mot · GK02Sk809 · 1996-10-07 00:00:00 — Rätten att få en avlämnad deklaration fastställd inom en, urden skattskyldiges perspektiv, skälig tid är enrättssäkerhetsfråga av stor betydelse.Långa handläggningstider av skattefrågor är ett stortproblem, särskilt för mindre företag och ägare till dessa. Den skattskyldigetvingas ofta reservera medel uppräknat med ränta i avvaktan påett slutligt avgörande, om inte förskottsinbetalning har krävts.Konsekvensen har i båda fallen blivit osäkerhet om den finansiellaställningen i verksamheten eller för den enskilde fysiske skattebetalaren ochdärmed förenade kostnader samt uteblivna intäkter. Detta leder i sin tur tillattföretag inte vågar eller kan anställa och investera.Rättssäkerhetskommittén som avlämnade ett betänkande under våren 1993fick inte i uppdrag att utreda detta. Men att reformera rättssäkerheten vidbeskattningen och lämna dagens handläggningstider oberörda är djuptotillfredsställande. Därför har också tilläggsdirektiv givits kommittén att seöver handläggningtiderna av skattefrågor. Utan att invänta utredningensslutbetänkande bör följande gälla fr.o.m. 1 juli 1996.Eventuell efter avgörande i skattedomstol debiterad skatt skall ej fåbelastas med ränta mer än 12 månader från det deklarationen lämnades in.Ärenden där skatt infordrats före avgörandet av skattedomstol måste avgörasav skattedomstol inom 18 månader.Om skatt påförs efter grundbeslut, d.v.s. innan det slutliga avgörandet i ettskattemål har skett, och utgången blir att visst belopp skall betalas tillbaka,skall restitutionsränta utgå, som klart motsvarar marknadsmässig avkastning.Skälet till en sådan ändring är följande:För skattemyndigheten:Antingen är skattemålet enkelt. Då kan skattemyndighet ochlänsrätt arbeta snabbt och avgöra ärendet. Iannat fall är skattemålet komplicerat - då kan det antagas attdet ofta rör sig om ställningstaganden där utslaget inte av denskattskyldige nödvändigtvis kan förväntas gå i skattehöjanderiktning. Den skattskyldige kan i flera lägen ha utgått ifrånatt lagen var sådan som den tolkats av honom - och därförkan skattemyndigheten inte utgå från att det à priori skullevara fråga om otillåten skatteplanering av den skattskyldige.I det läget skall inte skattemyndigheten, genom långsamberedning, kanske nödvändig p.g.a. ärendets natur, kunnaräntebelägga eventuellt senare beslutad och påförd fordranmer än för 12 månader.För den skattskyldige:En skattskyldig, som får en taxering ifrågasatt - etttaxeringsbeslut till sin nackdel - men som efter ett antal årfår den ursprungliga taxeringen godkänd har under denna tidlidit ekonomisk skada. Den skattskyldige har som regel aveget intresse reserverat eller på annat sätt byggt upp kapitalsom eventuellt kan behöva tas i anspråk för att betala dentillkommande skatten, om han inte har tvingats betala in deni förskott i avvaktan på ett slutligt avgörande.Det är en fördel för en noggrann skattebetalare att handläggningstiden ärkort - . (efter 30.6.1990) skall grundläggandebeslut vara fattat under taxeringsåret. Omprövning till denskattskyldiges nackdel får ske senast efter taxeringsåret, om intefelaktiga uppgifter har lämnats. Till fördel för den skattskyldige fåromprövningsbeslut i stället fattas . Det innebär vid osäkerhet attett negativt grundbeslut fattas i avvaktan på vidare utredning eller att ettoklart rättsläge skall klarläggas.Men om ärendet är komplicerat, rättsläget är oklart, eller skattemyndighetoch länsrätt av annan anledning arbetar långsamt, bör i alla händelser inteskattebetalaren behöva räkna med mer än 12 månaders räntebelastning på denav skattemyndigheten till länsrätten yrkade höjningen av skatten.Införs en tidsgräns för räntedebiteringen skulle skattebetalarensekonomiska handlingsfrihet kringskäras mindre . Det stora problemet,i vart fall för företag och dess ägare, är att reservera snabbt likvida medelfören skatt som kanske aldrig påföres.Inom lagtolkningen heter det att det gäller att hellre fria än fälla. Det ärangeläget att denna syn på lagen och rätten även omfattar skattemål. Ettminimikrav är därvid att en skattebetalare, vars taxering ifrågasatts, menslutligen får rätt, inte tvingas reservera medel, uppräknademed ränta. Alternativt hade den skattskyldige använt medlen på annat sätt,t.ex. satsat dem i produktiva investeringar av mer långsiktig karaktär, betalatav lån etc. Långsiktig bindning av medel som kan behövas för att täckaeventuell påförd skatt med ränta bör ju undvikas av den rationellaskattebetalaren. Ett långt utdraget skattemål hämmar alltså långsiktigaplaceringar, eftersom dessa i allmänhet inte så lätt kan bli likvida snabbt, näreventuell extra påförd skatt skall betalas - eller kanske t.o.m. på kort siktminskat i värde, vid tillfället att betala in den extra skatten.Denna rättssäkerhetsfråga är av sådan angelägenhetsgrad för mångaskattebetalare, såväl företagare som löntagare, att börreagera snabbt och under vårriksdagen föreslå en ändring.Ekonomiskt är det inte säkert att staten förlorar på snabbare hand-läggningstider. Tvärtom ökar då sannolikheten för att medel finns när detslutliga avgörandet kommer. Det gäller särskilt när konkurs-frekvensen är hög bland företagen.Ytterligare en positiv effekt på är att en begränsning avmöjligheten att ta ut ränta skulle stimulera skattemyndigheter att snabbareavgöra rutinmål. På kort sikt skulle många skattskyldiga få enbättre överblick över sina eventuellt tillkommande skatteskulder. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om att nu vilande och kommande skattemål ej skall påföras ränta merän maximalt 12 månader.