mot · GJ02Fi78 · 1996-05-02 00:00:00 — med anledning av prop. 1995/96:150 Ekonomisk vårproposition med förslag till riktlinjer för den ekonomiska politiken, utgiftstak, ändrade anslag för /96, m.m. SammanfattningDen ekonomiska politiken sedan regeringsskiftet har iallt väsentligt inneburit en återgång till den politik somskapade den ekonomiska krisen i vårt land. Resultatet harinte låtit vänta på sig. Tillväxten blir med störstasannolikhet mindre än en procent. Därmed återgår nutill en utvecklingstakt som innebär att vi halkar efterjämförbara konkurrentländer.För två år sedan tycktes förutsättningarna goda att skulle lyckasbryta den flera decennier långa stagnationen. växte detfram 1 000 nya arbeten . Denna ökning bestod så gott somuteslutande av nya arbetstillfällen i företagen. hade fått bukt medinflationen, och regering och riksdag hade genomfört kraftfulla besparingarför att pressa ner underskottet i statsfinanserna och etablera en varaktigbalans mellan inkomster och utgifter. Ekonomin växte i en takt som klartöversteg genomsnittet under 1980-talet.Så kom regeringsskiftet och satte stopp för den kursomläggning som hadeinletts under de borgerliga åren. Återställarpolitiken är ett uttryck för enoförmåga hos regeringspartiets företrädare att förstå drivkrafterna bakomekonomisk tillväxt. Samma bristande insikt om sambanden mellan enskildfrihet och ekonomisk tillväxt som en gång gjorde att jordmånen för tillväxtförsvagades har vänt den borgerliga regeringens strävan att genomföra enstrukturell anpassning av ekonomin tillbaka till 1970- och 1980-talspolitiken.I den så kallade tillväxtpropositionen visade regeringen medstor tydlighet att den saknade såväl insikt om den svenska ekonominsfundamentala problem som förmåga att frigöra sig från gamla lösningar.Regeringen saknade därmed strategi för att bryta stagnationen och skapaförutsättningar för tillväxt och nya arbeten.Vi kan nu konstatera att vår kritik mot den ekonomiska politiken ochåterställarraseriet har besannats. I vårpropositionentvingas regeringen att skriva ner tillväxtprognosen kraftigt för andra gångenpå bara . Sannolikheten är betydligt större att tillväxten helt upphörän att vi skulle komma i närheten av ens de blygsamma genomsnittstal somSverige uppnådde . Och än värre: regeringen fortsätter påden inslagna vägen som om ingenting hade hänt. Till det kommer attregeringen också misslyckats i fråga om saneringen av de offentligafinanserna. De alltför optimistiska prognoserna och alltför snävamarginalerna har lett till högre räntor under längre tid.Mot bakgrund av den höga arbetslösheten, det växande antalet långtids-arbetslösa, den långvariga stagnationen och de fundamentala obalanserna isvensk ekonomi måste kritiken mot regeringens fortsatta oförmåga attompröva sin politik bli mycket hård. välståndsutveckling försvagaspå både kort och lång sikt för att regeringen inte förmår frigöra sig från enpolitik som redan kostat folkhushållet mycket.Vår kritik av regeringens vårproposition kan sammanfattas i följandepunkter: Den ekonomiska politiken som den kommer till uttryck ipropositionen bygger på att problem enbartskulle vara statsfinansiella, när dessa till stor del ärresultatet av det verkliga problemet - en ekonomi somväxer alltför långsamt. I propositionen saknas både analysoch åtgärder som tar sikte på att återskapa tillväxt- ochutvecklingskraften i svensk ekonomi. Regeringen förvärrar den strukturella obalansen mellanden enskilda och den offentliga sektorn. Återigen höjsskatterna för att kompensera bristande förmåga att ta itumed utgifterna. Tillväxten stryps genom att skattechockenfortsätter att ersätta den nödvändiga sparkuren. Istället föratt spara till skattesänkningar som skulle kunna dämpanedgången höjs skatterna ännu mer upp mot ettskatteuttag som innebär ett högst tvivelaktigtvärldsrekord. Regeringen anlägger ett alldeles för kameralt synsätt påsaneringen av statsfinanserna. Att på kort sikt skapabalans mellan utgifter och inkomster oavsett medel blirdet enda operativa målet. Regeringen bortser helt ifrånmedlens långsiktiga strukturella konsekvenser. Detinnebär att saldoförbättringen riskerar att bli tillfällig ochatt underskotten börjar växa igen. Den enskilda sektorn äralltjämt alldeles för tillbakapressad för att långsiktigt orkabära den tunga börda som finansieringen av denomfattande stat som regeringen vill slå vakt om. Regeringen sviker redan från början de starkare krav påutgiftsdisciplin som den nya budgetprocessen ställer. Nären besparingspolitik med engångsbesparingar i stället förpermanenta utgiftsneddragningar dessutom är allmäntsvag, urholkas trovärdigheten i såväl sanerings- somkonvergensprogrammen. Kalkylerna för den ekonomiska utvecklingen är trotsnedrevideringen alltför optimistiska och bidrar därmedåterigen till att dölja problemens verkliga art ochomfattning. Vår åtskilliga gånger tidigare framförda kritikmot budgetsaneringens alltför små marginaler kvarstår. I propositionen saknas såväl strategi som konkretaåtgärder för att komma till rätta med arbetslösheten.Regeringen väjer för att sätta mål för den totalaarbetslösheten. Den tvingas dessutom redan nu överge sitteget mål att halvera den öppna arbetslösheten fram till år2000. För att detta i sig alltför begränsade mål skall kunnauppnås hänvisar regeringen sig själv till statistiskamanipulationer. De åtgärder som föreslås kommer på så gott som varjepunkt att försvåra för näringslivet att växa. I ställetminskas omvandlingstrycket framförallt på kommunerna. Regeringen signalerar en omläggning av energipolitikensom innebär att kan stänga fullt fungerandekärnkraftverk. Förutom att en förtida avveckling stridermot utslaget i folkomröstningen innebär det en renkapitalförstöring som förorsakar en helt onödig kostnadpå tiotals miljarder för folkhushållet i en situation sompräglas av hög arbetslöshet och av att hushållens ekonomiförsämras och bidragsberoendet ökar. Regeringens förmenta satsning på utbildning ochkompetensutveckling är i huvudsak en Potemkinkuliss. mån det finns förslag som utgör en verklig förändringoch inte bara ett illa dolt trixande med siffror handlar det iflera fall om förslag som försämrar utbildningens ochforskningens kvalitet och således motverkar dennödvändiga kompetensutvecklingen.Sverige befinner sig åter i en utförslöpa. Förbättringen avstatsfinanserna kan inte dölja det faktum att de strukturellaproblemen förvärras och att stagnationen fortsätter.Tillväxten sjunker till väsentligt lägre nivåer i än iandra jämförbara länder. Resultatet av den störstaskattechocken i historia och återställarpolitikhar blivit precis det som vi befarade.Stagnationen har två sidor. Dels stannar välståndsutvecklingen i Sverigesom nation, dels försämras livsbetingelserna för många medborgare ochderas familjer. Individer och hushåll kläms från två håll. Stigande skatterpressar ner realinkomsterna, och sämre offentlig service och minskade bidragurholkar levnadsstandarden ytterligare. Arbetslösheten, inte minst denväxande långtidsarbetslösheten, börjar nu märkas på allvar i form av dennyfattigdom som drabbar allt fler.Sveriges problem handlar inte om en sned fördelning av inkomster ochförmögenheter utan om bristande resurser som leder till en allmänförsvagning av samhällsekonomin och en smygande proletarisering av storamedborgargrupper.Denna motion tar sin utgångspunkt i att de reella och långsiktigaekonomiska problem som vårt land möter bara kan avhjälpas genom enkraftig kursomläggning över hela det politiska fältet. Öppenheten förföretagande och näringsliv måste öka, om välståndet skall växa snabbare.Sverige är dessvärre ett varnande exempel på att sambandet mellan frihetför enskilda och företag å den ena sidan och ekonomisk tillväxt å den andraär starkt. Våra ekonomiska problem är inte en följd av yttre påverkan utan aven inhemsk politik som successivt förstört incitamenten för arbete ochsparande. Bara genom en politik som stimulerar arbete, företagande ochinvesteringar kan utvecklingskraften återvinnas. Att återskapa dessavälståndsbildande drivkrafter kommer att vara den viktigaste nationellautmaningen under åtskilliga år framöver.Detta är också den handlingslinje som riksdag och regering måste välja,om vi skall bryta den sociala stagnation som följer av den ekonomiska.Sverige måste bli det socialt rörliga samhälle där individen och familjen ärstarka och genom egna insatser kan bygga sig en bättre tillvaro. Det skapar,tillsammans med förvissningen om att det finns ett gemensamt stöd när detbehövs, en ny trygghet.Några viktiga villkor måste då uppfyllas: Samhällsekonomisk stabilitet är en nödvändigförutsättning för att bryta stagnationen. Det förutsätter isin tur att saneringen av statsfinanserna fullföljs, attstatsskulden slutar öka och att utgifterna pressas tillbakatill en nivå som är långsiktigt förenlig med inkomstnivånvid ett rimligt skattetryck. Det förutsätter vidare attinflationen också i fortsättningen hålls nere - även vid entillväxt klart högre än genomsnittet . Saneringen av statsfinanserna måste understödjatillväxtpolitiken och inte försvåra den. Skattehöjningarmotverkar de positiva effekterna av den räntenedgång somföljer av minskade underskott i de offentliga finanserna.Därför måste saneringspolitiken framförallt ta sikte på attbegränsa statens och kommunernas utgiftsåtaganden. Besparingarna måste därtill ha en sådan inriktning att debidrar till hela ekonomins liberalisering och syfta till attstärka incitamenten för arbete, sparande, investeringar ochföretagande. Lägre offentliga utgifter innebär i sig ettstörre utrymme för näringslivet att växa, men vissautgiftsnedskärningar ger större utrymme och bättrestimulans för tillväxtavgörande faktorer som företagandeoch arbete än andra. Det är inte likgiltigt vilka offentliga utgifter som minskas.Där stat och kommun har grundläggande uppgifter måstestat och kommun stå starka. Det gäller sådanagemensamma åtaganden som att hjälpa dem som genomhandikapp, olyckor eller allvarlig sjukdom inte kan klarasig själva, men det gäller också sådant som enbart kanskötas gemensamt, som försvar och rättsväsende.Vi föreslår ett utgiftstak som understiger regeringens med94 miljarder kronor 1999. Vi visar därmed hur en politik försaneringen av statsfinanserna kan uppfylla både de krav sommåste ställas på kortsiktig stabilitet och kraven på enlångsiktig strukturell anpassning av svensk ekonomi. Det gerSverige, dess medborgare och företag, förutsättningar förframåtskridande som är jämförbara med vår omvärld.Våra förslag medför en budgetsaldoförstärkning som är 9 miljarder kronorstarkare än regeringens och starkare 1998. 1999 ärvårt budgetalternativ, inklusive skattesänkningar om drygt 60 miljarder,starkare än regeringens.Vi föreslår därtill en rad strukturella förändringar som tar sikte på attstärka förutsättningarna för ekonomisk tillväxt.Ett av mest akuta problem är skattetrycket, som uppgår av BNP. Med matematisk nödvändighet kommer den tyngstaskattebördan därmed att bäras av vanliga löntagare. Av lönekostnaden på19.300 kronor för en genomsnittslön - - lägger stat ochkommun beslag på 12.600, medan den enskilde får kvar . Det ären extrem skattebelastning på de människor utan vars arbetsinsatser ingetfinns att fördela.Vi föreslår därför att skatten på arbete - främst för låg- ochmedelinkomsttagare - sänks med , på företagande med13,och på boende med 2 miljarder. Därtill kommer smärreförändringar som netto ger i lägre skatt.Vi föreslår också en omfattande satsning på utbildning och forskning somhar fyra huvudinslag. För det första en rejäl insats för att rusta uppkvaliteteni genom införandet av en nationell skolpeng och enskatteväxling mellan stat och kommun. För det andra föreslår vi att densatsning som bör ske på den eftergymnasiala utbildningen inriktas på att ökaexaminationsfrekvensen och bygga ut den yrkesinriktade utbildningen. Detär, menar vi, just nu en bättre användning av resurserna än en mekaniskutökning av antalet högskoleplatser som kommer att försvåramöjligheterna att upprätthålla kvaliteten. En fortsatt utbyggnad av den högreutbildningen skall ske på kvalitativt fullgoda villkor. Vi förordar för dettredje att den borgerliga regeringens strategi för att stärka forskningen,universiteten och högskolorna fullföljs. Vi avvisar bestämt regeringensnedrustning av vårt lands forskning och forskarmiljöer. För det fjärdeföreslår vi personliga utbildningskonton för att stimulera ett livslångtlärande.I motionen lägger vi också fram en rad förslag i syfte att fullfölja denborgerliga regeringens strategi för ekonomisk tillväxt. Förslagen rör åtgärderför avreglering, privatisering, skärpt konkurrenstryck och stimulans av denenskilda tjänstesektorns expansion.En hel del av dessa förslag berör kommunerna. För deras del föreslår viockså förändringar i statsbidragssystemet.Åtgärder på ovanstående områden har alla det gemensamt att de bidrar tillatt skapa nya arbeten och därmed en minskad arbetslöshet. är i denvärsta arbetslöshetskrisen . Utan radikala reformer påarbetsmarknaden kommer arbetslösheten att permanentas på dagens nivåer,vilket betyder att i runda tal en femtedel av befolkningen kommer att saknariktiga arbeten. Vi kommer därför att föreslå en rad avregleringar ochliberaliseringar för att underlätta för företagen att nyanställa och minskarisktagandet vid anställningar. Dessa krav kommer att utvecklas i en separatmotion i anslutning till regeringens sysselsättningsproposition.Vi avvisar tanken på att inleda en förtida avveckling av kärnkraften. Denär ekonomiskt oförsvarlig, energipolitiskt ansvarslös och saknar varje motiv ien rimlig analys av hur kärnkraftverken lever upp till de stipuleradesäkerhetskraven. En förtida avveckling skulle vara rent partipolitisktmotiverad och innebära att regeringen sätter sådana överväganden framförlevnadsstandard och trygghet.Våra ställningstaganden till regeringens besparingar och de besparingar visjälva föreslår i vår motion bygger på en från regeringen skiljaktig syn på hurvälfärdspolitiken bör vara utformad i ett modernt samhälle. För oss är detsjälvklart att alla så långt det går skall kunna leva på sin lön och ta ansvarförsin egen och familjens sociala trygghet i livets olika skiften. Vi vill minskabidragsberoendet genom lägre skatter som ger större ekonomisk frihet ochtvingar färre än att ställa sig i bidragskön.De som ändå inte förmår att klara sig utan stöd måste självfallet få hjälp.Men skall ha råd att erbjuda dem en rimlig och anständig standard,måste antalet bidragsmottagare minskas. Det handlar om att prioritera demsom verkligen är svaga och behöver stöd framför dem som med rimligaskatter och goda möjligheter på arbetsmarknaden skulle kunna klara sigutmärkt själva.Dagens välfärdspolitik har en motsatt inriktning och utgör därmed intebara ett hot mot ekonomiska styrka och stabilitet utan ytterst ocksåmot deras välfärd som på grund av det höga skattetrycket och en förstelnadarbetsmarknad är beroende av det allmännas insatser.Sverige behöver en ny politik som tar tillvara medborgarnas vilja attarbeta, spara och satsa för framtiden. Det handlar om en modernisering ochen liberalisering av samhällslivet, om att stat och kommun tar ett steg tillbakaoch medborgarna ett steg framåt. En sådan utveckling ställer krav på oss alla- medborgare och politiker i alla partier. Att medborgarna klarar dessa kravär vår övertygelse. Men förutsättningen är ett politiskt skifte - en ny politikför en ny tid.Ett land med problem i envärld av möjligheterDen svenska modellen i krisSverige behöver en ny politik, som genom ökat utrymme förföretagande ger nya arbeten och ekonomisk tillväxt. Det ärbara i ett land med ekonomisk tillväxt som människor, självaoch i familjens gemenskap, kan känna trygghet och ta del avett ökande välstånd. I ett med växande ekonomi ökarockså den sociala rörlighet som är nödvändig för attmotverka social segregation och för att tillföra vårt samhälleden vitalitet som vår tids utmaningar kräver.För att skall kunna ta vara på de möjligheter som en ny tid gerkrävs frihet och utrymme för den enskildes handlingskraft och personligaval. I av förändring skapas trygghet i företagande, i framväxten av nyaarbeten och i en social dynamik som stärker familjen. Därigenom skapasförutsättningar för att de enskilda människorna skall kunna leva på sin lön,välja livslopp och ta ett personligt ansvar.Förmågan till förändring och förnyelse ställer krav på ett växande utrymmeför den enskilde, för företagande och det civila samhällets gemenskaper.Saneringen av statens finanser måste genomföras med reformersom ger ekonomisk tillväxt. Besparingar i de offentliga utgifterna skall syftatill att öka det personliga ansvaret och genomföras medskattesänkningar och reformer som ökar handlingsutrymmet för familjer ochföretag. Visionen i det politiska ledarskapet får inte inskränkas till ettkameralt och uteslutande statsfinansiellt perspektiv. Detta måste i ställetsyfta till att frigöra kraften och vitaliteten i ett samhälle som är mycketstörreän staten.Regeringen försöker inte på något vis öppna för de möjligheter tillsocial trygghet och ekonomisk tillväxt som en ny tid ger. Tvärtom ärregeringens perspektiv snävt kameralt i flera hänseenden. I vårpropositionentalar regeringen bara om statens finanser, inte om den svenskasamhällsekonomins långsiktiga problem. Åtgärderna för att förbättra statensfinanser är sådana att de motverkar förutsättningar för företagande ochtillväxt. Genom höjda skatter och en ovilja att ta itu med regleringar påarbetsmarknaden stryper den socialdemokratiska regeringen tillväxten ochframväxten av nya arbeten. Besparingar värderas främst i ett kortsiktigtperspektiv i stället för i ett långsiktigt som tar hänsyn till hushållensförmågaatt anpassa sig och till besparingarnas effekt på tillväxtens förutsättningar.Budgetförstärkningar som har formen av skattehöjningar innebär atthushållens möjligheter att klara sig själva genom eget agerande kraftigtminskar.Det är t.o.m. så att regeringen hellre föreslår budgetförstärkningar somdrabbar de svagaste grupperna som saknar möjlighet att möta dessa genomeget agerande än att föreslå betydligt större besparingar som påverkargrupper som kan möta dessa genom att de har ett eget handlingsutrymme.Halveringen av barnpensionen, bidragsprövningen av änkepensionen ochden sänkta assistansersättningen riktar sig exempelvis mot grupper som ärhelt beroende av andra. Åtgärderna förändrar inte på något sätt människorsvillkor så att det blir ökad tillväxt. innebär skattehöjningarnatillsammans med avsaknaden av en tillväxtpolitik sämre villkor förföretagande och nya arbeten, vilket kommer att tvinga fram nya kortsiktigaåtgärder, som ytterligare urholkar företagandet och familjernas förutsätt-ningar att ta vara på de möjligheter som står till buds. I stället för enpolitiksom låter vårt samhälle växa för regeringen en politik som kortsiktigt bara tarsikte på statens finanser. Så kan inte statens finanser långsiktigt saneras.Sveriges problem kan beskrivas ur två perspektiv. Det ena handlar om hurekonomin i under närmare tre decennier har utvecklats sämre än ijämförbara konkurrentländer, det andra om hur allt större grupper tvingasleva under allt knappare ekonomiska betingelser. Båda trenderna ärutmärkande för ett samhälle som slutat att växa och resultatet av en fleradecennier lång misstro mot den fria ekonomins institutioner och denenskildes förutsättningar att själv bestämma över sitt liv. Följden har blivitatt välståndet urholkats och samhället blivit allt mer socialt otryggt.Uppgiften borde därför vara självklar. stagnation och mångaenskilda människors och familjers förlorade välstånd och valfrihet är i sig enuppfordran till en genomgripande ekonomisk frigörelse och liberalisering avsamhällslivet. En sådan samhällsomdaning är långtifrån fri från problem ochkommer att innebära en stor omställning för många. Men alternativet attavstå från den nödvändiga omvandlingen existerar knappast. Utangenomgripande förändringar kommer stagnationen att fortsätta och ställa ossinför allt hårdare krav på förnyelse och omställning.I ett samhälle vars ekonomi slutat växa växer till slut bara medborgarnasfrustration, och de sociala spänningarna mellan olika grupper ökar.Motsättningarna hårdnar, hopplösheten, passiviteten och håglösheten brederut sig. I ett sådant samhälle slösas med både mänskliga och materiellaresurser. Ett systemskifte är nödvändigt för att bryta stagnation ochge medborgarna möjlighet att bygga ett nytt välstånd.Det handlar om att ta till vara möjligheter för att bekämpa arbetslöshet ochbudgetunderskott, om att erbjuda förutsättningar för alla att ge uttryck för sinvilja till arbete, företagande och förkovran. Det handlar om att förskjutafokus bort från det statiska, fördelningsinriktade synsätt som domineratsvensk politik till det dynamiska, tillväxtorienteradebetraktelsesätt som är så typiskt för 1980- och 1990-talens framgångs-nationer.Den viktigaste politiska uppgiften fram är attåterge individerna och familjen ansvaret för sina liv. Det är vi själva somskall välja bland livschanserna och göra de prioriteringar som följer av våraegna uppfattningar om innebörden av ett gott och rikt liv. Tryggheten måsteför de allra flesta springa ur eget arbete och sparande, ur den egnakompetensen och ambitionen, ur de nära gemenskaperna och de frivilligasociala nätverken. Medborgarna måste återigen få känna att ekonomin växerlångsiktigt och stadigt, att arbetsmarknaden fungerar och att deras insatserbetyder något för dem själva och för hela samhällets utveckling.En kris för människornaFattigdomen växer i vårt samhälle. Allt fler saknar möjlighetatt försörja sig på sina inkomster. Närmare trettio årsekonomisk eftersläpning sätter nu sina spår. De kan intelängre döljas bakom ökad offentlig sysselsättning, inflation,budgetexpansion och en försvagad krona. Utvecklingen, somlänge har kunnat avläsas i statistikens jämförelser mellanSverige och andra länder, syns nu också i de enskildamedborgarnas försämrade livsbetingelser. Sådant ter sig idagresultatet av en politik som påståtts särskilt måna om desvaga och som satt den centralstyrda fördelningen i högsätetmen förpassat tillväxtpolitiken till syndabåset.I stagnationens spår följer en tilltagande social förstelning. När individenoch familjen vägras möjligheten att av egen kraft häva sig ur svårigheterna,blir den nya fattigdomen bara ena halvan av problemet. Minst lika allvarligtär att dessa nyfattiga också förblir fattiga. Det är en orättfärdighet som ärbetingad av en felaktig och farlig politik, vilken försvagat dedrivkrafter som skapar välstånd i ett samhälle.Den socialdemokratiska samhällsmodellen har inte bara gjort somnation och svenskarna som medborgare allt fattigare jämfört med en radandra europeiska länder. Den berövar människorna den mångfald ochvalfrihet som är en förutsättning för utveckling. Den avhänder dem ocksåmöjligheterna att själva göra en insats för att med egna åtgärder förändra sinsituation.Kostnaden för en svagare tillväxt än i jämförbaraländer är svår att kvantifiera, eftersom den avser en utveckling som aldrigrealiserats. Men utifrån antagandet att borde ha följt den genom-snittliga utvecklingen inom , handlar det om hundratalsmiljarder kronor i förlorat välstånd, eller perperson i dagens penningvärde.Ett svag ekonomisk utveckling och ett växande beroende av den offentligasektorn har placerat stora grupper i ett ekonomiskt och socialt skruvstäd. Ensvag reallöneutveckling och allt högre skatter i kombination med minskadebidrag pressar ner den enskildes disponibla inkomster. Ett skattetryck sommed bred marginal överstiger av BNP leder med nödvändighet tillatt löntagare tvingas betala dryga skatter redan vid låga inkomster. Samtidigtförsvinner en stor del av eventuella inkomster från extra arbetsinsatser tillföljd av marginaleffekterna. Skatterna, lönebildningen och bidragsberoendetgör att arbete och utbildning från den enskildes horisont framstår somskäligen ointressant, om syftet är att förbättra sin standard.Hundratusentals personer far direkt illa i .