mot · GK02U503 · 1996-10-07 00:00:00 — Det ligger i nationella intresse att aktivt delta ibyggandet av en effektiv alleuropeisk säkerhetsordning. Denpolitiska kärnan i en sådan kan mycket väl vara dengemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inomEuropeiska unionen. är också - både av geografiskaoch säkerhetspolitiska skäl - ett av de länder i somhar störst intresse av en väl fungerande gemensam utrikes-och säkerhetspolitik.En effektivisering av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken börvara en av de högst prioriterade frågorna för det framtida EU-samarbetet. Atten översyn behövs är knappast kontroversiellt för någon. Däremot finnsskilda ståndpunkter om hur långt förändringarna skall tillåtas gå.Ett gemensamt militärt territorialförsvar som målsättning för unionen ärinte bara de militärt alliansfria medlemsländerna emot, utan ocksåStorbritannien. Skälen må variera, men resultatet blir detsamma, eftersom ettsådant beslut skulle kräva full enighet mellan EUs medlemsländer. Ettgemensamt försvar är inte aktuellt för EU.En översyn av beslutsformerna inom den gemensamma utrikes- ochsäkerhetspolitiken (GUSP) pågår inom regeringskonferensen (IGC). Införfolkomröstningen och valet till blev hävdande av dennationella vetorätten till något av ett axiom och självändamål. De svenskasocialdemokraterna var länge hårdnackade motståndare till en justering avvetorätten inom den andra pelaren. Få problematiserade GUSP:s beslutsord-ning eller ifrågasatte om en bevarad nationell vetorätt verkligen är i Sverigesintresse. Det finns skäl att ifrågasätta om så verkligen är fallet.Man kan urskilja åtminstone fyra led av GUSP och GUSP-relaterade delarav fördragen där vetorätten kan ses som relevant: Vid traktatsförändringar. Här fordras enighet och därmed finns ett vetoför varje medlemsland. Ingen ifrågasätter detta. Vid Europeiska rådets fastställande av principerna som styr dengemensamma utrikes och säkerhetspolitiken. Här krävs full enighet blandmedlemsländerna. Ingen ifrågasätter heller denna nationella vetorätt. Vid beslut om konkreta gemensamma ståndpunkter och åtgärder. Härkrävs full enighet och därmed har varje medlemsland formellvetorätt. Fördraget slår dock fast att länderna skall agera solidariskt ochkonsekvensen därav blir att ett land ensamt inte bör hindra övriga från attgenomdriva beslut om gemensamma ståndpunkter och åtgärder. Så kandock ske. Här har vi moderater tidigare talat om möjlighet till beslut utanenhällighet. "Konsensus minus ett" kan vara ett första steg som det bordegå att nå enighet kring, eftersom denna beslutsprincip redan accepteratsinom , av bl.a. alla EU:s medlemsländer. Verkställande av gemensamma åtgärder. Här fattas besluten i enighet omländerna inte tidigare (se punkt 3) kommit överens om att kvalificeradmajoritet skall gälla.Enligt min uppfattning kunde kvalificerad majoritet få vara regel och inteundantag.Regeringen talade i skrivelsen till inför EU:s regeringskonferensom att "i frågor av begränsad räckvidd" kunna acceptera majoritetsbeslutinom GUSP. Regeringsföreträdare har sedan åter understrukit denna stånd-punkt. Det syftade då rimligen på fastställande av gemensamma åtgärder.Märk väl att krav på enhällighet i regeringens förslag är regel och majoritets-beslut undantaget.EU 96-kommittén gick betydligt längre än så och talade om en "hög gradav kvalificerad majoritet" som regel i beslutsfattandet. Innebörden av dettatorde vara majoritetsbeslut som regel och veto undantaget inom ramen förGUSP.I debatten talas ofta om att vetot bör vara kvar i frågor av "vitalt nationelltintresse" och majoritetsbeslut därmed vara regel i beslutsfattandet.Problemet med en hänvisning till "vitalt nationellt intresse" som legitimgrund för inläggande av veto i GUSP är, att det per definition är varje landsom själv avgör när ett sådant föreligger. Därtill kommer att definitionen ärmycket vid. är det svårt att se hur man skulle kunna komma runtdenna konstruktion.Regeringens ståndpunkt när det gäller vetorättens bevarande präglas av enföråldrad syn på roll i . Regeringens utgångspunkt borde varaatt - av geografiska och säkerhetspolitiska skäl - är mer beroende aven väl fungerande GUSP än de flesta andra EU-länder och att det därmedligger i vårt intresse att samarbetet kan fungera effektivt. Istället börjarregeringen leta nödutgångar och garantier för att inte köras över, eftersomeffektiviseringen ses som ett hot mot en neutralitetspolitik som inte längreexisterar. Detta blir istället ett hot mot vårt reella säkerhetspolitiskaintresseav ett väl fungerande och kraftfullt politiskt samarbete.Varje diskussion om beslutssystemet inom GUSP måste ses mot bakgrundav den förestående utvidgningen av EU. Är det rimligt att i ett utvidgat EUmed uppemot trettio medlemsländer bibehålla ett självdefinierat nationelltveto gällande beslut om konkreta gemensamma aktioner för freden? Detskulle kunna riskera att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken heltförlamades i en situation där EU:s yttre gräns flyttats så att etniska,kulturellaoch historiska konflikter potentiellt kan finnas i EU:s direkta närområde.Redan idag hanterar EU inom ramen för GUSP frågor om nationellaminoriteter. Skulle då och EU i övrigt vara betjänt av att ett nytt ochdirekt berört medlemsland skulle kunna hindra en gemensamma aktion förfred, stabilitet och säkerhet i EU:s direkta närområde? I just sådanasituationer behöver EU kunna agera utan hinder. Regeringens hållninggällande vetorätten innebär att EU:s handlingsförmåga kan förlamas just i desituationer där den bäst behövs.Det är ett politiskt faktum att möjligheten för en majoritet av EU-länder attköra över ett enskilt land alltid kommer att utnyttjas utomordentligtrestriktivtoch enbart när det är av allra största betydelse för fred och stabilitet. Alltannat vore direkt kontraproduktivt. Skulle man inom ramen för GUSP börjaköra över länder mer regelmässigt så skulle själva grunden för dengemensamma politikens legitimitet urholkas. Oavsett detta så saknar EUmedel för att tvinga ett land att agera på ett sätt som landet inte önskar.Om regeringen vill säkra svensk handlingsfrihet så vore det rimligare atttona ner vetorätten och istället argumentera för ett förtydligande avmöjligheterna att i exceptionella situationer stå vid sidan av gemensammaaktioner. Detta kan om det synes önskvärt ske på flera olika sätt: Ett förtydligande av att när länder avstår från att rösta vid beslut omgemensamt agerande detta inte står i strid med kravet på enhällighet. Ett slags konstruktivt avstående, där länder kan avstå från att rösta ochdärmed släppa fram gemensamt agerande, men sedan inte delta iverkställigheten av en gemensam aktion. Vi detta alternativ krävs full politiskoch ekonomisk solidaritet.En möjlighet att det berörda landet varken deltar i verkställighet av ellervisar aktiv politisk eller ekonomisk solidaritet med det gemensammaagerandet. Däremot får landet ej skada målet för den gemensamma aktionen. Ett förtydligande av artikel J3:7, som är en så kallad "opt ut"-paragraf.Den säger att om ett land får påtagliga problem med att medverka iverkställandet av ett gemensamt beslut, så kan det vända sig till EU för att fåen egen lösning. Innebörden kunde vara att man accepterar att inte hindra ettgemensamt beslut, eller kanske i extrema fall t.o.m. köras över, men sedaninte tvingas delta i verkställandet av aktionen.De tre första alternativen fungerar för beslut där enighet fortsatt kommerkrävas. Det fjärde fungerar också för en lösning där konsensus minus ettkrävs för beslut. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om intresse av en väl fungerande beslutsordning inom ramenför Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.