliga fördömanden av religionoch förödmjukelse och förlöjligande av religiösa personer.1959 fanns det totalt 6 259 kloster med c:a 592 558 bofastamunkar och nunnor. 1976 återstod endast ett fåtalklosterinstitutioner. (skrift)Alltsedan 1979 har en viss ytlig religionsfrihet medgivits.Denna innefattade selektiv restaurering av helgedomar ochtillåtelse för människorna att ägna sig åt ritualer såsomprostrationer, circumbulationer o s v. Men spridandet avBuddhas lära motarbetas och står under strikt kontroll av dekinesiska myndigheterna. Intagningen till kloster regleras,antalet munkar är begränsat, man genomför politiskindoktrinering och klostrens förvaltning ligger i händerna påett virrvarr av statliga byråkratier.Det religiösa panoramat i SverigeReligionsfrihet är en av de grundläggande fri- ochrättigheterna enligt svenska regeringsformen. Kyrkor ochreligiösa samfund är emellertid underkastade lagar och regleri samhället. Religiösa seder som strider mot t ex brottsbalkenär inte tillåtna. Vi kan ta som exempel för är en svensk stad full av olikakulturer och trosuppfattningar. Det beror på att invandrare, från världens allahörn, har kommit hit och med sig har de tagit sina religioner, byggt sinakyrkor och skapat sina församlingar. Deras andliga rum är inte baragudstjänstlokaler, utan också naturliga samlingsplatser för social gemenskapdär de kan odla sin kultur.Mångfalden av trossamfund gör rikt på religiösa trosuppfattningar.Malmö är också en unik stad i ett annat hänseende. Sedan några år tillbakaträffas företrädare för de flesta olika religionerna en gång i ettprojekt kallat för tolerans och förståelse. Målet är att, genom attutbyta erfarenheter och diskutera gemensamma frågor, lära känna varandrabättre och öka förståelsen för de olikheter som finns mellan de olikatrosuppfattningarna. Runtom i världen ger religionerna upphov till konflikteroch krig - här byggs i stället broar, där samarbete, respekt och tolerans ärviktiga nyckelord. Det finns sammanlagt 32 olika religiösa föreningar iMalmö. Ovanstående religioner är de som 1995 fanns organiserade i Malmö.Enligt trovärdig källa håller sikerna i staden som bäst på med att organiserasig. Deras religion är hinduisk och kan därför, ,räkna in ännu en religion i det redan rika utbudet. har funnitsi men räknas inte som en renodlad religion utan mer somen filosofisk livsstil med religiösa förtecken. Rörelsen har 10 heltids-engagerade medlemmar och ett 150-tal sympatisörer.Ömsesidigt erkännande iden demokratiskarättsstatenSkall det finnas speciella rättigheter - en positivsärbehandling - för minoriteter för att bevara sin kultur, sinatraditioner, sin religion eller sitt språk? Och är det rättfärdigti det politiska sammanhanget? Tillhörighet till en kulturellgrupp är en grundrätt. Och det är en förpliktelse för staten attskydda etniska, religiösa eller språkliga minoriteter för derasmedlemmars frihets skull.I jämlikhetspolitiken betonar man alla medborgares lika värde, ochavsikten med denna politik har varit utjämningen av rättigheter ochförmåner. En jämlikhetspolitik betyder att det som införs ska vara likaöverallt, ett identiskt paket av fri- och rättigheter. Men man kämpar på så visofta för former av icke-diskriminering som är helt "blinda" för hurmedborgarna skiljer sig från varandra. Vad vi ombeds att erkänna medsärartspolitik är däremot den unika identiteten hos denna enskilda grupp,dess olikhet gentemot alla andra. Tanken är att det är just denna olikhet somhar ignorerats, skylts över eller införlivats med en dominerandemajoritetsidentitet.Genom särartspolitiken kommer således t ex urinvånarna att få vissarättigheter och maktbefogenheter som inte åtnjuts av andra kanadensare omman till slut enar sig om kraven på inhemskt självstyre, och vissa minoriteterkommer att få rätt att utestänga andra för att bevara sin kulturella integritet.Likvärdighetspolitiken bygger på idén att alla människor är värda sammarespekt. Men det kan leda till att den förnekar identiteten genom att tvingamänniskor in i en enhetlig form som inte gör dem rättvisa. Men vi kan gålängre: Den förment neutrala samling "särartsblinda" principer som ligger tillgrund för likvärdighetspolitiken i själva verket speglar en enda hegemoniskkultur. Det visar sig således att det bara är minoriteteskulturer ellerundertryckta kulturer som tvingas anta en främmande form. Det förmenträttvisa och "särartsblinda" samhället är följaktligen inte bara omänskligt(eftersom den undertrycker identiteter) utan också, på ett subtilt ochomedvetet sätt, högst diskriminerande.Även för särartspolitiken kan man säga att en universell möjlighet liggertill grund, nämligen möjligheten att forma och definiera sin egen identitetsom individ och kultur. Denna möjlighet måste respekteras lika mycket hosvarje enskild människa och kultur.Ligger lösningen alltså i att man erkänner varje folkgrupps rätt tillsjälvbestämmande? När kommissionen om global säkerhet behandlade dessafrågor pekade man bl a på riskerna för den globala säkerheten ochstabiliteten av en alltför långt driven "fragmentisering". skullevi i stället sätta in åtgärder för att angripa de bakomliggande orsakerna tillenminoritetsgrupps önskan att t ex bryta sig ut ur en stat - hjälp att upprätta enfungerande rättsstat där respekten för alla gruppers mänskliga rättigheterupprätthålls.Internationellakonventioner omminoriteternas rättigheterDe folkrättsliga normerna om de mänskliga rättigheterna -etc - gäller samtliga individer i en stat,således också dem som tillhör minoritetsgrupper ochurbefolkningar.FN:I flera finns referenser till skydd förminoriteter. Artikel 27 konvention ommedborgerliga och politiska rättigheter innehållerbestämmelser om att de som tillhör etniska, religiösa ellerspråkliga minoriteter inte skall förvägras rätten att igemenskap med andra medlemmar av sin grupp ha sitt egetkulturliv, att bekänna sig till och utöva sin egen religion elleratt använda sitt eget språk. Konventionen medger positivsärbehandling i syfte att stödja minoriteternas strävanden attbevara sin identitet och egenart. Också 1965 årsrasdiskrimineringskonvention innehåller regler om positivsärbehandling. I FN:s deklaration om minoriteters rättigheterfrån stadgas att staterna - genom lagstiftning ochandra åtgärder - skall skydda minoriteternas existens ochderas nationella eller etniska, kulturella, religiösa ochspråkliga identitet. Deklarationen är inte folkrättsligtbindande.Europarådet:Europarådets kommitté för nationella minoriteter slutfördeunder arbetet på en europeisk ramkonvention om skyddför nationella minoriteter. Ramkonventionen är det förstajuridiskt bindande multilaterala instrumentet ägnat åtminoritetsfrågor. Syftet med konventionen är att specificerade juridiska principer som staterna åtar sig att respektera föratt tillförsäkra skydd för nationella minoriteter. Det innebäratt konventionen i sig inte ger upphov till några rättigheter.Rättigheterna uppstår först genom de åtgärder som respektivestat vidtar för att uppfylla sina folkrättsliga förpliktelser.Konventionen som har antagits av ministerkommittén,öppnades för undertecknande . I januari 1996hade fyra av Europarådsstaterna ratificerat konventionen.Vid om mänskliga rättigheter i Wieni beslutade man att utarbeta ett förslag tilltilläggsprotokoll till om skydd för demänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.Protokollet tar upp sådana kulturella rättigheter som är avsärskild betydelse för skyddet av nationella minoriteter.Slutförandet av detta arbete har mött svårigheter, främstsvårigheten att identifiera specifika individuella kulturellarättigheter som kan betraktas som "fundamentala, universellaoch separata från andra redan i konventionen garanteraderättigheter. avbröts arbetet tills vidare. EuropeanCharter on Regional and Minority Languages har ännu interatificerats av Europarådsstaterna. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om att bör ratificera den europeiska ramkonventionen omskydd för nationella minoriteter tilläggsprotokollet till Europakonventionenom skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna(1993), European Charter on Re- gional and Minority Languages(1996) och nr 169,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om urbefolkningarnas rätt till självbestämmande,3.