mot · GK02A277 · 1996-10-07 00:00:00 — Dearbetsrättsliga reglerna är en huvudorsak till att arbetslösheten inteminskar.En ny politik för en fungerande arbetsmarknad är det tredjebenet i vår strategi för flera jobb. I en sådan politik ingårockså åtgärder för att främja en konstruktiv lönebildning. Detfjärde och sista är en reformering avarbetsmarknadspolitiken för att på bästa sätt stödja dem somsaknar arbete.Dagens arbetsmarknadspolitik fungerar enligt vår mening dåligt: Den har en mycket tveksam effektivitet. Upprepade studier har påvisat attåtskilliga program har påfallande svårt att nå målet att arbetslösa snabbtskall kunna återinträda på arbetsmarknaden. Den saknar i stor utsträckning personliga incitament för den enskilde attanstränga sig för att hitta ett riktigt arbete. Tvärtom har vissa av dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna rakt motsatta inslag. Den tenderar att isolera växande grupper från den ordinariearbetsmarknaden. En arbetsmarknadspolitik som medvetet elleromedvetet utgår från att stora grupper medarbetare inte kan få utlopp försin arbetsvilja på den ordinarie arbetsmarknaden är inhuman.Allt detta leder till att det blir onödigt svårt att ta tillvaramänniskors förmåga och ambitioner. Jobb som skulle behövautföras kan inte erbjudas, i vart fall inte öppet och vitt.Arbetslösheten förblir hög.Vi skall i det följande diskutera vissa av de mer betydelsefulla faktorernaför en modern, fungerande arbetsmarknad, nämligen lönebildningen,arbetsrätten principerna för stöd åt arbetslösa, i första hand ersättningenvid arbetslöshet och arbetsmarknadspolitikens inriktning. Den samladepolitik vi föreslår har förutsättningar att pressa ner arbetslösheten tillbetydligt lägre nivåer än de regeringen siktar på.Innan vi diskuterar våra förslag mera i detalj skall vi emellertid redovisanågra internationella iakttagelser. är inte det enda land som lider avden typ av arbetsmarknadsproblem som vi här har angivit. En stor del av deneuropeiska arbetslösheten har likartade orsaker.Den europeiska arbetslösheten ligger genomsnittligt nästan lika högtsom den svenska. Uppemot 20 miljoner människor beräknas varaarbetslösa bara inom EU-länderna. Jämfört med t.ex. är arbetslösheten iEuropa dubbelt så hög.De stelheter och den kollektivisering av arbetsmarknaden som vi beskrivitmed svenska utgångspunkter är i stor utsträckning giltig för i desshelhet, även om de svenska svårigheterna också i en europeisk jämförelseframstår som särskilt allvarliga. Det beror framför allt på att har såmånga problem , vilket gör att trögheterna blir extra stora ochdynamiken svagare också jämfört med viktiga konkurrentländer i Europa.Det är notabelt att många länder i närhet har inlett en förnyelse avarbetsmarknaden för att förbättra konkurrenskraften. Det innebär att Sverigesutsatthet riskerar att ytterligare förstärkas.LönebildningenEn väsentlig del av en dynamisk ekonomi är en lönebildningsom speglar de verkliga förhållandena på arbetsmarknaden.Sverige fungerar dåligt i detta hänseende.Lönebildningen är, som så mycket annat på den svenskaarbetsmarknaden, hårt centraliserad. En sådan ordning kundemöjligen försvaras så länge industrisamhällets relativastorskalighet och enhetlighet dominerade arbetslivet. Så ärdet emellertid inte längre.Den kollektiva lönebildningen har lett till flera egenartade och skadligaeffekter: Löneökningarna har ofta legat över vad produktionen faktiskt förmått attleverera. eller senare slutar en sådan ordning i kris. Dagens bristandekonkurrenskraft och färre jobb är utslag härav. Olika verksamheter ges en värdering som blir allt mer svår att försvara.Den låga värderingen av läraryrket är ett exempel på detta. De negativakonsekvenserna förstärks dessutom av att många viktiga verksamheter,bl.a. skolan, drivs i monopolform. Lönestegen ligger för många yrkesområden platt på marken.Ingångslönerna, också för dem som saknar erfarenhet, är höga. Det ledertill att många utestängs från arbete, vilket inte minst för ungdomar kan fåbetydande och negativa långsiktiga konsekvenser. Dessutom får de somfaktiskt har arbete otillräckliga incitament till förkovran och ytterligarearbetsinsatser. Egna extra ansträngningar möts inte med motsvarandebelöningar.Om en samhällsekonomi i god ordning är en förstaförutsättning för att de riktiga jobben skall bli fler, är en merändamålsenlig lönebildning en andra. Enligt vår mening kanen sådan lönebildning inte åstadkommas med mindre än attenskilda människors personliga kapacitet, kompetens,utvecklingsvilja och arbetsinsats görs till lönesättningensutgångspunkt. Lönebildningen är ytterst en angelägenhet förarbetsgivare och medarbetare. En ökad decentralisering avlönebildningen ger dessutom bättre förutsättningar för att nåresultat som överensstämmer med ambitionerna att få tillstånd fler jobb.En större lönevariation skapar utrymme för fler arbeten. Variationenfrämjar emellertid också rörlighet. En mer dynamisk lönebildning blirdärmed också en viktig del av en arbetsmarknad där tryggheten skapasgenom den enskildes förändringsförmåga, snarare än genom en falskföreställning om skydd via kollektiva rättigheter.Regeringen har inlett samtal med arbetsmarknadens parter om villkoren förlönebildningen. Vi är starkt tveksamma till denna typ av maktutövning.Enligt vår mening bör emellertid regeringen i de samtal som likväl pågår,om de alls skall kunna få någon mening, efterhöra vilka legala ellerskattemässiga förändringar som skulle kunna underlätta en ökadlöneflexibilitet, sänkta ingångströsklar och dynamiska lönekarriärer.En utveckling bort från allomfattande kollektiva avtal till individuella avtalär nödvändig om alla människors arbetsvilja skall kunna tas tillvara. Sådanaavtal kommer att möjliggöra såväl högre som lägre löner än i dag.Lönebildningen måste bli ett utflöde av produktivitetsutvecklingen inte barapå samhällelig nivå utan även individuellt. Vi återkommer senare till våraförslag för att främja en sådan utveckling.ArbetsrättenGenomreglerad arbetsmarknadDen svenska arbetsmarknaden är extremt reglerad. Reglernautgörs delvis av lagstiftning, men också av ett nät avkollektiva avtal mellan arbetsmarknadenshuvudorganisationer. Det totala regelverket blir för mångaföretagare nästan omöjligt att genomskåda. Arbetsrättenbidrar därmed till att i onödan öka företagens osäkerhet. Denverkar därmed avhållande på företagens benägenhet attnyanställa.Det samlade regelverket på arbetsmarknaden kan sägas ha två, delvisolikartade ursprung. Det första kan symboliseras med det s.k.Saltsjöbadsavtalet . Det andra utgörs av 1970-talets fackligt-politiska ambitioner att åstadkomma en mer allmän maktförskjutning isamhället.Saltsjöbadsavtalet och den tradition detta kom att grundlägga stämdeöverens med det konventionella industrisamhällets krav. Det byggde påföreställningen att medarbetare i stor utsträckning var utbytbara.Arbetsfreden kunde genom de för hela landet eller hela branschergemensamma avtalen tryggas till en rimlig kostnad.1970-talets fackligt-politiska offensiv utgjorde ett slags sista fas inomramen för det gamla industrisamhällets produktionsvillkor och dessförhållningssätt till företagande och medarbetare. Offensiven kan emellertidknappast i grunden förstås i något annat perspektiv än önskan hossocialdemokrater och viktiga delar av de fackliga organisationerna attåstadkomma en ideologiskt motiverad maktförskjutning. Lagen omanställningsskydd, medbestämmandelagen med flera lagar åstadkom ocksådet som avsågs. Priset härför blev emellertid mycket högt.För alla företag och företagare, men särskilt för de små, är nyanställningarstora investeringsbeslut. Varje sådant beslut är därmed förknippat medautomatiska trögheter. Ju större ansvaret för att engagera fler medarbetare är,desto större blir också trögheterna. 1970-talets arbetsrättsliga lagstiftningledde till att trögheterna ökade. Anställningsbesluten blev större, merabindande och därmed mera riskfyllda. Det skedde, till synes paradoxalt,som samhällsutvecklingen började peka på behovet av förändringari rakt motsatt riktning. 1930-talets avtalskonstruktioner visade sig inte passaiett samhälle med helt nya förtecken.Det hävdas att ifråga om villkoren på arbetsmarknadeninte på något avgörande sätt avviker från vad som är vanligt i i stort.Det är både sant och osant. Osant är det i så måtto att genomkombinationen av lagar om kollektivavtal gått längre än andra jämförbaraeuropeiska länder. Möjligen kan det hävdas att den arbetsrättsligalagstiftningen i , med sina rötter långt tillbaka i Francotidenstraditioner, kan göra den svenska arbetsmarknaden rangen stridig somEuropas mest sönderreglerade. arbetslöshet tillhör också de högstai Västeuropa.Sant är det emellertid att hela , med något undantag, präglas avandra arbetsmarknadsvillkor än andra regioner i världen, t.ex. Nordamerikaoch . Det har emellertid, som vi tidigare pekat på, ocksåresulterat i påtagliga skillnader ifråga om förmågan att skapa nya riktigaarbeten.I stora delar av förändras nu arbetsrätten i liberaliserande riktning,t.ex. i , och . Enigheten blir allt större om attsådana förändringar är angelägna om dynamiken skall kunna stärkas ochtillväxten av arbetstillfällen främjas.Socialdemokraternas och CenternsarbetsrättsreformSocialdemokraterna och presenterade den 6september ett förslag till vissa förändringar av arbetsrätten.Det skall efter lagrådsgranskning föreläggas riksdagen.Förslaget har en egenartad bakgrund.Efter valet beslutade den nya socialdemokratiska regeringen attåterställa ett antal begränsade förändringar av arbetsrätten som genomförtsav den tidigare borgerliga regeringen. I stället skulle parterna påarbetsmarknaden förhandla om eventuellt påkallade arbetsrättsligaförändringar. Formen för dessa förhandlingar blev till slut den som tillsattes i mars havererade . Trots dettauppenbara bevis för att någon förändring av arbetsrätten inte skulle kunnauppnås förhandlingsvägen, tvang regeringen parterna att ånyo förhandla. Tillingens överraskning misslyckades också detta. gick det inte längreför regeringen att undvika det uppenbara, nämligen att de facto erkänna atthela dess arbetsrättsliga strategi misslyckats.Det förslag till en viss förändring av arbetsrätten som föreligger harutarbetats tillsammans med efter det att förhandlingsvägenbefunnits vara oframkomlig. Innan vi kommenterar förslaget vill vi någotberöra frågan om huruvida det alls varit rimligt att eftersträva enavtalslösning på de arbetsrättsliga problemen.För två år sedan, i valrörelsen , var lagstiftning om en förnyelse avarbetsrätten ett allomfattat skällsord bland socialdemokrater. Vad denborgerliga regeringen gjort i denna riktning betraktades som ett närmastotillständigt attentat mot löntagarna, trots att åtgärderna uppenbartmedverkade till att arbetslösheten kunde pressas tillbaka.Det var parterna på arbetsmarknaden som skulle göra upp om arbetsrätten,hette det. skulle - i efterhand - stå till tjänst med den behövligaanpassningen av själva lagarna, om nu parterna skulle be om detta.De små - alltför små - förändringar av arbetsrätten som alltså genomförtstogs tillbaka efter regeringsskiftet , typiskt nog tillsammans medvänstern. Den sakliga och taktiska visheten i den omedelbara återställarenkan nog så här i efterhand ifrågasättas också från socialdemokratiskautgångspunkter. Högre arbetslöshet är ett av de pris med vilka denna fickbetalas.Av större principiell betydelse är emellertid den underliga uppfattning omförhållandet mellan de demokratiska institutionerna och parterna påarbetsmarknaden som hanteringsordningen illustrerar. Lagstiftning förefallerav Socialdemokraterna att ses som en produkt sprungen ur vad man kankomma överens om på arbetsmarknaden.Det är enligt vår mening en alldeles orimlig hållning. Lag stiftas avpolitiska institutioner som representerar alla. Lagen är hela landets, ingenägodel som somliga efter eget gottfinnande kan disponera över. Helheten ärstörre än aldrig så väl organiserade delintressen.Landets största politiska parti, tillsammans med de stora fackligaorganisationerna, förefaller att ha blivit så förblindat av deorganiserade intressena att man låter dessa överflygla såväl hela landets välsom den enskildes rätt. Att de facto överlåta lagstiftningen tillarbetsmarknaden är således inte demokratiskt. Från dessa utgångspunkter ärsommarens förhandlingssammanbrott en demokratisk vinst.Förhandlingar parter emellan lämnar dem som inte är representerade vidbordet bortom inflytandet. Ifråga om arbetsrätten är det tydligt att de sominte har arbete inte har haft något att säga till om. Det illustrerar ettannat fenomen i det genomorganiserade , nämligen bristen påmoralisk legitimitet i det de s.k. parterna tar sig för.De centrala fackliga organisationer som kräver ett slags ensamrättöver arbetsrätten bildades en gång i kamp för rättfärdigheten. Gradvis haremellertid dessa organisationer utvecklats till något helt annat, ofta dessutomi skydd av en lagstiftning man till följd av gammal styrka tvingat fram. Så ärdet t.ex. inte självklart möjligt för enskilda och företag att komma överensom den ersättning som gör att arbeten också kommer till stånd. Inte hellerkan företag och enskilda fritt förfoga t.ex. över arbetets förläggning i tiden.Det första drabbar unga särskilt hårt, som får svårt att etablera sig påarbetsmarknaden. Det andra slår mot alla de varierande arbetsformer somkan göra det lättare att förena arbetsliv och familj. Den grundlagsfästaavtalsrätten har lyfts bort från den enskilde.Arbetsrätten, och de till denna kopplade avtalen, framstår i ljuset häravalltmer som skyddsregler för ett gammalt samhälle och detta samhällesorganiserade företrädare. Det nya, det oöverblickbart skapande, de ungariskerar att stängas ute.När regeringen till slut ändå fick den arbetsrättsliga kalken tillbaka hadedet varit dess moraliska och demokratiska skyldighet att höja blicken ochvidga perspektiven bortöver "rörelsens" interna maktrelationer. Regeringenär landets regering och måste handla i enlighet med detta sitt allomfattandeuppdrag.I sak är det förslag Socialdemokraterna och presenterat mycketlångt från vad behöver för att kunna återfå konkurrenskraften ochöka antalet jobb. En ny anställningsform, fri från t.ex. tillsvidareanställningens regelverk,införs visserligen. Den nya anställningsformen får emellertid inte omfattaför många och får inte pågå för . Ett steg framåt - och så snabbt etttillbaka! Nya möjligheter för lokala uppgörelser öppnas också. Men facket kansjälvt besluta sätta krokben för decentraliseringen genom att i sina egnastadgar kräva centralt godkännande av lokala uppgörelser. LO har redanhunnit meddela att denna möjlighet skall utnyttjas.Alla de småföretag som anses ha nyckeln till Sverigesförnyelse får enligt förslaget inte möjlighet att dra nytta av de- åtminstone i teorin - ökade möjligheterna till lokalauppgörelser. Har företagen inga kollektivavtal gäller lagensbokstav såsom den är skriven.LO är motståndare till att några förändringar av arbetsrätten allsgenomförs. Det är knappast förvånande mot bakgrund av vad LO sagt ochgjort . I allt högre grad har LO blivit en organisation förtillvaratagande av egna privilegier. Om arbetslösheten härigenom nårrekordnivåer, och om t.ex. ungdomar genom LO:s rigiditet förvägras tillträdetill arbetsmarknaden, spelar uppenbarligen en underordnad roll.Varje förändring av LO:s privilegieställning väcker alltså ramaskri. Det äringet att bli häpen över och framförallt ingenting att bry sig om. Viktigare ärdet att diskutera vad det är för en arbetsrätt behöver. Det somSocialdemokraterna och nu har förhandlat ihop kommer inte att varanågot sista ord i debatten om villkoren på arbetsmarknaden. En riktigmodernisering måste börja förberedas redan innan höstens otillräckligabeslut ens hunnit fattas.Inte bara lagen om anställningsskydd (LAS) utan också en god del av denövriga arbetsrättsliga lagstiftningen härrör från och från enarbetsmarknad som inte längre finns. Att och det övriga Europasarbetslöshet är så hög sammanhänger bl.a. med detta. En överregleradarbetsmarknad i en snabbt föränderlig global ekonomi skapar obönhörligenen hög arbetslöshet.Den nya, mera snabbrörliga arbetsmarknaden blir med nödvändighet ocksåmera personlig. Det gör att relationerna mellan varje enskild medarbetare ochdennes förmåga å ena sidan och företaget å den andra blir allt viktigare.Anställda blir mindre av grupper och mera av enskilda individer.Arbetsmarknadens regelsystem kan inte frikopplas från hur omgivningenförändras. Väljer man likväl att göra detta är arbetslösheten - men också ensvagare tillväxt - ett ofrånkomligt pris.Vid snabba förändringar hjälper inte dragkamper om enskildheter iföråldrade strukturer. När själva basen är otidsenlig kan inte reformarbetetbegränsas till att förändra utanverket.En modern svensk arbetsmarknad måste i stället byggas upp medutgångspunkten att företagen skall kunna och våga expandera och imedvetande om att den enskildes trygghet först och främstkommer att sitta i den personliga och unika förmågan. Lagar och bidrag somtrygghetsgarantier kommer att få allt mindre betydelse.Kollektiva relationer ifråga om t.ex. löner, arbetstider och andraförhållanden på arbetsplatsen måste på den nya arbetsmarknaden ersättas avavtal som träffas mellan företaget och varje anställd. Den nödvändigaarbetsrätten skall vara enkel och entydig.De fackliga organisationernas uppgift kommer naturligtvis också attförändras. Dinosaurier från industrialismens genombrott för 100 år sedanpassar inte in när nästa sekel står för dörren. Det moderna fackets uppgift blirmera inriktat på stöd i förverkligandet av den enskildes personligaambitioner. Fackföreningarnas roll som bärare av rättigheter som egentligentillkommer varje individ avvecklas.Arbetsrelationer av det här slaget är de enda naturliga i ett samhälle meden hög utbildnings- och bildningsnivå. Människors hela potential måstebättre få komma till sin rätt. Alla de variationer som det goda livet - i ochutanför arbetet - innehåller kan därigenom lättare tillgodoses.Det goda med den mänskliga förbättring som kan åstadkommas genom ettradikalt annorlunda regelverk för arbetet är att denna förenas med en starkstimulans till den dynamik så väl behöver. Ju förr detta arbete inleds,desto bättre för alla.Grundläggande förnyelseSverige måste alltså, enligt vår uppfattning, nu inleda enperiod som bringar förhållandena på arbetsmarknaden isamklang med rörlighetens och det växande företagandetskrav. Slutmålet för en nödvändig reformverksamhet bör varaen arbetsmarknad som ger medarbetare och företag ettvidsträckt eget ansvar för sina gemensamma angelägenheteroch där arbetsmarknadens parter först och främst blir tillstödjande organisationer för enskildas personliga strävanden.En sådan utveckling gör rikare. Förändringarna skall alltså inte sessom något påtvingat och oönskat utan snarare som ett sätt att frigöramänsklig förmåga och utvecklingspotential. En arbetsrätt som är anpassadefter en ny tids krav verkar stimulerande på tillkomsten av nya jobb därför attkonsekvenserna av anställningsbesluten blir lättare att överblicka.De förändringar av arbetsrätten som genomfördes under den senasteborgerliga regeringsperioden var små steg i rätt riktning. Vi har därefterföreslagit fortsatta förändringar bl.a. i MBL i förtroendemannalagen och istyrelserepresentationslagen.Vi vill nu föreslå att en mer radikal förenkling av den lagstiftning som reglerar förhållandena mellan medarbetare och arbetsgivare genomförs.Merparten av den arbetsrättsliga lagstiftningen bör enligt vår mening ersättasmed ett fåtal stadganden som alltid skall iakttas i anställningsförhållanden.Till dessa skall den enskilde personligen, eller den organisation till vilkendenne uppdragit att föra talan, kunna förhandlingsvägen addera andra villkorav betydelse.En lång rad lagar och förordningar kommer med en sådan ordning attsakna en meningsfull funktion. Det kommer, utöver den ökade flexibiliteten,också att leda till att arbetsrätten blir mer överblickbar. Redan detta faktumkommer att öka många företagares säkerhet och därmed benägenhet attanställa.De grundläggande stadgandena om villkoren i arbetslivet skall medgeolikartade lösningar på praktiska förhållanden, men skall vara såutformade att arbetstagare och arbetsgivare skall kunna föra talan i domstolom stadgandena inte iakttas.De förändringar vi förordar innebär bl.a. att de omdiskuteradeturordningsreglerna avskaffas. En sådan förändring understryker att varjemedarbetare är unik och skall behandlas därefter. Att en uppsägning får skeendast när det föreligger saklig grund är emellertid en viktigrättssäkerhetsfråga. En regel av denna innebörd skall därför finnas i denindispositiva arbetsrättsliga lagstiftningen, men naturligtvis ges en innebördsom inte i praktiken likväl omöjliggör den rörlighet vi vill främja.Vi vill i detta sammanhang påpeka att det faktum att inte flera avgörandeni dag förs till Arbetsdomstolen inte kan ses som ett tecken på en välfungerande arbetsmarknad. För många relationer mellan företag ochanställda är den nuvarande lagstiftningen - dessvärre - entydig.Som vi just framhöll skall den enskilde naturligtvis kunna överlåta åt t.ex.en facklig organisation att företräda dennes intressen. Det sker emellertid i såfall på den enskildes uppdrag och på de villkor denne själv anger. Begreppsom arbetare eller tjänsteman, huvudorganisation och kollektivavtalsområdeförlorar alltmer sin relevans. Detta kan komma att påverka denorganisatoriska strukturen inom fackföreningsrörelsen på ett positivt sätt.Vi är för vår del principiellt motståndare till specialdomstolar ochpartssammansatta domstolar. Sådana bör inte förekomma. Arbetsdomstolensfunktioner bör därför övertas av de allmänna domstolarna. Vi är övertygadeom att en sådan ordning kommer att gynna förutsebarheten ochrättssäkerheten. Detta gäller desto mera med de förändringar av arbetsrättensom vi föreslår.Liksom vid andra tvister där parternas överenskommelser kan ersättadomstolsdom finns naturligtvis också på arbetsrättens område möjlighet förarbetsmarknadens parter och för enskilda arbetsgivare och arbetstagare attinrätta permanenta eller tillfälliga organ för rådgivning, konfliktlösning,avtalstolkning etc. På detta liksom på så många andra områden finns det skälatt studera ordningen på Nya Zeeland.Vad vi här har angivit för förhållandena i stort mellan arbetstagare ocharbetsgivare är tillämpligt också ifråga om lönesättningen. Vi är, som vitidigare påpekat, övertygade om att en mera varierad lönesättning ärnödvändig, om alla de arbetsuppgifter som skulle behöva komma tillutförande också skall göra det på en öppen marknad. En mer dynamisklönesättning skulle dessutom kunna förstärka den enskildes motiv för attutveckla sig själv och sin förmåga i arbetslivet.För att en lönebildning av detta mer varierande slag skall kunna etablerasmåste den enskilde medarbetaren och dennes arbetsgivare också i praktikenha det avgörande inflytandet över lönesättningen. Det kan knappast uppnåsmed mindre än att kollektivavtalens roll förändras.Vi vill etablera en ordning där den enskilde själv avgör huruvida han ellerhon i lönehänseende önskar vara företrädd av den fackliga organisationen -respektive arbetsgivare av arbetsgivarorganisation - eller vill svara förförhandling och uppgörelse på egen hand. Praktiskt innebär detta attkollektivavtalens räckvidd begränsas till att omfatta dem som uttryckligenutbett sig om att bli företrädda på detta sätt.För att ett avtalssystem med utrymme också för individuella avtal skallkunna förverkligas i praktiken måste styrkeförhållandena mellan arbetsgivareoch fackliga organisationer vara sådana att den enskildes rätt inte blirillusorisk. Det aktualiserar problemen med den maktförskjutning till defackliga organisationernas favör som vi tidigare påpekat och som förstärksav de förändringar arbetsmarknaden i stort genomgår.