mot · GJ02A30 · 1996-03-28 00:00:00 — med anledning av prop. 1995/96:148 Lokal samverkan mot arbetslösheten InledningI propositionen lägger regeringen fram ett förslag tillförsöksverksamhet för arbetsmarknadspolitisk samverkansom skall startas i ett antal kommuner. Propositionen är såvälsakligt som politiskt oklar. Det saknas tydliga riktlinjer förverksamhetens inriktning och en genomgång av all denförsöksverksamhet som har genomförts. Inte hellerpekas på förslagen som lagts av den arbetsmarknadspolitiskakommittén. Argumentationen drivs både för och emot endecentralisering och kommunalisering av dearbetsmarknadspolitiska insatserna utan att svårigheternaanalyseras och utan några klara slutsatser. Resultatet tycksvara en kompromiss mellan olika intressen som inte ärgenomtänkt.AllmäntMassarbetslösheten har fått fäste i vårt land. Den starkaexporttillväxten i industrin har inte kunnat generera mer änen begränsad sysselsättningstillväxt under de senaste åren.Efterfrågan på hemmamarknaden har varit dämpad beroendepå höga realräntor och försämrad köpkraft hos breda grupper.Nedskärningarna inom den offentliga sektorn har lett tillytterligare sysselsättningsminskningar.Bristen på efterfrågan av arbetskraft har kombinerats med strukturellaproblem exempelvis när det gäller kravet på kompetens och regionalaskillnader. Inte minst kvinnor har drabbats av strukturellaförändringar inom kontorsadministration och den kommunala sektorn.Sysselsättningstillväxten gynnar främst unga högutbildade i storstads- ochuniversitetsorter. Äldre lågutbildade i exempelvis skogslänen får allt störreproblem. Invandrare och arbetshandikappade tillhör de grupper som harsärskilda problem på arbetsmarknaden i alla kommuner. Personer mednedsatt arbetsförmåga drabbas extremt hårt i nuvarande situation.Nedsatt arbetsförmåga orsakas ofta av en blandning av medicinska,psykologiska, sociala och arbetsmarknadsrelaterade problem. Arbetslivs-inriktad rehabilitering kommer inte till stånd i tillräcklig omfattning. Denpågående allt hårdare avgränsningen av social- och arbetslöshetsförsäkrings-systemen gör att trycket på kommunernas socialbidrag ökar. första hälft fördubblades de kommunala socialbidragskostnaderna tillmer än . Den senaste sänkningen av ersättnings-nivåerna i a-kassa och socialförsäkringar till bidrar tillytterligaremerkostnader för kommunerna på ca . Förslagen om en"bortre parentes" i arbetslöshetsförsäkringen kommer att innebära att statenvältrar över ytterligare kostnader på kommunerna.Konkurrensen har ökat starkt på arbetsmarknaden. Det går många sökandepå varje ledigt jobb. God utbildningsnivå och yrkeserfarenhet efterfrågasförst och främst. Kraven på god hälsa, flexibilitet och beredskap tillövertidsarbete har ökat. Sammanfattningsvis har tendenserna till segregeringpå arbetsmarknaden tilltagit med åtföljande ekonomiska och sociala klyftorsom konsekvens.Kommunerna har försörjningsansvar för människor som bor i kommunen.Kommunen skall även sörja för goda levnadsförhållanden och en god socialmiljö för kommuninvånarna. Såväl ur ekonomisk som social synpunkt finnsdet goda skäl för att kommunerna engagerar sig starkt i att bekämpalångtidsarbetslöshet och finna alternativ till passivt bidragsberoende i olikaformer. Kommunerna har numera också ett direkt ansvar förarbetsmarknadspolitiska åtgärder för ungdomar och fördatortekverksamheten. Kommunerna står också för en betydande andel avde konjunkturberoende åtgärderna som beslutas av arbetsförmedlingarnasom exempelvis beredskapsarbete, utbildningsvikariat och ALU. Totalthandlar det om drygt 80 000 personer som får någon form av sysselsättninggenom kommunens försorg förutom ungefär ca 15 000 personer somgenomgår arbetsmarknadsutbildning på komvux. Kommunernas netto-kostnad för sysselsättningsfrämjande åtgärder bedöms av Kommunförbundetbli 1996 förutom statsbidraget som fortsätter attminska.Arbetslöshetens direkta och indirekta kostnader hotar alltmer omfattningenoch kvalitén på kommunernas primära uppgifter inom vård, omsorg ochskola. Det är inte konstigt att kommunerna med allt större kraft hävdar detkommunala ansvaret när det gäller att upprätthålla arbetslinjen och bryta dennedbrytande och farliga passiviteten. Inte sällan upplevs de arbetsmarknads-politiska åtgärderna av kommunerna som centralstyrda och alltför regel-styrda. Ofta byggs parallella organisationer upp vilket varken är praktiskteller kostnadseffektivt och något som upplevs som förvirrande av dearbetslösa.Arbetsmarknadspolitik ocharbetslinjeI har arbetsmarknadspolitiken länge varit en del avden ekonomiska politiken och haft viktiga stabiliserings- ochstrukturpolitiska uppgifter. Den enskilde har inte drabbatsfullt ut när strukturomvandlingar och efterfrågeras lett tillarbetslöshet. Grundidén har varit att med utbildning, praktikoch eventuellt anställningsstöd snabbt få in den arbetslöse inytt jobb - kanske inom ett nytt yrkesområde.Arbetslöshetsersättningen har utgått under korta perioder föratt fokuseringen i stället skall ligga på meningsfullaomställningsinsatser och en aktiv kontakt medarbetsmarknaden. Arbetslinjen uppfattad på detta sätt harstimulerat tillväxt och ökad sysselsättning somomvandlingstrycket hållits uppe i näringslivet och defördelningspolitiska ambitionerna att minska klassklyftorna isamhället upprätthållits.Vänsterpartiet försvarar grunddragen i denna svenska modell ochunderstryker det statligt nationella ansvaret för att kunna hävda kravet på fullsysselsättning och effektivt bekämpa arbetslösheten. Vi ser med oro på attarbetslöshetsbekämpningen inte fått tillräcklig prioritet inom denekonomiska politiken och hur sänkning av ersättningsnivåer ochregeländringar i arbetslöshetsförsäkringen bäddar för ett systemskifte påarbetsmarknaden i den pågående anpassningen till EU-ländernas nivåer. IEuropa har också massarbetslösheten fått fäste med ökandesociala klyftor och segregationstendenser som följd.I många länder ses arbetsmarknadspolitiken som en del av socialpolitiken.Ambitionen är då främst att mildra de sociala konsekvenserna avarbetslösheten genom att individerna ges ett visst grundskydd. De aktivainsatserna är få och har en svag koppling till en ekonomisk politik för tillväxtoch ökad kompetens. Utifrån erfarenheterna från andra länder riskerar enkommunalisering av arbetsmarknadspolitiken att förstärka det socialpolitiskadraget vilket vore mycket negativt. vill starkt understryka detstatligt nationella perspektivet när det gäller arbetsmarknadspolitikens ansvaroch roll. Detta framhävs också i propositionen på sidorna 8, 12 och 13. Detnyss publicerade betänkandet "Aktiv arbetsmarknadspolitik" av denarbetsmarknadspolitiska kommittén tryckte också starkt på detta statligaansvar.Det är viktigt att arbetsmarknadspolitiken ses som en del av denekonomiska politiken och att ansvaret främst utkrävs av regeringen. Detgäller såväl att skapa sysselsättningstillväxt som att disponera tillräckligaresurser för att hålla nere arbetslösheten för utsatta grupper och långtids-arbetslösheten. Den enskilda kommunen kan knappast driva sin egenefterfrågepolitik. Den lokala arbetsmarknaden måste kunna omfatta mer änvad som ryms inom kommungränserna. Det är viktigt att inte individer "låsesin" i kommunala sysselsättningsprojekt utan aktivt söker jobb på denreguljära arbetsmarknaden och förstärker sin kompetens inför denna.Å andra sidan är situationen nu ny för del. Arbetsmarknads-politiken är inriktad på att snabbt hjälpa de arbetslösa till nya jobb men närinte tillräckligt många lediga platser erbjuds uppstår problemen med den s.k.rundgången. Växling mellan öppen arbetslöshet och åtgärder och eventuelltnågot kortare jobb blir det normala. Kommunernas behov av att medverkatill att höja kompetensen och skapa meningsfulla sysselsättningsalternativ förallt fler människor utanför den ordinarie arbetsmarknaden växer. Denomotiverat kraftiga nedskärningen av anställda inom offentlig sektor under1990-talets första hälft har varit destruktiv och ytterligare försvårat läget.Arbetslinjen är också ett viktigt begrepp när det gäller aktivering avsjukskrivna personer som riskerar att förtidspensioneras. Rehabiliterings-arbetet försvåras givetvis också i ett läge med färre lediga platser och alltstörre kompetens- och produktivitetskrav. Arbetsgivarnas alltmer tydligastrategi att efterfråga ung frisk välutbildad arbetskraft "just in time" innebärett allt sämre socialt ansvarstagande, något som förvärrar läget.Vänsterpartiet har i flera sammanhang föreslagit reformer som skulle rådabot på denna situation. Även behovet av att aktivera individer som uppbärsocialbidrag med meningsfull verksamhet är ett uttryck för arbetslinjen. Iflera fall har det uppkommit rättsliga tvister om arbetsplikt ochlagstiftningens rättighetskaraktär.Det är uppenbart att den traditionella arbetsmarknads- och socialpolitikeninte är utformad för denna situation. Det har uppstått nya strukturellaproblem som leder till att stora grupper har mycket små förutsättningar att fåarbete på den öppna arbetsmarknaden inom överskådlig framtid. Stockholmsstad pekar exempelvis i sin ansökan om att få utvidga försöksverksamhetmed Myndigheter i samverkan i just på detta faktum. I detta fallhandlar det om invandrare med svaga språkkunskaper i svenska och generelltom lågutbildade. Långtidsarbetslöshet och social segregation hotar attpermanentas. Många kommuner har redovisat problem av likartad natur.Lokal förankringI allt utvecklingsarbete visar erfarenheten att människornasjälva är den viktigaste resursen. Det gäller sociala projektlika mycket som byutvecklingsprojekt. Detsamma gällerinsatser för regional utveckling och insatser inomnäringspolitikens område. Den lokala mobiliseringen byggdpå ett direkt mänskligt engagemang skapar det nödvändigaunderifrånperspektivet. Det gäller dock att ekonomiskaresurser ställs till förfogande och att myndigheters insatserdrar åt samma håll. Regelverk och kontrollmetoder måsteanpassas till ett processinriktat arbete och fås att understödjapositiva initiativ och inte förhindra dessa.Denna insikt har präglat mycket av arbetet inom ramen för EU:sstrukturfonder, målområden och gemenskapsinitiativ. Många kommuner sermöjligheter att kombinera arbetsmarknadspolitiska medel med sina egnaanslag och EU-resurser exempelvis för verksamhet inom mål 2, 3, 4, 5b och6 och gemenskapsinitiativ som . Formella regler och administrativarutiner kan då utgöra hinder för ett effektivt och rationellt arbete. I dennaprocess har det också varit avgörande att få till stånd ett bra samarbetemellan lokalt näringsliv och fackliga organisationer liksom olikamyndigheter och regionala högskolor. Givetvis blir kommunen motorn idetta arbete.När det gäller rehabiliterings- och andra arbetsförberedande insatser försärskilt utsatta grupper har en mängd försök genomförts för att samordnakommunens, och arbetsförmedlingens/AMIs verksamhet.Det handlar om att sätta medborgarintresset i centrum så att insatserna påbästa sätt stödjer individen och där myndigheters skilda kassor, regelverk och"kulturer" inte skall innebära effektivitetshämmande friktioner. Det gäller attgöra allt för att bryta passivisering och en bidragsberoende klientroll.Flera försöksverksamheter av olika slag redovisas exempelvis iStorstadskommitténs delbetänkande SOU 1995:142, Arbetsmarknads-politiska kommitténs betänkande SOU 1996:34, Statstjänstemannaför-bundets skrift och i material från . Försöken är av olika karaktär men visar i huvudsak att det finnsstor potential i avbyråkratisering och lokalt samarbete.På samma sätt finns alltmer samarbete mellan kommunala instanser ocharbetsförmedlingen inom det näringspolitiska och utbildningspolitiskaområdet i olika utvecklingsinriktade projekt. Inte sällan efterlyses mersamordning trots att det finns lokala arbetsförmedlingsnämnder,ofta med kommunalråd eller annan hög befattningshavare somordförande eller ledamot, med den explicita uppgiften "att utforma denarbetsmarknadspolitiska verksamheten utifrån lokala förutsättningar ochbehov" (Förordning 1995:1332). Arbetsförmedlingsnämnderna tycks inormalfallet inte ha den aktivt pådrivande karaktär som vore önskvärd.Arbetsmarknadspolitiska kommittén har tillsammans med föreslagit att vi lämnar försöksstadiet och bildaren samverkansorganisation med gemensamma ekonomiska resurser mellankommunen, och arbetsförmedlingen när det gällerrehabiliteringsarbete. förutsätter att regeringen kommer medförslag i frågan och inte förhalar denna fråga med ytterligareförsöksverksamhet.Inom arbetsmarknadspolitiken har återinförts styrelsermed regional förankring och partsrepresentation för länsarbetsnämnderna.Vänsterpartiet välkomnar detta och föreslår att även arbetsförmedlings-nämnderna omvandlas till styrelser på nivå. Detta skulleytterligare förstärka det lokala inflytandet.Arbetsmarknadspolitiska kommittén har föreslagit en radikal förenklingoch avbyråkratisering av regelverket som styr arbetsförmedlingarnasverksamhet. Med utgångspunkt i individuella handlingsplaner utformasåtgärder med stor frihet både vad gäller regeltillämpning och utnyttjande avanslag. Det hela kommer att styras av individens behov och de lokalaarbetsmarknadsförutsättningarna. Kommittén har även föreslagit metoder förbättre samarbete i utbildningsfrågor mellan skolan, det lokala näringslivetoch arbetsförmedlingen.AMS har i sin anslagsframställning fullt ut accepterat och i detaljfullföljt kommitténs förslag bland annat med följande utgångspunkt: "Enförändring bör komma till stånd för att förenkla och bättre målstyra dearbetsmarknadspolitiska insatserna genom enklare regelsystem föråtgärderna, färre åtgärder och ökat utrymme för lokal och individuellanpassning av åtgärderna samt en enklare och mer ändamålsenliganslagsstruktur, bl.a. för att ge ett stort utrymme för friare samarbete medkommunerna. "förutsätter att regeringen följer dessa förslag och redan i denaviserade sysselsättningspolitiska propositionen lägger förslag med dennainriktning. I flera fall är det inte försök som krävs nu utan "riktiga"regeringsförslag.I de ansökningar från kommunerna som inkommit uppvisas en bred floraav förslag med olika motiveringar och inriktning. I många fall rör det sig inteom några väl konkretiserade förslag utan vittnar om det desperataläge som många kommuner befinner sig i när det gäller arbetslösheten ochdess effekter. Förslagen varierar från projekt med arbetstidsförkortning,omfattande utbildningsprogram med a-kassa som försörjningsform tillsubventionering av mer eller mindre ordinarie verksamhet med a-kassemedel. Även en rik provkarta på intressanta miljö- och kulturprojektfinns med.Huvudsakligen finns två motiv till ansökan om ett större lokalt inflytandeöver hur de arbetsmarknadspolitiska medlen kan utnyttjas. Dels önskas enavreglering som medger större lokal anpassning och som faktiskt borde göraverksamheten mer kostnadseffektiv. Dels önskas mer medel för att byggaupp en lokal arbetsmarknad med "meningsfull sysselsättning" såväl förindividen som för kommunen, men där aktiviteterna inte så direkt ärinriktade på ett framtida inträde på den reguljära arbetsmarknaden. Densistnämnda inriktningen har blivit mer markerad när kommunerna drabbatsav allt större ekonomiska problem och tvingats skära ner sin ordinariesysselsättning som massarbetslösheten fått en alltmer permanentoch strukturell karaktär.Den föreslagnaförsöksverksamhetenSom tidigare påpekats är propositionen otydlig och verkarvara en kompromissprodukt mellan olika intressen. Någonredovisning eller analys av den stora mängd försök sompågått inom området finns inte med. Inte heller redovisas ensen sammanställning av det stora antal preliminäraansökningar som kommit in från kommunerna under senaretid. Inte heller utvecklas och analyseras den typen avresonemang som vi anfört i ovanstående avsnitt. Det saknassåledes en analys av olika inriktningar och därmedbedömning av risker med försöken. Särskilt risken förinlåsningseffekter och låg kvalitet i insatserna borde habelysts bättre. Pågående ALU-verksamhet motiverar ävenrestriktivitet vid utformningen av nya projekt.Även om den föreslagna försöksverksamheten är tveksam och underlagetbristfälligt delar uppfattningen att det är viktigt att inteytterligare fördröja processen mot större lokalt inflytande. I dettasammanhang vill vi lyfta fram ett antal punkter som bör beaktas.I förslaget till lagtext används formuleringen "lokal samverkan omarbetsmarknadsutvecklingen" vilket antyder att regeringen tänker påinriktningen att utveckla en lokal sektor av meningsfull sysselsättning. Ipropositionstextens argumentation diskuteras dock mest effektivitetsaspekteninom ramen för de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. bordeprecisera uppdraget till regeringen inför eventuella förhandlingar medkommunerna.Regeringen borde uppmärksamma förslagen från arbetsmarknadspolitiskakommittén och AMS för att på det sättet åstadkomma en"avreglering" med större lokal förankring. Det kan ske i preciseringen avinriktning i samband med förhandlingarna med aktuella försökskommuneroch i arbetet med den sysselsättningspolitiska propositionen senare i vår.Det bör noteras att någon egentlig utvärdering inte kommer att kunna liggatill grund för framtida förslag. Likaså att den omfattande förändringsprocesssom nu pågår inom hela området knappast gör eventuella försök såmeningsfulla i detta läge.Kravet på kommunens egenfinansiering med av medlenförefaller tveksamt. Det borde vara avhängigt typen av projekt och till vilkadet riktar sig. Beroende på vilket system som försörjer de arbetslösa ellervilken ersättningsnivå de kvalificerat sig för blir det ekonomiska utfallet heltolika för kommunen. Socialbidragseffekterna skiljer sig åt för försäkrade ochoförsäkrade. Det är rimligt med medfinansiering, men det bordeges utrymme för flexibilitet allt efter de lokala projektens karaktär.Regeringen borde visa flexibilitet härvidlag i förhandlingarna och inte utövacentralstyrning med byråkratiskt fastlagda procentnivåer som riskerar atthämma goda kommunala initiativ.Det bör noteras att exempelvis i storstäder en arbetsförmedlingsnämnd kanomfatta fler kommuner och att den lokala arbetsmarknaden naturligt berörmånga kommuner. Detta bör regeringen ta hänsyn till vid bedömningen avansökningar.Regeringen föreslår att sammansättningen av arbetsförmedlingsnämndernaändras så att parterna förlorar sin medverkan och förvisas till ensamrådsgrupp av något slag. Detta är feltänkt och ger helt fel signaler. Denlokala samverkan måste dra nytta av den verkliga kompetensen på områdetvilket inte minst utgörs av företagens och löntagarnas företrädare. Inte minstfrågor om samutnyttjade resurser mellan små företag för att skapautbildnings- och praktikplatser och bedömningar av eventuell konkurrens-snedvridning är frågor där arbetsmarknadens lokala parter bör ha mycket attbidra med. Företagens intresse måste väckas för att arbetet skall ge braresultat. De fackliga organisationerna har stor erfarenhet av aktiverings- ochutbildningsarbete för arbetslösa och kan bevaka den alltid svåra frågan omundanträngning av ordinarie jobb. Det skall handla om full lokal samverkan,inte endast om kommunalpolitisk samverkan med statliga myndigheter.Försöksverksamheten borde också omfatta beslut om att ökautnyttjningsgraden på datorteken och se till att reglerna inte hindrar personeräldre än att få del av utbildningen.Regeringens förslag om förändring av ALU-reglerna är mycket otydligt.Att endast tre kommuner skulle omfattas förefaller vara en godtyckligrestriktion. Det kan nog finnas stora risker för inlåsnings- ochundanträngningseffekter med nuvarande oklara skrivningar. De förslag somarbetsmarknadspolitiska kommittén och AMS lagt innebär att ALUavvecklas till förmån för utbildnings- och projektinsatser utan detidsrestriktioner som ALU har. Dessutom förutsätts ett aktivitetsstödmotsvarande a-kassa. På detta sätt skulle möjligheten finnas för "studier meda-kassa" om det är arbetsmarknadspolitiskt motiverat inom ramen för enindividuell handlingsplan. Såvitt kan förstås gäller regeringens förslagfortfarande endast dem som kvalificerat sig för KAS eller a-kassa. Omdelförslaget om liberalisering av nuvarande ALU-regler skulle genomförasborde det göras klart att jobbsökningsaktivitet och praktik bör prioriteras förde flesta grupper förutom utbildning. Det finns uppenbara inlåsningseffekterom ALU används som förstahandsåtgärd utan tidsgränser.Andra alternativ för lokalsysselsättningsutvecklingSom påpekat bantas denkommunala sektorn för hårt. Resultatet har blivit ökadarbetslöshet och sämre situation i vård, omsorg och skola.Däremot har inte de offentliga finanserna förbättratsnämnvärt. Kommunerna och a-kassesystemet har fått bärabördan. förslag om ytterligare medel till denkommunala sektorns kärnverksamheter skulle skapa ettbättre sysselsättningsläge.Många viktiga verksamheter i kommunerna finansieras över denstatliga budgeten för arbetsmarknadspolitiska åtgärder inklusive de riktadeinsatserna för arbetshandikappade. Det handlar om miljöarbete av Agenda21-typ, kulturarbete och kommunalt utvecklingsarbete av olika slag liksomnödvändig utbildning i IT- och mediafrågor. Detta måste betraktas som"nödvändiga moderna ordinarie" kommunala uppgifter och borde finansierasdirekt över budgetarna. Staten borde anslå medel till dennaomställningsverksamhet som kommer att visa sig vara näringspolitisktfruktbar mycket snart. På så sätt kunde AMS-resurserna begränsas någotsamtidigt som det lokala inflytandet blev mer direkt.Vänsterpartiets förslag om kompetensutveckling via regionalaframtidsfonder och riktade utbildningsinsatser till kvinnor, inte minst frånkontorsadministration och den offentliga sektorn, skulle svara mot djuptkända behov i kommunerna. På så sätt kunde också en del avexportindustrins övervinster, som stimulerats på ett orimligt sätt av denofrivilliga devalveringen, komma till rättvis och betydelsefull användning föratt höja allas kompetens och produktivitet.Många förslag finns i kommunerna om arbetstidsförkortningar inomsärskilt tunga områden inom vård och omsorg gärna i kombination medutbildningsinsatser och förändrad arbetsorganisation. Genom tillskott avpersonal ökar sysselsättningen och belastningen på a-kassan minskar. Härfinns med lite kreativitet nettobesparingar att göra i samband med attarbetslösheten reduceras. Försök på detta område anbefalles med kraft avVänsterpartiet.En förstärkning av lönebidragen i enlighet med tidigareförslag skulle också göra nytta för de grupper som har svårast påarbetsmarknaden. För äldre långtidsarbetslösa borde subventionsgradensträcka sig upp till kostnaden för kontantersättningen snarare än att belastalönebidragsanslaget där de ju konkurrerar med de direkt arbetshandikappade.Alternativ av detta slag i kombination med en aktiv närings- ochregionalpolitik samt en förnyad arbetsmarknadspolitik som skisserats ovanskulle utgöra ett offensivt vapen i kampen mot massarbetslösheten. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om arbetsmarknadspolitik och arbetslinje,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om lokal förankring,3. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om inriktningen av den lokala försöksverksamheten,4. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om kommunens egenfinansiering av den lokalaförsöksverksamheten,5. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om parternas medverkan i den lokalaförsöksverksamheten,6. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om andra alternativ för en lokalsysselsättningsutveckling.