mot · GJ02Fi78 · 1996-05-02 00:00:00 — Men då har man interäknat med effekterna av den s.k. Perssonplanen. Den innebär attenergiskatterna höjs med för att finansiera höjdakostnader för utbildningsändamål. Praktiskt taget hela nettoförstärkningen avbudgetpolitiken består därmed av skattehöjningar. Om man härtill lägger att6 miljarder kronor i besparingar från det ursprungliga saneringsprogrammetåterstår att presentera, står det klart att regeringens förmåga att spara isjälvaverket är svagt utvecklad.Enligt regeringen kommer åtgärderna att leda till ett konsoliderat offentligtbudgetunderskott på av BNP 1997, d.v.s. mindre änkonvergenskriteriets tak på av BNP, samt balans i de offentligafinanserna 1998, vilket är det av uppsatta målet. Enligt vårbedömning krävs det emellertid ytterligare åtgärder för att nå de uppsattamålen. Det beror dels på att vi förutser att den förda politiken leder till ensämre tillväxt än enligt regeringens prognos, dels på attregeringens senareläggning av balanskravet för kommunerna riskerar attförsämra den konsoliderade offentliga sektorns finanser. Skulle regeringendessutom göra allvar av tanken på en nedläggning av ett kärnkraftverk undermandatperioden, medför detta kostnader på förstaten. Härtill kommer effekterna av det minskade förtroende som blirföljden vad avser regeringens vilja och förmåga att reparerasamhällsekonomi och statsfinanser.Tabell 5.1. Regeringens bedömningar av tillväxt ochbudgetunderskottRegeringen har kunnat hänvisa till nya prognoser avRiksrevisionsverket och , som successivthar visat ett mindre budgetunderskott vid varje given tillväxt.Vår kritik att regeringen haft för små marginaler isaneringsprogrammet för att möta en eventuellkonjunkturförsvagning har trots detta visat sig riktig. Attregeringen väntat in i det sista med att presentera nyaåtgärder har heller inte varit utan kostnader. För det förstahade det varit bättre att genomföra en större åtstramningredan 1995 mot bakgrund av att tillväxten då var god. Nutvingas man i stället föreslå åtgärder , som inte allskan väntas bli ett lika starkt år. För det andra tordesenfärdigheten ha medfört en större räntemarginal gentemotde europeiska länderna än vad som annars skulle ha varitfallet.Avstämning av budgeten /96Regeringen redovisar för innevarande budgetåröverskridanden och tillkommande utgifter på drygt20 miljarder kronor. Av dessa kommer endast en mindre delatt finansieras under det löpande budgetåret. Regeringenavser i stället att tillgodoräkna sig de i förhållande tillbudgeten lägre räntekostnaderna, trots att denna form avbalansering strider mot de fastslagna principerna för hurbudgetöverskridanden skall hanteras.Tabell 5.2. Budgetöverskridandena /96(miljarder kronor):Enligt gällande principer skall prognostiseradebudgetöverskridanden finansieras fullt ut genom åtgärderinom respektive område. Regeringens förslag bryter motdenna ordning genom att åtgärder skjuts ochgenom att budgetöverskridanden kvittas mot de förväntatlägre räntekostnaderna.För att finansiera överskridandena för bostadsbidrag, asisstansersättningoch sjukvårdsförmåner säger sig regeringen vilja återkomma med åtgärdersom skall finansiera överskridandena.Detta innebär att man skjuter problem och lösningar framåt i tiden. Meddenna ordning kommer det att bli svårt att hantera eventuellabudgetöverskridanden under kommande budgetår. Därmed minskar deneftersträvade budgetdisciplinen.Överskridandena inom arbetslöshetsersättningen kommer enligt regeringenendast delvis att finansieras. I övrigt avser regeringen således att balanseradeökade utgifterna mot minskade kostnader för statsskulden, vilket står i stridmed de principer regeringen själv har ställt upp.TilläggsbudgetenI regeringens förslag till tilläggsbudget föreslås ökadeutgifter på och en senareläggning avbetalningar för försvarsmaterielinköp på 3,3 miljarder kronortill kommande budgetår. Sammantaget med ytterligare ettantal mindre förändringar leder detta till att budgeten förinnevarande budgetår minskas med 1,3 miljarder kronor.Tillkommande utgifter härrör huvudsakligen från ett förslag om ökadebidrag till det kommunala skolväsendet. Enligt tidigare uttalade principerskall varje tillkommande utgift vara fullt finansierad för att förtroendet förbudgetdisciplinen skall upprätthållas. Denna regel bryter regeringen motgenom att endast hänvisa till att utgiften till "största delen" skallfinansierasgenom regelförändringar inom verksamhets-område men utan att föreslå sådana åtgärder.Den överflyttning till kommande budgetår som sker inomFörsvarsdepartementets verksamhetsområde av medel för inköp avförsvarsmateriel är inte att betrakta som någon besparing. Därför ledertilläggsbudgetens förslag inte till en utgiftsminskning om 1,3 miljarderkronor utan i själva verket till en utgiftsökning om intilldess att regeringen presenterat en finansiering av de ökade bidragen till detkommunala skolväsendet.Den ryckighet regeringen visar inom utbildningspolitiken är olycklig. Vihänvisar till våra tidigare förslag för att stärka kvaliteten i utbildningen.Detbehövs en utbildningspolitik, som karaktäriseras av långsiktighet,konsekvens och kvalitetstänkande. Regeringens återkommande förslag tilländringar av förutsättningarna är otillfredsställande. Mot den bakgrundenavvisar vi regeringens förslag om tilläggsanslag för vissa utbildningsinsatserunder höstterminen 1996.Regeringens förslag till ändrad läkemedelsförsäkring respektive tandvårds-försäkring innebär i båda fallen att de som har störst behov av stöd drabbashårdast. I stället förespråkar vi att våra tidigare presenterade förslag tillförändringar inom dessa områden genomförs. Dessa förslag är så utformadeatt effekterna för de mest utsatta blir mindre. Beträffande läkemedels-försäkringen anser vi att högkostnadsskyddet skall justeras upp med100 kronor från för att därefter höjas stegvis med 100 kronorde följande åren till dess att summan uppgår till . Vidareföreslås en avreglering av Apoteksbolagets verksamhet, nya regler förfastställande av utförsäljningspriset på läkemedel samt förbättrade regler vadgäller hjälpmedel. Vårt förslag till reformerad tandvårdsförsäkring innebär enfri prissättning och att det för kostnader därutöverinförs en åtgärdstaxa som omfattas av högkostnadsskyddet. Barn- ochungdomstandvården skall liksom vara kostnadsfri, och även privatatandläkare skall ges laglig rätt att vara vårdgivare.Våra förslag med anledning av tilläggsbudgeten redovisas utförligt isärskilda motioner (1995/96:Fi87, 1995/96:Fi88 respektive 1995/96:Fi84).Sammantaget innebär våra förslag att utgifterna för innevarande budgetårminskar med i förhållande till regeringens förslag.Ännu är inte saneringsprogrammetuppfylltRegeringens saneringsprogram, som delvis inkluderarbudgetförstärkningar beslutade redan under den förramandatperioden, konkretiseras inte fullt ut trots att dettautlovades i den s.k. tillväxtpropositionen. har detsaknats förslag uppgående till för attprogrammet skulle vara fullföljt. I propositionen preciseras,tillsammans med förslag i två separata propositioner,budgetförstärkningar om . Av dessaåtgärder är höjda skatter. Ännu återstårsåledes att presentera konkreta förslag om 6 miljarder kronori utgiftsminskningar. Regeringens löfte är skall återkomma med dessa förslag i höst.Vi har inga invändningar mot att regeringen väljer att presentera sinaförslag successivt - det kan finnas skäl som motiverar detta. Regeringens sättatt framställa saneringsprogrammet som i praktiken genomfört, samtidigtsom löften om konkreta förslag sviks, inger dock oro, eftersom det ökarmisstroendet mot budgetpolitiken och mot regeringens förmåga att uppfyllade löften som utfärdats.Uppföljning avkonvergensprogrammetMålen för de offentliga finansernaVår bedömning är, som framgått av det föregående, att deterfordras ytterligare budgetförstärkningar för att medsäkerhet uppnå kravet i att underskott iden konsoliderade sektorn inte får överstiga 1997.Med regeringens politik försvåras dessutom en långsiktigthållbar balans i de offentliga finanserna. Tillväxtkraftenförblir svag och massarbetslösheten permanentas. Denoffentliga utgiftskvoten skulle, liksom skattekvoten, fortsattvara extremt hög i ett internationellt perspektiv.Enligt regeringens uppföljning av konvergensprogrammet kommer denkonsoliderade offentliga sektorns bruttoskuldkvot att fortsätta att öka tillöver av BNP för att därefter minska till under 72 procent1999. Det är möjligt, men inte säkert, att skuldkvoten börjar minska från ochmed . Eftersom vi räknar med en sämre ekonomisk utveckling för1996 och 1997 än regeringen och förutser kostnader för den offentligasektorn i samband med senareläggningen av balanskravet för kommunerna,gör vi bedömingen att skuldkvoten kommer att kulminera på en högre nivåoch sjunka långsammare än i regeringens kalkyler. Det återstår därmed att seom EU:s övriga medlemsländer finner att den svenska skuldkvoten i enlighetmed "minskar i tillräcklig utsträckning och närmar sigreferensvärdet på av BNP i tillfredsställande takt".Inflations- och räntemålenSverige ser nu inte ut att få några problem med att klaraMaastrichtfördragets inflations- och räntekriterier.Inflationen kan väntas bli låg , och räntanhar gått ned tillräckligt för att vi ska klara avtalets krav.Däremot är det inte säkert att långsiktigainflationsproblem har lösts. Förra årets lönerörelse äroroväckande, då den resulterade i större löneökningar än iomvärlden trots att arbetslösheten stigit kraftigt iSverige. Även om vi klarar räntekriteriet, är det heller intetillfredsställande att vi fortfarande har en räntemarginal motTyskland på ca 2 procent.VäxelkursmåletEnligt regeringen är det inte aktuellt att knyta kronan till deneuropeiska växelkursmekanismen (). Företrädare förFinansdepartementet har dessutom gjort uttalanden om attSverige inte skall behöva ansluta sig till den revideradeväxelkursmekanismen (2), som är tänkt att vara ettövergångsstadium för länder som inte från början kvalificeratsig för ett deltagande i valutaunionen (EMU). Det är möjligtatt länder i slutändan får tillträde till EMU utan denstipulerade tvååriga karantänen i , men det är intesäkert. Regeringen spelar därmed ett högt spel, om denverkligen menar allvar med att hålla öppet för ett svensktdeltagande i EMU.Låt människor och företagväxaEn ny ekonomisk politikDen viktigaste politiska uppgiften är att skapa förutsättningarför ett allt bättre . Då måste människor och företagtillåtas växa. I det som halkat efter är det denpolitiska sektorn som fått växa på människornas ochföretagens bekostnad.Långsiktigt stabil balans i de offentliga finanserna måste kombineras medbalans mellan den privata och den offentliga sektorn.Dagens otrygghet måste bytas mot en ny trygghet som bygger på attmedborgarna får rätt och möjlighet att ta ansvar för sig och de sina och påförvissningen om att det finns ett gemensamt ansvar för att ingen skall farailla.I ett växande blir det möjligt att eliminera massarbetslösheten ochatt stärka hushållens ekonomi. I ett växande kan enbegränsad men stark stat klara sina åtaganden och ge tillräckligt stöd till demsom verkligen behöver detta.Det krävs en ny ekonomisk politik för att lösa de problem den gamlaskapat. De övergripande målen skall vara att skapa förutsättningar för snabbtillväxt, nya arbeten och god reallöneutveckling. Politiken måste präglas avinsikten att de grundläggande problemen är strukturella.Utgångspunkten måste vara samma liberala idéer om ekonomisk frihetsom en gång lade grunden för det svenska undret, precis som de ärförutsättningen för de nya industriländernas framgångar.Inte förrän flyttat uppåt i "frihetsindex" kommer vi att kunnaklättra uppåt i "välfärdsligan" igen. En ökad ekonomisk frihet förutsätter enöverflyttning av ansvar och finansiella resurser från den offentliga sektorntill privata företag och hushåll och därmed en sänkning av skattetrycket. Detinnebär att företag som ägs av stat och kommun måste privatiseras och attprivata alternativ måste kunna konkurrera inom områden som vård,utbildning och omsorg. Även den privata sektorn måste släppas fri frånregleringar som hämmar konkurrensen. Ett område där behovet avavregleringar är särskilt stort är arbetsmarknaden. Dessutom måsteförutsättningar för en friare lönebildning skapas. Den måste bli mer flexibeloch anpassas till dagens och morgondagens arbetsliv.Våra mål för den ekonomiska politiken är därför att både minska denoffentliga skulden i förhållande till BNP och att minska den offentligautgiftskvoten och skattetrycket. Skuldsaneringen och minskningen avoffentlig verksamhet måste gå hand i hand.Det är inte likgiltigt vilka offentliga utgifter som minskas. Även om deoffentliga åtagandena begränsas, skall staten stå stark för att kunna klara sinagrundläggande uppgifter. Det gäller exempelvis försvaret och rättsväsendet,som inte får betraktas som restposter i budgetarbetet.Staten har även ett ansvar för grundläggande utbildning och forskning.Därför avvisar vi regeringens förslag om minskade anslag till forskning.Det är också ett grundläggande gemensamt åtagande att sörja för dem som,på grund av exempelvis handikapp, olyckor eller allvarlig sjukdom, behöverhjälp. Det krävs i detta avseende en omfördelning av resurser mellanindivider. Därför avvisar vi bl.a. regeringens förslag om besparingar iassistansersättningen och om försämringar av barnpension och änkepension.Stöd till arbetslösa är också en omfördelning mellan individer, som vianser tillhöra de gemensamma uppgifterna. Ersättningen får dock inte vara såhög att det lönar sig bättre att leva på bidrag än att arbeta. Då kommerarbetslösheten inte att minska. Därför går vi mot regeringens förslag att höjaersättningsnivån i arbetslöshetsförsäkringen.Omfördelning av resurser över individens livscykel, exempelvis i form avpensioner och ersättning vid föräldraledighet och kortvarig sjukdom, äremellertid av en annan karaktär. Även på dessa områden har staten uppgifter,men vi vill att de i ökande utsträckning skall kunna lösas genom egetsparande. Det kräver emellertid att utrymme skapas genom sänkta skatter.Kommunerna sysslar med en mängd saker som inte tillhörden offentliga sektorns kärnverksamhet. Vi föreslår därför en omfattandeavreglering, som innebär att statsbidragen och kommunalskatterna kansänkas.Genom de förslag om besparingar som vi lägger kan skatterna sänkas medca 1999 som budgetsaldot förbättras med8 miljarder kronor mer 1999 än enligt regeringens förslag. Det innebär attutgiftskvoten med vår politik minskar till och skattekvoten till49,1999. Detta är dock statiskt räknat. Eftersom vi genomförstrukturellt viktiga utgiftsminskningar och skattesänkningar, kan tillväxtenoch sysselsättningen väntas utvecklas mer gynnsamt än i regeringensalternativ, vilket även är positivt för de offentliga finanserna. Hurbetydelsefulla sådana dynamiska effekter är illustreras i avsnitt 8.En finans- och penningpolitik byggdpå normerFasta spelregler behövsFöre kronans fall ansågs allmänt en fastväxelkurs vara den enda möjliga växelkurspolitiken förSverige och den norm som finanspolitiken skulle vila på.Därefter svängde debatten mycket snabbt. Det utdragnaförsvaret av kronan ansågs ha fördjupat recessionen, medanen flytande krona sågs som räddningen för . Dennaomsvängning tolkades dessutom som att "normpolitiken vardöd". Ingenting kunde vara mer felaktigt. Det var inte denfasta växelkurspolitiken som förde oss in i recessionen utanbristen på anpassning av finanspolitiken till denna norm. Ennormbaserad ekonomisk politik har länge varit basen förborgerlig ekonomisk politik. Stabiliserings- ochdevalveringspolitikens misslyckande har gjort attnormpolitiken även börjar tränga in i den socialdemokratiskatankevärlden, om än långsamt.Såväl finans- som penningpolitiken har dessutom blivit mer normbaserad,i detta ords verkliga bemärkelse, . Den nya budgetprocessenssyfte var detta, och har ställt sig bakom norm för denårliga inflationen på (+/- ). Denna utveckling mot enmer normbaserad finans- och penningpolitik är mycket positiv. Vi anser dockatt mer återstår att göra.Den nya budgetprocessen är inte tillräckligtstramDe viktigaste norminslagen i finanspolitiken är införandet aven ny budgetprocess från och med samt deav antagna målen för den offentliga sektornsfinansiella underskott och skuld. Den nya budgetprocesseninnehåller bl.a. nominella tak för staten ochsocialförsäkringssektorn och för de olika utgiftsområdenasamt att överskridanden av dessa tak skallfinansieras senast . Att förslagsanslagen, sominnebar stora möjligheter för myndigheterna att överskridasina anslag utan att behöva gå till regering och riksdag,försvinner innebär också en uppstramning avbudgetprocessen.Så som regeringen har valt att tillämpa den nya budgetprocessen har denblivit betydligt mindre stram. För det första blir utgiftstaket inteverkningsfullt om regeringen tillåter sig en budgeteringsmarginal på15 miljarder kronor 1997, 18 miljarder och hela 22 miljarder 1999.Naturligtvis kan man inte räkna med att man ska kunna budgetera helt rättflera år framåt. Men överskridanden under pågående budgetår skall enligt denya principerna i första hand finansieras genom neddragningar inom sammautgiftsområde senast . Vid eventuella behov att överskridabudgeten bör regeringen gå till för beslut. Annars innebär den nyabudgetprocessen varken en utökad finansmakt för eller ökade kravpå regeringen.För det andra är det olyckligt att regeringen valt att ställa lägre krav påbudgetdisciplin för kommunsektorn än för staten och socialförsäk-ringssektorn. Om underskott i den löpande driften uppstår i en kommunföreligger inte något krav på att finansiera detta . Tanken var att detta skulle lösas genom det nya balanskravet förkommuner och landsting. Genom att senarelägga ikraftträdandet av dettasträngare balanskrav för kommunsektorn bäddar regeringen i stället förväxande underskott inom denna sektor.Samma diskrepans gäller mellan kraven på staten och kommunerna attbidra till att underskottet i den konsoliderade offentliga sektorn skallunderstiga av BNP för att kvalificera för ett deltagandei EMU. För staten och socialförsäkringssektorn, vars utgifter läggs under etttak, gäller hårda besparingskrav och därefter, medankommunerna och regeringen skall kunna underbalansera sina budgetar framtill 1999 och landstingen ända . Fast personal skall enligtöverenskommelsen inte sägas upp. Detta uppfattas naturligtvis som enacceptans för att löneökningarna kan hamna långt över vad kommunerna harråd med i kommande avtalsrörelser utan att det får några konsekvenser vadgäller möjligheterna att behålla alla anställda. En bättre lösning vore attmjuka upp arbetsrätten, sänka skatterna samt tillåta privat konkurrens så attfriställd personal kan anställas i privata företag somtillhandahåller de tjänster kommunerna nu producerar.Om den nu kraftigt sänkta trovärdigheten i budgetpolitiken skall kunnaåterupprättas och en reell uppstramning av budgethanteringen åstadkommas,måste långtgående åtgärder vidtas. För det första får regeringen inte i någotavseende frångå de fastlagda reglerna för budgetpolitiken. För detandra måste en stram budgetlagstiftning införas med utgångspunktfrån den presenterade utredningen (SOU 1996:14).En minskad offentlig sektor ger ökadfinanspolitisk stabilitet3-procentstaket för underskott i den konsoliderade offentligasektorn kommer att gälla även bortom 1997, oavsett omSverige kommer med i valutaunionen eller inte. Det kan tilloch med hända att medlemsländerna sänker riktpunkten till 1procent, i enlighet med det tyska förslaget till stabilitetspakt,för de länder som deltar i . I nuvarande läge skulleSverige - vars offentliga finanser är mycket merkonjunkturkänsliga än övriga medlemsländers - ha mycketsvårt att klara ett sådant krav. Vid en gradvis överflyttning avoffentlig verksamhet och finansiering av socialförsäkringarnatill den privata sektorn skulle dock såväl de offentligautgifterna som de skatter som dras in för att finansiera dembli mindre konjunkturkänsliga. Det tyska förslaget om enstabilitetspakt innebär också att medlemsländerna skall åtasig att minska den offentliga sektorn, ett förslag som tyvärrden socialdemokratiska regeringen har gått emot.Den förra borgerliga regeringen lanserade målet att den offentligabudgeten skall balanseras över konjunkturcykeln. Med en sådan norm förblirskulden oförändrad i nominella termer men kan gradvis minska i förhållandetill BNP. Därmed sprids finansieringen av tidigare och nuvarandegenerationers överkonsumtion ut i jämn takt på nuvarande och kommandegenerationer. Tanken är dessutom att regering och riksdag inte skall behövaägna sig åt diskretionär stabiliseringspolitik, d.v.s. höja och sänka skatterochutgifter i syfte att påverka konjunkturläget, särskilt som en sådan politiksällan har varit framgångsrik. Den måttfulla stabilisering som ändå kommertill stånd sker i stället automatiskt genom att skatteintäkterna ökar ochutgifterna minskar i goda tider och tvärtom i dåliga tider. Det innebär attbegränsade underskott kan tillåtas i lågkonjunkturer - av BNPenligt - men att överskott i gengäld kommer att uppstå ihögkonjunkturer.Ovan beskrivna ordning är naturligtvis ett idealtillstånd. I verklighetenuppför sig inte ekonomin så välordnat. För det första måste det finnas visstutrymme för politiskt beslutade stabiliseringsåtgärder i extrema låg- ochhögkonjunkturer. För det andra bygger resonemanget på att man redankommit fram till ett väl fungerande utgifts- och skattesystem. Där befinner vioss inte . Den offentliga utgiftskvoten och skattetrycket är för stora ochmåste minskas. Det krävs politiska beslut för att ändra dessa system. För dettredje är det svårt att veta var man befinner sig i konjunkturen och om denkommer att utveckla sig på ett normalt eller extremt sätt. De förutseddaunderskotten i de offentliga finanserna är framför alltstrukturellt, men i viss mån även konjunkturellt, betingade. Därmed måsteäven ett visst överskott tillåtas i de offentliga finanserna, när konjunkturenstår på topp. Detta överskott skall dock utgöra en buffert inför nästalågkonjunktur och inte användas för nya utgiftsåtaganden.Ökat privat sparande minskar behovet avöverskott i de offentliga finansernaMed en överflyttning av ansvar från den offentliga till denprivata sektorn behöver de offentliga buffertarna inte längrevara så stora. De viktigaste buffertarna kan i stället uppstå ihushållen. Sammantaget kan det väntas leda till ett ökat totaltsparande. hade underskott i bytesbalansen under 25år, tills det vände 1994. Eftersom vi lånade till konsumtionoch inte enbart till investeringar, innebar det att det förelågett sparandeunderskott i . Det berodde bl.a. på att denstora välfärdsstaten gav ett falskt intryck av att vi var rikareän vi var. Människor sparade inte själva, eftersom de räknademed att staten skulle ta hand om dem, om pengarna tröt. Somdet har visat sig räckte dock inte statens pengar, ochbudgetunderskottet ökade dramatiskt. Enskildahushållsbudgetar är inte lika illusoriska. Där är det lättare atträkna hur mycket pengar som finns och till hur många detskall räcka. Får människor i större utsträckning ta överansvaret för finansieringen av eventuella inkomstbortfall,kommer det sammanlagda sparandet att öka. Förutom attdetta är positivt för hushållen själva innebär det även attföretagen får tillgång till riskkapital, vilket innebär merinvesteringar, bättre tillväxt och fler arbeten.En oberoende riksbankRiksbankens inflationsmål på (+/- ),som ställt sig bakom, är ett viktigt steg mot ennormbaserad penningpolitik. Ytterligare ett steg i rättriktning vore att lagstifta att mål förpenningpolitiken skall vara att "värna penningvärdet". Detskulle ge ökad trovärdighet för ansträngningaratt hålla inflationen nere och därmed minska kostnaderna fördetta i form av höga räntor.