mot · GJ02A49 · 1996-06-10 00:00:00 — Såväl internationella erfarenheter somframför allt AMS-utbildningen i pekar i samma riktning.Sammalunda gäller om den utbildningssatsning - sammanlagt 130 000platser, hävdas det - som regeringen säger sig vilja genomföra och somuppenbarligen anförtros en helt avgörande roll i den halvering av den öppnaarbetslösheten som regeringen säger sig vilja åstadkomma.Beträffande regeringens utbildningssatsning bör det först som sist görasklart att mer än hälften - 70 000 utbildningsplatser - utgörs av rent och skärtsifferfiffel. En närmare granskning visar alltså att ett stort antal av deplatsersom föreslås redan finns . Vad regeringen nu gör är att sådana platsersom tidigare finansierats med tillfälliga arbetsmarknadspolitiska medel nuöverförs till den permanenta utbildningsstrukturen. Detta innebär att det irealiteten maximalt är ca 60 000 platser som verkligen är nya.Även så återstår det emellertid att visa att utbildning som hälls övermänniskor som saknar personliga motiv att vidga sitt kunnande verkligenleder till goda resultat och till arbete efter genomgången utbildning. För flerutbildningar tillkommer dessutom det faktum att kompetenta lärareuppenbarligen saknas.Mer utbildning har blivit ett slags mantra världen över för att bekämpaarbetslösheten. För vem kan vara emot mera kunskaper? Dessutom ärutbildning så mycket angenämare att föreslå än andra, mer smärtsamma,strukturförändringar.Lika sant som det är att särskilt små länder som måste ligga i denabsoluta kunskapsfronten för att kunna hävda välståndet, lika tveksamma äreffekterna av ett planlöst utnyttjande av skolan och universiteten i akt ochmening att frisera arbetslöshetsstatistiken.För del blir kontrasten mellan det långsiktigt angelägna och detkortsiktigt politiskt korrekta nästan övertydlig, när inte klararsina elementära uppgifter som regeringen vill lägga nya resurser påvuxenutbildning.Kunskap, konkurrenskraft och socialrörlighetSverige behöver en långsiktig politik för kunskap. En sådanpolitik är en vital del av en politik för fler riktiga arbeten,men det är . Några genvägar till en riktigkunskapskultur finns inte.Vi vill koncentrera insatserna för en nödvändig uppbyggnad av Sverigeskunskapskapital efter fem linjer:1. Belöningarna för goda kunskapsinvesteringar måste förstärkas För att uppnå tillräckligt starka drivkrafter för ett konstruktivt lärandekrävsinsatser såväl av staten genom skatterna som av arbetsmarknaden genom enmer ändamålsenlig lönebildning. Dagens skatter motverkar direkt dekunskapsinvesteringar som staten säger sig vilja främja.Löneutvecklingen verkar i samma negativa riktning. Det kan inte uteslutas att extraordinära insatser kan komma att behövas föratt bryta med den nuvarande kulturen. En sådan insats skulle kunna vara attvidga de samtal om lönebildningen som regeringen inlett medarbetsmarknadens centrala aktörer. Konkret bör regeringen pröva förutsättningarna för en överenskommelsemed arbetsmarknadens aktörer om en gemensam strategi för att görakunskaper mer lönsamma. Skatter och löneförändringar skulle, förslagsvisunder de kommande fem åren, gradvis kunna ges en inriktning som direktpremierar en angelägen kunskapsutveckling.2. Utbildningssystemet måste bli mer mångfasetterat Såväl svenska som utländska erfarenheter pekar på att framför allt skolanhar svårigheter att upprätthålla en effektivitet som svarar mot de nödvändigakvalitetskraven. Anpassningsförmågan till nya omvärldsvillkor lämnarmycket övrigt att önska. Lärarna har otillfredsställande arbetsvillkor. Det är vår övertygelse att utbildningen måste genomgå en radikal förnyelseför att kunna ge ett nödvändigt stöd i strävandena att ge en ny start.Förnyelsen kräver i sin tur att hela utbildningssystemet blir mervariationsrikt. För skolan är metoden härför att friskolor garanteras godaarbetsmöjligheter. En full frihet kan främjas genom introduktionen av ennationell skolpeng som går till de skolor, fria och kommunala, som förmårtillgodose elevers och föräldrars önskemål. Formerna för ett sådant systembör utvecklas skyndsamt. En sådan genomgripande förändring av skolans arbetsvillkor skulle kunnafrigöra mycket av skaparkraft som inte kan komma till uttryck i dagens stelaskolstruktur. Förändringen skulle också kunna göra skolan attraktiv förpresumtiva lärare som vänder skolan ryggen. Lärarutbildningen behöverdessutom förnyas. Skolor som verkar i konkurrens med varandra släpper inte elever vidareutan tillräckliga kunskaper för att klara de kommande studiernas krav.Tecknen på brister i dagens utbildning är tydliga. Den konkurrens vi förordarär kvalitetsdrivande. Universitet och högskolor bör ha stor självständighet. Varjeläroanstalt skall ha rätt att fastställa sina egna antagningskrav. Lärlingsutbildning bör vara ett huvudinslag i den yrkesinriktadeutbildningen i gymnasiet. Det är väsentligt att sådana ersättningsvillkor kanetableras att lärlingsutbildningen får en bred omfattning. Den kan därmedverksamt bidra till att smidigt slussa unga från utbildning till arbete. Ett nationellt skolpengssystem bör alltså utvecklas. Siktet bör varainställt på att det skall kunna introduceras senast den 1 juli 1999.Regeringen bör återkomma till med ett konkret förslag idenna riktning (32).3. Utbildning efter gymnasiet behöver byggas ut, men på ettinsiktsfullt sätt Den högre utbildningen når i en mindre andel av varjeungdomsgeneration än i våra viktigaste konkurrentländer. Annan, meryrkesinriktad utbildning efter gymnasieskolan är likaså illa utbyggd. Företagsaknar ofta kompetent arbetskraft - mitt i arbetslöshetens . Utbildningsmöjligheterna efter gymnasieskolan måste mot denna bakgrundbyggas ut. Utbyggnaden skall emellertid ske på ett sådant sätt att utbildningenger avsett resultat. En planlös expansion av universiteten och högskolorna isyfte att motverka dagens arbetslöshet kan bli direkt destruktiv för delångsiktiga kunskapsinvesteringar som är dessa institutioners huvuduppgift.Riskerna ökar än mer om man, som regeringen, ser utbildning först ochfrämst ur något slags regionalt rättviseperspektiv. Den högre utbildningens utbyggnad skall ske med beaktande avutbildningarnas kvalitet. Tillgången på kvalificerade lärare måste garanteras isamband med att utbildningen byggs ut. Det är vår bedömning att det ärviktigare att öka examinationsfrekvensen än att forcera fram ett antal nyaplatser. Efter den betydande expansionen av den högre utbildningen under åren1991-94 talar alltså starka skäl för att nu ge prioritet åtkvalitetsinvesteringar,t.ex. vad avser lärarkompetens och utrustning. Ett särskilt kvalitetsanslag fördetta syfte bör inrättas. bör stor kraft sättas in för att i samarbete medföretagen bygga upp den form av kvalificerad eftergymnasial utbildning somi regeringens ambitioner omfattar blott 4 500 utbildningsplatser. En sådanutbildningsstruktur motsvarar ett uppenbart företagsbehov och skulle, tillskillnad från nästan alla andra utbildningsinsatser, kunna ha en påtagligtpositiv betydelse redan för dagens arbetslösa. Enligt vår mening bör den kvalificerade eftergymnasiala utbildningenbyggas ut till 20 000 platser (33). Parallelltmed denna uppbyggnad av en ny utbildningsstruktur och en ökadsatsning på kvalitet inom den högre utbildningen (34) bör regeringen tainitiativ till en bred undersökning av företagens fortsatta behov avhögutbildade medarbetare. På grundval av en sådan undersökning börregeringen återkomma till med en i verklighetengediget förankrad strategi för hur en kunskaps- och företagsexpansionskall kunna genomföras på ett ömsesidigt stödjande sätt (35).4. Personliga utbildningskonton bör införas för att finansiera fortsattutbildning efter ungdomsutbildningen På en snabbt föränderlig arbetsmarknad kommer alla att behövakomplettera kunskaperna i livet. Perioder av arbetslöshet kanockså behöva utnyttjas för en kunskapsuppbyggnad som den enskildebedömer nödvändig.Kunskaper kan emellertid inte erbjudas utan måste inhämtas genomsystematiskt arbete. Den komplexa men personliga karaktären av kunskaps-och kompetensbehoven gör helt nya system, inte minst ifråga omfinansieringen, nödvändiga. För vår del vill vi förorda att personligautbildningskonton ges en huvuduppgift i finansieringen av utbildning efterden skattefinansierade ungdomsutbildningen i skolan och vid universitetenoch högskolorna. Härtill kommer naturligtvis den mer företagsinternautbildning som det ligger i varje företags intresse att ordna och finansiera påegen hand. Över den enskildes utbildningskonto skall fackliga organisationerinte ha något inflytande. Ett system med personliga utbildningskonton gör också att förslag om attge arbetslösa rätt att studera på a-kassa slutgiltigt kan avföras. Redan deöverväganden som regeringen låtit framskymta i denna riktning har varitskadliga för studenternas studievilja och för rättskänslan. De personliga utbildningskonton vi vill införa bör byggas upp av denenskilde och arbetsgivaren gemensamt. Den enskilde skall medgesskattebefrielse för avsatta medel. Arbetsgivaren skall ha rätt attskattefritt avsätta lika mycket som den enskilde själv bidrar med. Förlåginkomsttagare kan en form av utfyllnad på kontot övervägas. Siktetbör vara inställt på att kontosystemet skall börja introduceras den 1januari 1997 (36). Forskningen måste hålla högsta kvalitet för att skall kunnamöta den internationella konkurrensen. I en globaliserad ekonomi kommer allt företagande att vara mer rörligt. Förde kunskapsmässigt mest avancerade företagen gäller att de utan andrahänsyn måste söka sig till länder där de mest avancerade kunskapsmiljöernafinns. Det är i detta perspektiv den svenska forskningspolitiken och dessbetydelse för företagandet och arbetet skall ses. Regeringen föreslår en neddragning av den statligt finansieradeforskningen med nästan . En lagrådsremiss har samtidigtöverlämnats med innebörden att staten skall socialisera privataforskningsfinansiärer. och Högskolan iJönköping skall ånyo ställas under statlig kontroll. Det är uppenbart att Socialdemokraterna inte förstår vad som krävs för attSverige skall ha en chans att på åtminstone några områden kunna erbjudakunskaps- och forskningsmiljöer av världsklass. Vi vill för vår del med allt allvar varna för konsekvenserna av denforskningspolitik regeringen med sådan dogmatisk envishet bedriver. Dendriver entusiasmen ur forskningen och forskare ur landet. Regeringens nedrustning av forskningen måste enligt vår uppfattningstoppas. På samma sätt som vi förordat vad gäller den högreutbildningens framtida inriktning föreslår vi att regeringen säkerställeratt en bred process inleds genom vilken universitet, högskolor ochföretag söker definiera vilka områden, inriktningar och villkor i övrigtsom är av särskild betydelse för och svenska företags utveckling,liksom vilka områden där har särskilda möjligheter att hävda enposition i forskningsfronten (37). En databas om forskning bör upprättas(38). Forskningens resultat måste också överföras inte minst till de mindreföretagen. En aktuell databas om forskning måste finnas tillgänglig förföretagen. I denna skall upplysningar finnas bl.a. om pågåendeforskningsprojekt. Teknikrapporter från börlikaså finnas elektroniskt tillgängliga.Genom en målmedveten politik efter dessa fem linjer kan återigenbli ett utvecklingskraftigt samhälle. Det tar emellertid tid. Enligt vår meningär det emellertid bättre att nu göra det som är riktigt än att göra felförvinnande av kortsiktiga politiska poäng. Inte ens dagens arbetslösa kommertill slut att ha något att vinna på att politiken tillåts vinna övereftertanken.En effektivarbetsmarknadspolitikSocialdemokratisk panikÄven med strukturella insatser för att förbättra Sverigesförutsättningar att växa och företagens möjligheter attanställa fler kommer det att finnas kvardröjande arbetslösa ibehov av stöd.Arbetsmarknadspolitiken kan inte rimligtviskaraktäriseras som något annat än ett monumentalt socialdemokratisktmisslyckande. Hugskotten har avlöst varandra, allt medan långtidsarbetslös-heten förvärrats. På få, om ens några, områden har arbetsmarknadspolitikenkunnat uppvisa goda resultat.Arbetsmarknadspolitiken drar stora budgetmedel. Sammantagetlär kostnaderna för de arbetslösa inte understiga 100 miljarder kronor.För att förbereda den s.k. sysselsättningsproposition som inte kom satteregeringen sitt hopp till inte mindre än ett 15-tal utredningar, vars arbeteallvarligt försvårades genom att de uppenbarligen skulle levereraunderlag till den socialdemokratiska partikongressen i mars i år.Resultaten från utredningarna, som när det getts en parlamentarisksammansättning hade en solid socialdemokratisk majoritet, är mycketnedslående. Den arbetsmarknadspolitiska kommitténs slutbetänkande var,enligt en av utredningens egna experter, av så låg kvalitet att denöverhuvudtaget inte borde ha lagts fram.Från den arbetsmarknadspolitiska kommitténs arbete går det emellertid attana sig till ett socialdemokratiskt tänkande som ter sig olycksbådande. Statenoch kommunerna måste samarbeta mera, heter det. Arbetslösa får inte skuffasfrån myndighet till myndighet. I kommuner finns både kunskap ochincitament för att ge den arbetslöse bästa tänkbara stöd.Argumenten kan förefalla bestickande. Det är emellertid inte svårt att iförlängningen av resonemanget se etableringen av vad som ibland kallats fören tredje arbetsmarknad, där den arbetslöse "sysselsätts" inom ramen förallehanda kommunala uppgifter och finansieras med bidrag. Väl på allvaretablerad kommer denna tredje arbetsmarknad att bli hundratusentalsmänniskors eviga försörjningsinrättning.En heltäckandearbetslöshetsförsäkringDet ekonomiska stödet till arbetslösa utgår i form av a-kassa eller KAS, kontant arbetsmarknadsstöd. Den allmännaarbetslöshetsförsäkring som infördes , och som också ipraktiken gjorde ersättningen vid arbetslöshet oberoende avfacklig tillhörighet, avskaffades 1995 som en följd avregeringsskiftet föregående år. En särskild utredare har tilluppgift att se över formerna för ersättning vid arbetslöshet.Enligt vår uppfattning saknas det varje skäl att knyta ersättningen vidarbetslöshet till de fackliga organisationerna, så länge det är staten som ipraktiken står för försäkringens finansiering. Beslut bör därför fattas om enövergång till en allmän arbetslöshetsförsäkring som behandlar alla arbetslösalika.Försäkringen skall ge ersättning vid endast tillfälligt inkomstbortfall.Ersättningsperioden skall därför, enligt vår mening, vara begränsad till 300ersättningsdagar. Inträde i försäkringen beviljas efter 12 månaders arbete.Ersättningsnivån bör baseras på den genomsnittliga lönen under de 24 sistamånaderna före arbetslösheten och bör uppgå till av denna. Vi villunderstryka betydelsen av att den s.k. bortre parentesen inte blir alltföravlägsen. Sätts denna t.ex. efter tre eller som regeringenuppenbarligen tänker sig, bortfaller till stor del den positiva drivkraft förettaktivt arbetssökande som är ett av parentesens viktigaste syften. Det bör varakommunernas sak att ansvara för ersättningen till dem som inte längreomfattas av försäkringen. Formerna för detta behöver utvecklas ytterligare.Den enskildes egenfinansiering bör öka för att incitamenten skallförstärkas till en lönebildning som står i överensstämmelse med kravet på engod tillgång till arbete. Det skall heller inte vara möjligt för fackligaorganisationer att driva en lönepolitik som leder till arbetslöshet och överlåtaåt andra att bära de ekonomiska konsekvenserna.En arbetslöshetsförsäkring av detta slag har enligt vår mening flerafördelar. Genom dess allmänna karaktär lämnar den ingen utanför ochfavoriserar inte någon. Tidsbegränsning ger starka incitament för denarbetslöse att aktivt söka arbete under hela perioden.Det måste emellertid understrykas att den nya försäkringen måsteintroduceras parallellt med de övriga åtgärder vi föreslår i syfte att stimuleratillkomsten av flera arbeten i företagen. Drivkrafter att söka arbeten som intefinns är inte särskilt meningsfulla. Vi vill också understryka betydelsen av attförändringar av det slag vi förordar i arbetslöshetsförsäkringen inte skall sesisolerade från övriga socialförsäkringar. Ersättningarna från försäkringarnafår inte motverka sunda reaktionsmönster om att arbete snarare än bidrag ärden normala försörjningen, eller en lönebildning som på ett rimligt sättvärderar människors arbetsinsatser.I ett längre perspektiv måste det ekonomiska skyddet vid arbetslöshetutvecklas ytterligare, framförallt till följd av den mer mångfasetteradearbetsmarknaden. Frågor som härvid väcks gäller bl.a. hur egenföretagandeskall behandlas, liksom konsekvenserna av mer varierande arbetstider ocharbetsförtjänster. Enligt vår mening är det av vikt att ett mera omedelbartbeslut om en allmän arbetslöshetsförsäkring följs av fortsatta övervägandenav det slag vi här har nämnt.En långsiktig lösning byggd på personliga s.k. medborgarkonton skullekunna vara en väg att möta de variationer i arbetets förläggning och karaktärsom dagens sociala trygghetssystem, inklusive en allmänarbetslöshetsförsäkring, kommer att ha svårt att klara.Vi föreslår alltså att en allmän arbetslöshetsförsäkring inrättas den 1januari 1997. Ersättningsperioden bör begränsas (39).Socialförsäkringarna ocharbetslöshetenErsättningsfrågorna vid arbetslöshet aktualiserar den vidarefrågan om hur socialförsäkringssystemets ersättningsregler istort påverkar arbetslösheten.För att förhindra en permanent massarbetslöshet krävs en vilja tillnytänkande när det gäller socialförsäkringarna i allmänhet och arbetslöshets-försäkringen i synnerhet.Ett grundläggande problem är att nuvarande ordning leder till mycket högareservationslöner. Därmed menas den lön som en arbetstagare kräver för attacceptera ett erbjudet arbete. Reservationslönen bestäms av denkonsumtionsnivå vederbörande kan upprätthålla utan att acceptera deterbjudna arbetet.Det centrala i reservationslönens bestämning är nivån på arbetslöshets-ersättningen, ersättningen vid deltagande i arbetsmarknadspolitiska åtgärder,samt möjligheterna att erhålla andra ekonomiska stöd såsom bostadsbidrag,barnbidrag och socialbidrag. Till detta bör läggas individens möjligheter attkonsumera offentliga nyttigheter, exempelvis skolor, badhus, barnomsorg ochsjukvård, till låga kostnader.Hänsyn bör också tas till de kostnadsminskningar, p.g.a. exempelvisreducerade rese- och matkostnader, samt de fördelar i form av bl.a. ökadfritid, möjligheter till vidareutbildning och svartarbete som följer avarbetslöshet.Det problem som uppkommer vid för höga reservationslöner är attindividen blir mindre benägen att acceptera de arbeten som erbjuds. Söktidennär den arbetslöse letar arbete förlängs, och rörligheten mellan lokalamarknader, över branschgränser och mellan yrken, minskar.Höga reservationslöner riskerar att leda till en allt större strukturellarbetslöshet. Med strukturell arbetslöshet avses vanligtvis denarbetslöshetsnivå som är oberoende av konjunkturen och som är förenlig medprisstabilitet.En orsak till att arbetslöshet uppkommer är att fackföreningar driver upplönenivån i företagen. För fackföreningen är vinsten av att lönerna höjs attmedlemmarna får mer resurser, medan kostnaden ligger i att en del avmedlemmarna riskerar att förlora sina arbeten. Med goda alternativaförsörjningsmöjligheter, som är mer eller mindre likvärdiga eller i närhetenav lönerna, sjunker fackföreningarnas kostnader för att driva upp lönerna,eftersom deras medlemmar drabbas mindre hårt.Reservationslönerna påverkar inte bara lönebildningen. De minskar ocksåflexibiliteten och anpassningsförmågan. drabbadesSverige av en kraftig kombinationschock i form av en kostnadskris, en snabbtstigande realränta och en kraftig desinflationsprocess, vilket ledde till ensnabb kontraktion av den konkurrensutsatta privata sektorn.Industrisysselsättningen minskade dramatiskt. Det som hände var ett direktresultat av missgrepp . En devalveringsgödd arbetsmarknadkapsejsade.Med höga reservationslöner är risken stor att den strukturellaarbetslösheten ökar decennium efter decennium, därför att återströmningentill arbetsmarknaden efter varje lågkonjunktur blir begränsad. Erfarenheterfrån andra länder visar att risken för en sådan utveckling är påtaglig.Arbetsmarknaderna i kännetecknas av att arbetslösheten inte återgårtill tidigare nivåer när den väl stigit. Ett skäl till detta är att personer som varitlångtidsarbetslösa tenderar att förlora det humankapital, bl.a. i form avarbetsdisciplin och samarbetsförmåga, som krävs för att kunna sköta ettarbete.Bland svenska experter rådde det länge samstämmighet om att de negativaeffekterna av höga ersättningsnivåer var begränsade. är detta starktifrågasatt, bl.a. av de amerikanska ekonomer som studerat den svenskaarbetsmarknaden tillsammans med och Samhälle(SNS) och i den expertrapport som gjordes för den parlamentariskaarbetsmarknadskommittén.Det är enligt vår mening angeläget att, som underlag för förändringar,analysera sociala ersättningars, skatters och inkomstrelaterade avgiftersinverkan på lönebildningen och arbetslösheten. En sådan analys börpresenteras för (40).Insatser för anställningsbarhetAv tradition hyllas i vad som brukar kallas en aktivarbetsmarknadspolitik. Konkret innebär denna att ca entredjedel av de arbetslösa, förutom att erhålla a-kassa ellerKAS, också engageras i någon åtgärd, t.ex. utbildning,beredskapsarbete, arbetslivsutveckling eller någon av deåtgärder som riktas speciellt till unga.Erfarenheterna av den aktiva arbetsmarknadspolitiken är mycket varierande.Åtskillig utbildning, som ofta anses vara den mest lämpliga åtgärden, gert.ex. enligt tillgänglig forskning tveksamma effekter ifråga omattraktionskraften på arbetsmarknaden. Andra insatser kan verka avhållandepå den enskildes benägenhet att själv söka arbete.Enligt vår mening behöver arbetsmarknadspolitiken i allmänhet ochArbetsmarknadsstyrelsen i synnerhet bli föremål för en noggrann och externrevision. En sådan revision bör syfta till att grundligt pröva frågan huruvidaden förda arbetsmarknadspolitiken alls haft några positiva effekter som inteskulle uppstått i alla fall. Revisionen, som bör vara oberoende, bör skekontinuerligt för att säkerställa att de betydande insatserna ger resultat sommotsvarar kostnaderna.Vi förordar inte att alla arbetsmarknadsinsatser inhiberas, men däremot enlångt hårdare prioritering av vilka som bör komma i åtnjutande avarbetsmarknadspolitiska stödåtgärder. Arbetsmarknadspolitiken skall inte gesnågon stabiliseringspolitisk funktion utan syfta till att få arbetsmarknaden attfungera bättre. Utöver förmedlingsverksamheten börarbetsmarknadsinsatserna i första hand koncentreras till vissautbildningsåtgärder samt tillhandahållandet av särskilda arbetsmöjligheter förlångtidsarbetslösa och t.ex. arbetshandikappade enligt följande principer: Unga människor bör hänvisas till det ordinarieutbildningsväsendet. Om detta, vad avser denyrkesinriktade utbildningen, mera målmedvetet integrerasi företagen, förbättras effektiviteten. För unga är detdessutom konstruktivt att få klart besked om att ingentingannat erbjuds än seriös utbildning. Parallellt med utbyggnaden av den eftergymnasialayrkesutbildning vi tidigare föreslagit börlärlingsutbildningen på lägre nivåer expandera. Ettutbyggt lärlingsprogram bör introduceras helst redan viddet kommande . Ersättningarna bör fastställas nivå som gör lärlingsprogrammen attraktiva också förföretagen. De huvudsakliga arbetsmarknadsinsatserna skall inriktasmot dem som är, eller löper stor risk att bli, arbetslösaför . För dessa bör speciella program upprättas. Iprogrammen bör företagen direkt engageras, om såerfordras med någon form av stöd. Företagens insatser börupphandlas för att säkerställa professionella villkor.Långtidsarbetslösa skall kunna erbjudas ett sådantsubventionerat arbete under högst 150 dagar.För utbildningsinsatser utöver dem vi här har nämnt bör en typ avutbildningscheckar kunna vara ändamålsenliga.