mot · GK02Fi915 · 1996-10-07 00:00:00 — En finansiell kris kan ta sig många olika former. En stat elleren kommun kan t.ex. inte gå i konkurs men väl inställabetalningarna, vilket sett ur låntagarnas synvinkel är lika illa.Detta skedde i ett antal länder medbörjan i , följt av 37 andra stater, vilket skapade storaproblem främst för de amerikanska storbankerna. Under åren1980-1993 gick totalt närmare 1 400 banker i ikonkurs.Formell konkurs och likvidation har använts för de svenska försäk-ringsbolagen (1991) och (1992) liksom för ,moderbolag i Gotakoncernen (1992). Under de fyra åren 1990-1993 uppgickde samlade kreditförlusterna i de svenska bankerna till ,motsvarande av utlåningen. Under de fyra åren 1920-1923 förloradebankerna i av utlåningen i kreditförluster. Likheten i storlek,förlopp och orsaker i de två krisperioderna är påtaglig.Den starka uppgången i den svenska ekonomin övergickmot slutet av decenniet i en kraftig överhettning. Problemkedjan kan beskri-vas så här: Tillväxt - avreglering - finansiell bubbla - bankkris. Från 1985till 1989 steg de svenska aktiekurserna realt (lika mycket som iJapan), efter en fördubbling redan under den tidigare femårsperioden.Avregleringarna av kredit- och valutamarknaderna ledde tillsammans med enöverhettad samhällsekonomi till en snabb ökning av efterfrågan på lån, vilketgav en snabb expansion av bankernas lånestockar. Den höga inflationen drevupp byggkostnader och fastighetspriser. steg sålunda priser-na på kommersiella fastigheter med över 1 . Priserna på olika tillgångarsteg mer i än i många andra länder. En förklaring är att det var först1989 som det blev tillåtet att fullt ut investera i tillgångar utomlands.Efterfrågan stimulerades av att det var billigt att låna pengar, eftersom detgamla skattesystemet gjorde det möjligt för många inkomsttagare att över-vältra en avsevärd del av lånekostnaderna på samhället och andra skatte-betalare genom avdrag för skuldräntor.När tillgångspriserna föll dramatiskt uppstod problem för spekulanterna,främst fastighetsförvaltande bolag. Minst tre fjärdedelar av bankernas kredit-förluster härrör från fastighetslån. Bankernas motdrag för att försvara sig blevhögre krav på låntagarna, vilket tillsammans med den djupa lågkonjunkturenledde till en kraftig nedgång i utestående krediter och större spännvidd mellanut- och inlåningsräntor i syfte att öka intjäningen.Fallande priser på olika tillgångar gjorde hushåll och företag .Samtidigt var skuldsättningen efter 1980-talets snabba kreditgivning fortsatthög. Berörda hushåll och företag började då sälja ut sina tillgångar och sparamer för att kunna klara räntebetalningar och betala tillbaka skulder. Åren1991 och 1992 gick botten ur den svenska fastighetsmarknaden. Allt flerfastighetsbolag gick i konkurs. till 1992 hade bankernareserverat ca för konstaterade och befarade kreditför-luster. I vissa banker blev förlusterna så stora att bankernas existens hotades.Sverige var inne i en finanskris. Vi får gå för att hittadess motsvarighet.Bankkrisen har drabbat oss alla. Antingen har vi betalat för krisen i egen-skap av skattebetalare, eftersom gått som stöd från statentill bankerna. Eller också har vi betalat i egenskap av långivare till bankerna,dvs. insättare, eller som låntagare. En vidgad räntemarginal på 3 procent-enheter betyder att svenska hushåll och småföretag betalat ca 20 miljarderkronor 1991 i merkostnad, också i syfte att rädda bankerna frånderas egna misstag. I vissa fall har skattebetalarna till och med fått "betalatvågånger". Det gäller t.ex. den typ av spekulationer där Nordbankensförlustbolag i fastighetsbranschen köpts ut av andra bolag som sedan genomatt köpa upp industriföretag kunnat skriva av förlusterna mot vinster i dessaföretag. Skattebetalarna har sålunda först fått bidra till statens insats iNord-banken och sedan till förlustavdragen som i vissa fall uppgår tilli storleksordningen 250 miljoner kronor.För att trygga stabiliteten i betalningssystemet och säkra kreditförsörj-ningen har staten tvingats intervenera i banksystemet. Detta har skett i formav en bred garanti i syfte att garantera bankernas och mellanhandsinstitutensförpliktelser. Därutöver har staten lyft ut dåliga lån i Nordbanken och GotaBank - till och till Retriva.Dessa bolag ägs nu helt och hållet av staten, varför återvinningar vidförsäljningar av tillgångarna tillfaller staten/skattebetalarna. Rekonstruktion-en av de understödda bankerna hanteras av den för ändamå-let inrättade Bankstödsnämnden.Avregleringen av kreditmarknaden innan det gamla skattesystemets låne-drivna mekanismer hade tagits bort är en av orsakerna till överhettningen ochdärmed till krisen. Att själva banksystemet emellertid bär en stor del avansvaret för de kreditförluster som inneburit stora påfrestningar för samhälls-ekonomin och för skattebetalarna torde stå utom alla tvivel. Östgöta EnskildaBank fångar i sin årsredovisning 1991 på ett uppriktigt sätt in problemet:"Förlusterna har orsakats av att banken lämnat sina naturliga kompetens-områden och sin kärnverksamhet bakom sig." Dålig och inkompetent kredit-prövning och kreditgivning i bankerna förklarar till en inte ringa del de storaförlusterna. En mycket stor del av dessa förluster har uppenbarligen fallit påett litet antal stora krediter, krediter som är av en sådan storleksordning attbeslut därom rimligen borde ha tagits högt upp i bankernas organisationer.Det betyder att det direkta ansvaret i stor utsträckning faller på bankernasstyrelse och ledning. Bankerna kan också kritiseras för att de lånat storabelopp till finansbolag utan att skaffa sig tillfredsställande insikt i deraskreditvärde. Anmärkningsvärt är också i flera fall revisorernas passivaagerande.Facit av bankkrisen och inte minst statens stora direkta engagemang ibankverksamheten har tydliggjorts i ett läge då befinner sig i enstatsfinansiell kris och tvingas till hårda åtstramningar i ekonomin. En stordel av de nödvändiga åtstramningarna har drabbat och kommer att drabbastora medborgargrupper som uppbär vanliga löneinkomster och aldrig varitinvolverade i den stora spekulationskarusellen kring banksystemet. Många avdem som på grund av minskade ersättningar i socialförsäkringssystemet ochreducerade barnbidrag tvingas dra ner på sin levnadsstandard ställer sig medrätta frågan på vilket sätt banker och finansbolag kommer att få bära sin andelav ansvaret för finanskrisen. För att på ett trovärdigt sätt kunna förankra denkrispolitik som är alldeles nödvändig för att åter skall bli ett landsomförsörjer sig självt genom eget arbete, måste regering och riksdag nu därförförklara för svenska folket på vilket sätt de i bankerna insatta skattemedlenkommer att återvinnas.Samtidigt är det nödvändigt att ställa större krav både på de institut som ärunder tillsyn och på den myndighet - - som utövartillsynen. En översyn av regelverk och tillsynsmyndighetens verksamhet ärdärför enligt min mening nödvändig.Insättningsgarantinämnden har i en rapport till regeringen redogjort föråtervinning av bankstödet. Rapporten har ännu inte överlämnats formellt,men enligt en muntlig redogörelse till har ca 15miljarder kronor återlämnats till regeringen. Dessutom förväntas den kom-mande inlösen av aktierna i inbringa ca 20miljarder kronor. Det egna kapitalet i uppgår dessutom till ca 10,4miljarder kronor.Mot bakgrund av det stora misstroende som uppstått hos en stor allmänhetmot det svenska banksystemet som en följd av bank- och finanskrisen, anserjag det skulle vara av stort värde om regeringen i en s.k. vitbok på ett enkeltoch lättfattligt sätt förklarar bankkrisens bakgrund och orsaker somman klargör hur ansvaret från berörda banker och finansinstitut har utkrävts iform av redan gjorda återvinningar och kommer att ytterligare utkrävas. HemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en vitbok om bank- och finanskrisens orsaker, kon- sekvenser ochåtervinning av lämnat bankstöd.