mot · GJ02Fi78 · 1996-05-02 00:00:00 — Många fler märkerhur deras handlingsfrihet stadigt krymper och oroas över att det någon gångblir deras tur att tvingas uppsöka . De känner att krisen kommernärmare och har slutat att lyssna på regeringsföreträdare somsäger att det inte kommer fler skattehöjningar eller nedskärningar.En kris för ekonominSedan 1970 har 480.000 arbetstillfällen försvunnit i detprivata näringslivet. Jämfört med 1960 har den offentligasektorns andel av ekonomin i det närmaste fördubblats.Under de senaste 25 åren har skatterna stigit från normaleuropeisk nivå till den industrialiserade världens i särklasshögsta. Så ser i kort sammanfattning ekonomiskaobalans ut. Därtill skall läggas att tillkomsten av nya företagoch expansionen i befintliga vid en internationell jämförelsehar varit svag. Och har följaktligen fallitfrån en tredje till en delad sextonde plats i den internationellavälfärdsligan.Denna utveckling är inte slumpartad. Den beror inte på yttre faktorer,otidsenliga industristrukturer eller otur. Orsakerna står att finna i beslutfattade av svenska regeringar och riksdagar, inte hos finansmän i ,oljeshejker i eller kommissionärer i . Krisen är resultatetav att under valt en ekonomisk-politiskinriktning som i sin bästa variant utgått från vanföreställningen att välståndeten gång för alla är givet och i sin sämsta att tillväxt genereras ochkommenderas fram genom politiska beslut.Kapitalbildning och sparande har till stora delar varit statskontrollerade.Arbetsmarknaden har i fråga om såväl anställningsförhållanden somlönebildning varit en politisk angelägenhet. I det vällovliga syftet att ökatryggheten i arbetslivet och i den rent politiska ambitionen att föra övermakten i företagen till fackliga intressenter infördes ettregelverk som fortfarande i huvudsak är intakt. Lönebildningen blev genomden solidariska lönepolitiken i kombination med socialförsäkrings- ochbidragssystemen en del av fördelningspolitiken och av en offentligt dirigeradstrukturomvandling baserad på planekonomiska principer.Den offentliga sektorns storlek har däremot tillåtits växa obehindrat.Privata investeringar har trängts undan. Företag och arbetstillfällen harslagits ut eller också har planerad verksamhet aldrig kommit till stånd. Denrigida arbetsmarknaden har drivit upp arbetslösheten och stängt människorinne såväl som ute. De offentliga trygghetssystemen har haft en inbyggdkonjunkturkänslighet, som i nedgångar snabbt drivit upp budgetunderskott,skuldsättning och räntor och som i en uppgång snabbt medfört brist påefterfrågad arbetskraft och en överhettad arbetsmarknad. Höga skatter harslagit sönder incitamenten till arbete och företagande. Återkommandedevalveringar har tillfälligt återställt konkurrenskraften i avsaknad av enkonsekvent och framåtsyftande politik som angripit de grundläggandestrukturfelen. Därefter har emellertid utvecklingen snart fortsatt i negativriktning i accelererande takt. Sammantaget har politiken skapat en negativdynamik, som kvävt tillväxten, sysselsättningen och företagandet.Den svenska ekonomin befinner sig följaktligen i permanentobalans. En femtedel av den potentiella arbetskraften saknar riktiga arbeten.Ungefär en miljon arbetsföra människor står utanför den reguljäraarbetsmarknaden. Obalanserna i de offentliga finanserna, Sverigesavskräckande devalveringshistoria och den därav följande politiska osäker-heten resulterar i realräntor som är bland de högsta i industriländerna. I fåandra industrialiserade länder är kapital så dyrt som i Sverige.Till detta skall läggas att regeringen signalerar att den avser att börjastänga av kärnkraftverken. I när de ekonomiska marginalerna församhället och därmed också för individerna blir knappare ämnar man medberått mod lägga på den svenska ekonomin ytterligare kostnader på tiotalsmiljarder kronor. Tydligare än så kan knappast politikens bidrag till denekonomiska krisen illustreras.MöjligheternaTrots alla dessa problem är ett land med godamöjligheter. Våra förutsättningar, men också en i grundenpositiv utveckling i världen, gör att det med rätt politik ändåfinns anledning att se framtiden an med optimism. Valet ärfortfarande vårt.Världsekonomin växer i en takt som saknar historiskt motstycke. Avdenna välståndsutveckling följer fantastiska möjligheter för svenska företagoch enskilda. Infrastrukturinvesteringar i ekonomier som omfattar hundratalsmiljoner människor, ett uppdämt behov av konsumtionsvaror och en stigandeefterfrågan på olika former av kompetens öppnar enorma exportmarknader.Bara i handlar potentialen för svensk exportindustri omtiotusentals arbetstillfällen.Den ekonomiska utvecklingen kännetecknas också av att allt flermarknader blir globala. Handeln med valutor och räntebärande papper harför länge sedan upphört att bekymra sig om nationsgränser, stora delar avvärldens industriproduktion utbjuds på en internationell marknad ochden geografiska bundenheten för arbetskraften blir allt mindre. För dem somnu utexamineras från svenska universitet och högskolor är ett arbete iTyskland, eller ett allt mer realistiskt alternativ.Utvecklingen drivs på av både materiella och ideella faktorer. Det ärekonomin och teknologin å ena sidan och politiken och idéerna å andra sidansom ligger bakom den liberaliseringsvåg som sveper över världen.Teknologisk utveckling inom telekommunikation, datorernas hård- ochmjukvara, utveckling av transportmedel samt internationella och globalamassmedier har successivt brutit ner föråldrade strukturer. När kapitalbokstavligen med ljusets hastighet kan flyttas mellan kontinenter, blirnationsgränser ointressanta och en hämmande lagstiftning omöjlig. I en världdär handeln stadigt växer snabbare än produktionen är möjligheterna tillprotektionism begränsade. Och när allt fler kan välja att flytta för att iställetbo och verka i andra länder, kan ett land inte ha högre skatter, tyngre pålagoroch snårigare regleringar än andra. Teknologin och den ekonomiskautvecklingen har på detta sätt tvingat politiker i alla länder att ta alltstörrehänsyn till hur människor, både i och utanför den egna nationen, värderar deregler som styr ekonomi och samhällsliv.Men ekonomins globalisering och liberalisering är inte enbart resultat avmateriella faktorer. Utan politisk vilja blir det ingen förändring.Erfarenheterna visar att de länder som inte för en liberal och marknads-ekonomisk politik antingen tvingas till en senare anpassning till högakostnader eller genomgår en fortgående ekonomisk kräftgång. Denliberalisering som världen genomgått under är i höggrad resultatet av en politisk vilja till förändring.Världshandeln är friare . EG och senare EU samt NAFTAär exempel på organisationer som inte hade varit möjliga, om det inte hadefunnits en tydlig politisk viljeinriktning att riva gränser och hinder förhandeloch människor. Det finns fortfarande mycket att göra, men riktningen ärtydlig och positiv.Sverige är ett i grunden rikt samhälle med duktiga, hederliga ocharbetsamma medborgare. Dessutom är vårt land en allt mer integrerad del aven europeisk gemenskap där vi har en garanterad tillgång till våra störstaexportmarknader. Med rätt politik kan därför gå en mycket ljusframtid till mötes.Men det kräver insikt om att det är strukturella orsaker som förklarar densvenska ekonomins problem. Det är strukturella åtgärder som är desslösning.Tillväxt förutsätter goda och stabilainstitutionerTillväxt i ordets ekonomiska mening, men lika mycket i dessbredare samhälleliga, är ett av politikens mest centrala mål.Det är ur en allt mer värdefull produktion som all välfärdväxer.Utan tillväxt i ekonomin stagnerar samhället ekonomiskt men också socialtoch kulturellt. Tillväxt är så mycket mer än bara mer pengar i plånboken.Tillväxt är det ekonomiska uttrycket för ett väl fungerande samhälle.I den politiska debatten har tillväxtens sociala dimensioner och dess villkorkommit i skymundan. Att uppnå stabila statsfinanser är en av politikenscentrala uppgifter. Men den balanserade budgeten ger inte svar på hurgrundläggande strukturella systemfel i den svenska ekonomin skall lösas,och en heltäckande ekonomisk politik måste därför gå utanför de striktkamerala övervägandena.Målet för den ekonomiska politiken måste vara att tillse att de regler ochde institutioner som kringgärdar ekonomin tar till vara människors vilja tillföretagande och arbete. I ett samhälle där produktivt arbete inte belönas ochdär företagandet inte uppfattas som socialt nyttigt kommer ekonomin attstagnera.Den ekonomiska politiken måste frigöra sig från illusionen att den i sigsjälv kan skapa något. Tron att beslut fattade i politiska församlingar skapartillväxt och arbetstillfällen är inte bara felaktig, den är direkt destruktivförbeslutens grundläggande syften.Den fria ekonomins dynamik förklaras av att ekonomisk aktivitet är enevigt pågående process driven mot en balans som aldrig uppnås.Företagande, innovationer, arbete, köp och försäljningar, all ekonomiskaktivitet motiveras av att ekonomins aktörer identifierar obalanser ochförsöker hitta lösningar som överbryggar dessa. Entreprenörens centrala roll ien fri ekonomi är att identifiera dessa obalanser och finna lösningar. Det kanvara att lösa informationsproblem mellan säljare och köpare, att organiseraoch leda produktion och identifiera, stimulera och tillfredsställakonsumenternas behov och önskemål.Det finns alltid nya informationsproblem att lösa, alltid nyakunskapsområden att utveckla och alltid nya behov och önskemål atttillfredsställa, stimulera och utveckla. En fri ekonomi är en ständigsökprocess, där miljontals aktörer med miljarder olika uppfattningar ochdrömmar koordinerar sina handlingar och beslut genom prismekanismen ochden mänskliga uppfinningsrikedomen. Institutionerna - ramarna - gör dennaprocess möjlig och mer effektiv och sänker ekonomins transaktions-kostnader.Politikens uppgift att vara de goda institutionernas beskyddare komplicerasav att goda institutioner till en del kommit att sammanblandas medinstitutioner vilka som helst. När man betonar näringslivets behov av stabilaspelregler glömmer man ofta att det är stabila goda spelregler som avses.Rigida och stabila spelregler som omöjliggör rationella investeringsbeslutoch som förhindrar produktivt och efterfrågat arbete är naturligtvis inteönskvärda.Goda institutioner kännetecknas av att de på olika sätt löser osäkerhets-problem och inte av att de är gamla eller stabila i meningen rigida.Ägande och avtalsfrihetDet enskilda ägandet är marknadsekonomins och i hög gradden västerländska civilisationens mest centrala institution. Uräganderätten kan man härleda en lång rad av de arrangemangsom förekommer vid ekonomisk verksamhet. Utan reellprivat äganderätt blir marknadshushållning omöjlig. Detenskilda ägandet ger den enskilde en skyddad sfär inomvilken denne är suverän, den sätter upp regler för fredligtumgänge mellan människor och den innebär att man stärkerindividernas motiv för att vårda sin omgivning.Äganderättens avgörande betydelse för ekonomin ligger inte så mycket iatt den gör det möjligt för enskilda individer att äga de resurser de nyttjar.Det kan synas paradoxalt, men en av huvudpoängerna med ett samhälle medprivat äganderätt är att man inte behöver äga särskilt mycket. Bostäder, bilar,TV-apparater, kläder, i princip allting går att hyra. Äganderätten möjliggördärmed en effektivitetshöjande specialisering som annars är omöjlig.Äganderätten gör kapitalbildning möjlig och försäkringsproblem möjligaatt lösa. Den enskilda äganderätten gav upphov till innovationer somaktiebolaget och skapade därmed förutsättningar för hundratusentalspersoner att satsa sina pengar i gemensamma kommersiella projekt.Marknadsekonomins andra centrala institution är avtalsfriheten, d.v.s.möjligheten att byta de rättigheter som följer av äganderätten. Grunden föravtalsfriheten är den moraliska uppfattningen att löften och ingångna avtalskall hållas, vilken har sin förankring i civilrätten. Marknadsekonomin kandärmed beskrivas som en regelstyrd process för hur människor byteräganderätter med varandra. Den goda politiska maktutövningens mestcentrala uppgift är att skydda den enskilda äganderätten och stärkamänniskors möjligheter att ingå avtal.I har utvecklingen gått i motsatt riktning. Bådeäganderätten och den fria avtalsbildningen har blivit beskurna. De allt högreskatterna och de allt mer omfattande regleringarna har lett till attäganderätten och avtalsfriheten i många fall förlorat sin reella betydelse.Statens uppgift är att tillhandahålla en infrastruktur inom vilkenekonomins aktörer kan agera. Denna består framförallt av en i lag välskyddad, reell äganderätt och avtalsfrihet men också av att den offentligamaktutövningen i övrigt är lagstyrd och förutsebar och att rättsutövningen ärstabil och sker enligt rättsstatens principer.Sverige behöver en företagandetsrenässansDet är i den privata sektorn som arbetsmarknaden kan växa.Prognoserna pekar mot att den offentliga sysselsättningendäremot kommer att minska under de kommande spår att antaletanställda i den kommunala sektorn kommer att minska medytterligare 53.000 personer under den innevarandemandatperioden.Ökad tillväxt och lägre arbetslöshet kräver en expansion av den privatasektorn och då framförallt av små- och nyföretagandet. Om den totalaarbetslösheten på en miljon människor skall kunna halveras, måste det underde närmaste åren tillkomma en halv miljon nya arbetstillfällen. Under loppetav bara måste det tillkomma lika många privata jobb somförsvunnit under . Det handlar således om en för svensktnäringsliv unik expansion.Men expansionen av det privata näringslivet har fler dimensioner än så.Företagande är en källa till utveckling och trygghet för enskilda. Det är enprocess där människor blir en del av ett sammanhang.Ett spirande ny- och småföretagande breddar arbetsmarknaden. I enekonomi där kostnaderna för att anställa någon generellt är höga och därkostnaderna för att anställa fel person kan vara synnerligen höga ger ettfungerande småföretagande möjligheter till smidiga lösningar. Egen-företagandet innebär att det blir möjligt för den enskilde att ta ansvar för sininkomst. Företagande i familjer eller etniska grupper fyller en liknandefunktion. Genom den kunskap och den sociala kontroll som kan utövasgentemot personer som man är släkt med, känner väl eller vars kultur man ären del av kan risken med att anställa minska och internaliseras.Svenska företag måste möta förutsättningar som är minst lika bra som desom konkurrenterna möter i andra delar av världen. Ett växande privatnäringsliv kräver att den privata andelen av samhällsekonomin tillåts växa.Men det kräver också att den offentliga verksamheten minskas i omfattning.Målet måste vara att åter föra ner de svenska skatterna till normal europeisknivå som de offentliga finanserna bringas i balans.Avreglering av arbetsmarknaden är en av de viktigaste ekonomiskareformer som behöver genomföras. Obalanser på arbetsmarknaden leder tillfelallokeringar och därmed resursslöseri. Brister i lönebildning och olikahinder för inträde och utträde på arbetsmarknaden utestänger stora grupperfrån produktionen. Men det är också ur social synvinkel helt avgörande attden svenska arbetsmarknaden fungerar. Bara den som blundar för de socialakostnader som är förknippade med att hundratusentals människor befinnersig utanför den reguljära arbetsmarknaden kan ställa sig avvisande tillnytänkande på arbetslivets område.Sammanfattningsvis kan konstateras att ekonomiskt och socialtbehöver ett liberalt systemskifte. Uppdraget att återigen göra till entillväxt- och företagarnation är högst påtagligt och viktigt. Tillväxtsiffror,arbetslöshet och statsfinanser talar sitt tydliga språk om en ekonomi i kris.Ökat socialbidragsberoende och allt snävare marginaler för hushållen ger densociala bilden av ett samhälle som slutat växa och där politiken allt merbrutalt avhänder människor initiativförmågan i den egna vardagen.Med rätt politik kan bli ett socialt, kulturellt och ekonomisktväxande samhälle. Ett samhälle där familjer och individer kan känna attderas egen insats är avgörande, där företagandet får en renässans och där demångas vilja till arbete, företagande och förkovran tas till vara. Så seralternativet till den av Socialdemokraterna förda politiken ut.Två förlorade decennierSverige halkar efterUnder efterkrigsdecennierna fattades en rad långtgåendepolitiska beslut, som steg för steg vred den svenskautvecklingen mot ökande inslag av planekonomi. Såledesavvecklades inte kristidsregleringarna av bostads- ochkapitalmarknaderna utan de behölls och förstärktes.Skattefinansierade välfärdssystem, såsom ATP, och denoffentliga monopoliseringen av tjänstesektorn medförde ettsuccessivt ökande skattetryck och offentlig styrning.Lönebildningen skedde i allt mer centraliserade former.Kapitalbildningen och investeringarna lades under enväxande offentlig kontroll. Tillväxten skulle tillgodosesgenom statlig arbetsmarknads- och näringspolitik.Avvikelserna mot andra industriländer blev allt större ,och det var också då vi började se deras negativa effekter. Expansionen avden offentliga sektorn krävde en kraftigt ökad beskattning. Samtidigtundergrävdes utvecklingskraften i det privata näringslivet av 1970-taletsmånga kostnadskrävande förändringar inom arbetsrätten. Ett skattesystembyggdes upp som kännetecknades av höga marginalskatter på arbete ochhöga skatter på de företagsvinster som inte plöjdes ned i investeringar isamma företag. Villkoren för arbete, sparande och nyföretagandeförsämrades radikalt.Investeringstakten och produktivitetstillväxten sjönk. Till den lång-sammare produktivitetsutvecklingen bidrog även den bristande kon-kurrensen, förorsakad dels av en växande icke-konkurrensutsatt offentligsektor, dels av allt fler regleringar inom den privata sektorn.Den långsammare produktivitetsutvecklingen tillsammans med ettlönebildningssystem som var anpassat efter tidigare rådande förhållandenledde till högre inflation och försämrad konkurrenskraft. Detta avhjälptesmed återkommande devalveringar.Efter den stora devalveringen ökade investeringarna kraftigt, allramest inom typiska råvarubranscher och traditionell verkstadsindustri.Därmed fick vi en strukturell förskjutning mot branscher med lågtsysselsättningsinnehåll och låga reallöner.De höga marginalskatterna i kombination med den svenskalönebildningen, vars överskuggande mål var att minska löneskillnaderna,gjorde det allt mindre lönsamt att utbilda sig. Investeringarna i humankapitalsläpade efter utvecklingen i omvärlden.Under 1980-talet genomfördes två viktiga strukturella reformer för attförbättra ekonomins funktionssätt: avregleringen av kredit- och valuta-politiken samt skatteomläggningen. Tyvärr genomfördes de i nämnd ordning,i stället för tvärtom, och dessutom med mellanrum. Långivningenexpanderade så länge det gick att göra mycket gynnsamma skatteavdrag.Tillsammans med en slapp finanspolitik ledde detta till överhettning iekonomin, därefter till en spekulationsbubbla och sedan till en finansiell krisför såväl banker och andra företag som hushåll. Tillgångsvärdena ochinflationen föll, medan den nominella räntan låg kvar på sin tidigare höganivå. Kreditgivarna hade helt enkelt inte förtroende för att den lågainflationen skulle bli bestående. Därmed steg realräntan kraftigt.Konsumtionen föll, arbetslösheten växte och budgetunderskottet ökade.Sverige var inne i sin första allvarliga recession sedan 1930-talet.Sverige hamnar så långt ned som på 47:e plats i det "frihetsindex"som bl.a. presenterats i den ansedda tidskriften "". Vi liggerdär bredvid länder som och . Indexet, som mäter gradenav ekonomisk frihet i ett land, visar, som framgår av nedanstående diagram,att de länder som har haft högst poäng i frihetsindex under hela perioden1975 till 1995 också har högst BNP per capita, exempelvis ochTyskland. De länder som haft en snabb ökning av den ekonomiska frihetenunder perioden har alla uppnått en imponerande tilllväxttakt. Det gällerexempelvis Nya Zeeland.Diagram 3.1Källa: SAFSverige och det svenska folket har i jämförelse med övrigaindustriländer blivit allt fattigare under det senastekvartsseklet. 1970 låg på tredje plats blandOECD-länderna vad gällde BNP per capita. Vi befinner ossnu på den nedre halvan med en delad 16:e plats tillsammansmed . Förklaringen är att vi har haft den nästefter svagaste årliga tillväxttakten - mindre än1 procent.BNP per capita är ett relativt abstrakt begrepp. Det blir mer begripligt omman omsätter det i reallöneökningar. steg reallönernaföre skatt i som de steg iTyskland. Om de svenska reallönerna stigit lika mycket som de tyska, hadeden svenska köpkraften i genomsnitt varit högre än den är idag.Det innebär mer före skatt per hushåll igenomsnitt.Borgerliga strukturreformerDen borgerliga regeringen tillträdde mitt undernedgångsperioden . Den fick därmedhantera stora akuta problem som bankkrisen, den ökandearbetslösheten och det växande budgetunderskottet.Diagram 3.2Den borgerliga regeringens skuldsaneringsstrategi byggdehuvudsakligen på utgiftsminskningar och endast i mindreutsträckning på inkomstförstärkningar.De genomförda, beslutade och aviserade budgetförstärkningarna uppgicktill , vilket motsvarade av BNP.Framför allt genomfördes en rad strukturella åtgärder i form avskattesänkningar på arbete och kapital, arbetsrättsliga förändringar i syfte attgöra arbetsmarknaden mer flexibel, utbildningsreformer, privatiseringar ochavregleringar samt en skärpning av konkurrenslagstiftningen.Skattehöjningar och återställare - detsocialdemokratiska misslyckandetNär Socialdemokraterna övertog regeringsmakten i oktober1994, var ekonomi på väg upp ur recessionen. Detgällde framför allt den exportinriktade industrin.Utvecklingen på arbetsmarknaden hade vänt, ocharbetslösheten minskade. Underskottet i de offentligafinanserna kvarstod dock som en följd av att den borgerligaregeringens saneringsprogram ännu inte nått full effekt. Idetta läge valde den socialdemokratiska regeringen att rivaupp stora delar av det beslutade saneringsprogrammet. Dengenomdrev i stället med hjälp av ochMiljöpartiet i ett eget åtgärdsprogram, som tillstörre delen vilar på skattehöjningar.Den socialdemokratiska regeringen upphävde flertalet av den borgerligaregeringens skattesänkningar samt införde och höjde ytterligare ett stort antalskatter. Totalt uppgår nu de socialdemokratiska skattehöjningarna till drygt80 miljarder kronor, varav en stor del direkt har drabbat företagande ocharbete. Vidare har man rivit upp merparten av den borgerliga regeringensarbetsrättsliga förändringar samt stoppat eller fördröjt nästan allaavregleringar och privatiseringar. Sammantaget har detta lett till attföretagarklimatet drastiskt försämrats. Tillväxten av företag och nya arbetenhämmas. Risken är överhängande att detta resulterar i en arbetslöshet somfastnar på en mycket hög nivå. Tecknen på detta är flera. Ett av dem är attsysselsättningsökningen avstannade i höstas.Sammanfattningsvis kan allvarlig kritik riktas mot regeringens ekonomiskapolitik på följande punkter: Regeringen har konsekvent bortsett från kravet på enstrukturell anpassning av ekonomi. I stället föratt låta arbetet på att sanera statsfinanserna gå hand i handmed nödvändiga insatser för att stimulera den privatasektorns tillväxt har saneringen av statsfinanserna skett påett sådant sätt att de grundläggande strukturellaobalanserna har förstärkts. Ända från början har det stått klart att regeringen saknaten genomtänkt politik för att stimulera tillväxten.Avsaknaden av tillväxtpolitik har lett till en totalhandlingsförlamning när det gäller viktiga områden somarbetsmarknadspolitik och arbetsrätt. har en radbeslut fattats som hämmat tillväxten. Skatter på företagoch enskilda har höjts och den offentliga sektorns greppom stora delar av tjänstesektorn har stärkts. diskuterarregeringen dessutom en förtida avveckling av kärnkraften,som skulle förorsaka landet alldeles onödiga kostnader försåväl ekonomi som miljö.