mot · GJ02Fi78 · 1996-05-02 00:00:00 — Därtill kommer detförtroenderas för som industri- ochföretagarnation som denna i internationella sammanhangminst sagt originella energipolitik skulle leda till. Såväl sanerings- som konvergensprogrammensbesparingar är alltför små och skattehöjningarna alltförstora. I stället för att med hjälp av skattesänkningar skapautrymme för ännu större besparingar för att därigenombidra till en bättre balans mellan offentligt och privat harhöjda skatter använts för att skjuta upp eller helt undvikabesparingar som förr eller senare ändå blir nödvändigadärför att den nuvarande kombinationen avskattehöjningar och besparingar tar död på tillväxten. Regeringen har slagit in på vägen medengångsbesparingar istället för permanenta begränsningarav de offentliga utgiftsåtagandena. I en lågkonjunktur ärsådana engångsåtgärder inte bara poänglösa utan rentdestruktiva, eftersom de bara dämpar den ekonomiskaaktiviteten utan att något vinns i långsiktig tilltro tillsaneringspolitiken. Bristen på strukturell filosofi har lett till att besparingarnafått en felaktig inriktning. Regeringen har så gott somuteslutande skurit i redan utgående förmåner istället för attförändra regelsystemen i syfte att begränsa antalet möjligaförmånstagare. Ända har regeringen haft alldeles försmå marginaler i den ekonomiska politiken. Detta ikombination med önsketänkande om konjunkturensutveckling har lett till att åtgärder satts in för sent och attpolitiken saknat den trovärdighet som krävs för att geSverige en rimlig räntemarginal gentemot omvärlden. Regeringen nonchalerar redan från allra första början dennya budgetprocessens krav på utgiftsdisciplin.För som nation innebär den felaktiga inriktningen avden ekonomiska politiken en farlig utveckling. Den privatasektorns möjligheter att långsiktigt bära upp en anständigvälståndsökning och en väl fungerande offentlig verksamhetundergrävs därigenom ytterligare i ett läge där utvecklingenborde vara den rakt motsatta. Därav följer risk för ökadesociala motsättningar, växande utslagning och renafattigdomsproblem av en art som varit förskonatifrån under större delen av detta århundrade.För individer och familjer betyder stagnation att de får allt svårareatt få pengarna att räcka till också för de mest nödvändiga behoven, att derasmöjligheter att bygga sig en bättre framtid med ökad ekonomisk rörelsefriheti spåren av ett växande allmänt välstånd kringskärs samt att risken för atthamna i en ren misär blir allt mer oroande och påtaglig.Den yttersta konsekvensen av att den socialdemokratiska politiken sedanlänge har nått vägs ände och att landets regering ändå envist försökerfortsätta i samma riktning är att som nation rasar vidare utför ivälfärdsligan och att allt större medborgargrupper proletariseras i enutsträckning som knappast någon trodde vara möjlig.Den ekonomiskautvecklingenRisk för en mer långvarig europeisklågkonjunkturDen internationella konjunkturen försvagades oväntatkraftigt . Det gällde särskilt och isynnerhet . Även i blev tillväxten oväntat svagi slutet av 1995, medan den japanska ekonomin äntligenvisade tecken på att repa sig efter den finansiella krisen.I inledningen till propositionens bilaga om svensk ekonomi konstateras att"den avgörande frågan är om den nuvarande avmattningen - internationelltoch i - utgör en tillfällig svacka eller inledningen till en allvarliglågkonjunktur".Prognosarbetet grundas sedan på att den internationella lågkonjunkturenblir kort och att en återhämtning skall ske redan under andra halvåret 1996och . En rad skäl anförs för detta. Centralbankerna har börjat sänka sina styrräntor, vilket lett till sjunkande långräntor.Hushållen och företagen är mindre skuldsatta än när recessionen satte in ibörjan av . Lönsamheten i industrin är dessutom god, vilketstimulerar till investeringar.De skäl som kan anföras för en mer långvarig - om än inte särskilt djup -lågkonjunktur i är emellertid minst lika många och mer övertygande.En av anledningarna till avmattningen är att hushållen fått mer pessimistiskaframtidsförväntningar. Mot bakgrund av den ökande arbetslösheten i Europaär det ingenting som talar för att denna pessimism snabbt skulle bytas motökad framtidstro och konsumtion.En förutsättning för att EMU skall kunna inledas enligt tidtabellen iMaastrichtfördraget är vidare att regeringar stramar åt finans-politiken ytterligare. I bästa fall leder det till både bättre statsfinanser ochlägre räntor. Men det kan också medföra en ytterligare dämpning av deninhemska efterfrågan . Skulle starten av EMU pågrund av konjunkturavmattningen hamna i tvivelsmål, finns det dessutomrisk för oro på valuta- och räntemarknaderna, vilket - åtminstone på kort sikt- får negativa återverkningar även för den reala ekonomin. De långsiktigaeffekterna av en övergång till en stabil europeisk hårdvaluta är dockövervägande positiva.Slutligen har förvisso centralbankerna lättat på penningpolitiken, mendetta kan väntas få effekt först på ett till , vilkettalarför att uppgången snarare kommer 1997 än 1996. De nominella långräntornahar visserligen sjunkit något i . Men de reala räntorna ligger - motbakgrund av den låga inflationen - på en historiskt hög nivå, utom möjligtvisi Tyskland.Därför går det inte att utesluta att har en normalkonjunkturnedgång på ungefär framför sig. Det skulle betyda attkonjunkturen vänder uppåt mera bestämt först . En sådan europeiskutveckling skulle helt ändra förutsättningarna för svensk ekonomi denärmaste två åren, vilket regeringen saknar marginal för i sittbudgetalternativ.Regeringen överskattar tillväxten iSverigeDen internationella och svenska avmattningen sedan senaredelen av 1995 har föranlett regeringen att revidera nedtillväxten från 1997 i dentillväxtproposition som presenterades till1,och 1997 i den ekonomiskavårpropositionen. Risken är emellertid stor att tillväxten blirbetydligt lägre, framför allt men även . De senastredovisade prognoserna är avsevärt mer pessimistiska änregeringens bedömningar. att tillväxten skall stanna vid 0,4 procent1996 och 1997, medan Företagarna förutser atttillväxten blir så låg som och nästa år1,. Nordbanken angav tillväxttalen0,8 respektive 1,3 procent.Enligt vår mening hyser regeringen för stor tillit till exportens fortsattaökning. Dels är det, som nämnts, inte alls uteslutet att nedgången i Europafår karaktären av en normal, i stället för en kort, lågkonjunktur, dels kansvensk exportindustri väntas förlora marknadsandelar i betydandeutsträckning på grund av kronapprecieringen, relativt stora lönekost-nadsökningar och en långsammare produktivitetsökning än i konkurrent-länderna.Vidare är det inte sannolikt att den privata konsumtionen utvecklas så välsom i regeringens prognos. gör vi bedömningen att den privatakonsumtionen kommer att öka långsammare än vad regeringen räknar med,eftersom vi förutser en sämre utveckling av sysselsättningen och därmedäven av lönesumman och de disponibla inkomsterna. kan ökningenbli lägre än i regeringens prognos, därför att hushållen inte minskar sittsparande i den utsträckning som regeringen hoppas på.Vi har i tidigare motioner kritiserat regeringen för dess förhoppningar attden egna politiken skall inge hushållen sådant förtroende att de drar ned påsitt sparande och i stället börjar konsumera en större del av sin inkomst. Såsent som i tillväxtpropositionen räknade regeringen med attsparkvoten skulle sjunka från 1995. Vi fickrätt i den kritik vi då riktade mot dessa antaganden. Sparkvoten sjönk endasttill 1995.Nu räknar regeringen med att sparkvoten skall stiga till föratt därefter sjunka till 1997. Regeringen gör sannolikt en riktigbedömning av hushållens sparbeteende under innevarande år, då minskandesysselsättning och höjda skatter kommer att få hushållen att hålla hårt iplånböckerna. Däremot förutser vi inte att sparandet kommer att minska såmycket som regeringen räknar med. Mot talet om att sänkta räntor påsikt bör framkalla ökad konsumtion kan invändas att de reala räntorna iSverige är mycket höga, och det är dessa som bestämmer intresset för t.ex.bostads- och bilköp.En viktig orsak till att regeringens tillväxtprognos ligger högre änKonjunkturinstitutets avgivna bedömning (på ) är denskiljaktiga synen på den statliga konsumtionens utveckling. Som påpekas ivårpropositionens bilaga om svensk ekonomi sammanhänger detta med denberäknade tidpunkten för leveranser till försvaret. Regeringen föreslår attanslaget för /96 räknas ned med ca menbibehåller ändå prognosen att den statliga konsumtionen skall växa med5,!Regeringen måste även i övrigt kritiseras för att inte ha tagit hänsyn tillsina nya åtgärdsförslag i den bedömning som redovisas av den svenskatillväxten. De i vårpropositionen föreslagna åtgärderna kommer att försämrahushållens köpkraft ytterligare, vilket vid ett oförändrat sparbeteende drarned den privata konsumtionen och tillväxten. Regeringen utgår från att denkontraktiva effekten av större offentliga besparingar motsvaras av lika storaexpansiva förtroendeeffekter. Visserligen kan länder med budgetunderskottåstadkomma positiva förtroendeeffekter genom budgetförstärkningar, menmodern forskning (Alesina & Perotti) har visat att sådana förtroendeeffekterframför allt uppkommer när de offentliga utgifterna minskas. Medregeringens stora skattehöjningar kan inte förtroendeeffekterna förväntas blilika stora som de åtstramande effekterna.Bruttonationalprodukten minskade . Myckettalar för att minskningen fortsatte under innevarande års första kvartal.Därmed skulle i teknisk mening befinna sig i recession. Med denpessimism om framtiden som råder hos hushåll och företag är det svårt att tropå en snabb återgång till normal tillväxttakt. Avmattningen kan tvärtomförväntas bli mer långvarig än i i övrigt. Vi bedömer därmed att BNPi år växer med endast och med ca 1,5 procent.Med dessa tal fortsätter BNP per invånare att utvecklas sämre ängenomsnittet i både och kan förbli högRegeringen har vid upprepade tillfällen antytt att sparkvotenborde gå ned därför att den nu befinner sig på en historiskthög nivå. Men den nuvarande sparkvoten, som internationelltsett inte är särskilt hög, kan mycket väl vara en ny"normalnivå" för . Avgörande för sparkvotens storlekär exempelvis i vilken mån skatte- ochkreditregleringssystem gynnar lånefinansierad konsumtionoch investeringar samt i vilken mån staten respektive denenskilda individen bär ansvar för finansieringen av olikatrygghets- och socialförsäkringssystem.Mellan 1970 och 1984 låg sparkvoten på i genomsnitt knappt 4 procent.Till följd av hög inflation och högre marginalskatter och efter avregleringenav kreditmarknaden , vilken gjorde det lättare att lånaför konsumtion, sjönk sparkvoten till som lägst minus 1989. Efterskatteomläggningen 1990 och nedgången i inflationen, som minskadeincitamenten att låna till konsumtion, har sparkvoten successivt stigit till dennuvarande nivån på . Även den blygsamma överflyttning avansvaret för den egna tryggheten som har skett har spelat enroll för ökningen av sparkvoten. Oavsett om man, som vi moderater, anser atten sådan överflyttning är en önskvärd utveckling eller, som socialdemo-kraterna, betraktar den som en tråkig konsekvens av att "staten har ont ompengar", innebär den förutsedda utvecklingen av samhällsekonomin atthushållen kan väntas fortsätta att spara en större del av sin inkomst äntidigare.Enligt vår mening är det utmärkt att svenska folket ökar sitt sparande, ävenom det innebär en dämpning av den privatakonsumtionen. Det privata sparandet är viktigt för den individuellatryggheten men borde bli det även för de små företagens möjligheter tillriskkapitalförsörjning och därmed även för sysselsättningen och reallöne-utvecklingen. Ett högt sparande nu kan lägga grunden för en snabbarekonsumtionstillväxt . Detta förutsätter dock förändringar iskattesystemet som förbättrar småföretagens situation.HögtillväxtalternativetönsketänkandeFör perioden gör regeringen ingen regelrättprognos utan kalkyler som bygger på det tekniska antagandetatt det finns outnyttjade resurser i ekonomin, som kan tas ianspråk utan att det uppstår inflationstryck. Omfattningen avexpansionsutrymmet är beroende av hur väl arbetsmarknadenoch framför allt lönebildningen fungerar, eftersom det ärstelheter i dessa avseenden som antas varainflationsdrivande.I regeringens basalternativ förutses ekonomin kunna växa med 2,5 procent1998 och 1999 samt perioden därefter, utan att inflationen tarfart. Utan närmare förklaring höjs därmed den antagna långsiktigatillväxtpotentialen från i den s.k. tillväxtpropositionen. Ihögtillväxtalternativet anges expansionsutrymmet till 1998 och1999 samt därefter.Vi gör bedömningen att tillväxten bortom 1997 med regeringensnuvarande politik svårligen kan överstiga utan negativakonsekvenser för penningvärdet. Dels driver regeringens skattehöjningar isig upp inflationen, dels har regeringen ingen politik för att förbättraarbetsmarknadens och lönebildningens funktionssätt. För att högtillväxt-alternativet ska kunna förverkligas måste det till avregleringar påarbetsmarknaden som ökar rörligheten samt möjligheter till individuellaanställningskontrakt för att förbättra lönebildningen. Våra förslag i dennariktning utvecklas i avsnitt 6.Den totala arbetslösheten förblir högmed regeringens politikSocialdemokraterna beräknade i sin partimotion medanledning av kompletteringspropositionen attmed deras politik skulle den öppna arbetslösheten sjunkafrån 1994 till 1995. Den var dock imars fortfarande . Perssonplanen anger måletatt den öppna arbetslösheten skall halveras till . I regeringens eget basalternativ görs dockbedömningen att den öppna arbetslösheten kommer att liggavid . Endast i högtillväxtalternativet,vilket inte kommer att kunna realiseras med regeringenspolitik, sjunker den öppna arbetslösheten till år2000.Det är ändå i och för sig möjligt att regeringen - genom överflyttningar avmänniskor från öppen till dold arbetslöshet i olika former - skulle kunnahalvera den öppna arbetslösheten även med en tillväxt enligt basalternativet.Detta skulle dock inte bevisa något annat än att målet är felformulerat. Det ärinte enbart den öppna utan all arbetslöshet som måste angripas.Den totala arbetslösheten, d.v.s. öppet arbetslösa plus människor iarbetsmarknadspolitiska åtgärder, vilken uppgick till 1994, hade imars 1996 - trots den mellanliggande konjunkturförbättringen - endastminskat marginellt till av arbetskraften eller drygt en halvmiljon människor. Under den ekonomiska nedgång som inletts kommerarbetslösheten åter att öka. I regeringens basalternativ väntas den totalaarbetslösheten sedan minska till av arbetskraften år 2000.Regeringen räknar således inte med att få ned den totala arbetslösheten medmer än en fjärdedel mellan 1994 och 2000.Utöver den dryga halvmiljon arbetslösa och arbetssökande människor somstår utanför den öppna arbetsmarknaden finns det ytterligare ungefär enhalv miljon personer som skulle vilja eller borde arbeta men som av en ellerannan anledning inte räknas in i arbetskraften. Där ingår bl.a. latentarbetssökande, flyktingar och människor som har förtidspensionerats pågrund av arbetsmarknadsskäl. Det är den samlade arbetslösheten på drygt enmiljon människor som måste angripas. En halvering av denna arbetslöshetförutsätter att en halv miljon nya arbetstillfällen skapas till sekelskiftet.Detär en lika krävande som angelägen uppgift, vilken regeringen inte enskommer i närheten av att lösa med sin tillväxthämmande politik. Målet atthalvera den öppna arbetslösheten säger egentligen inte mer än att man villminska den andel av den potentiella arbetskraften som står utan arbete frånca 22 till ca 19 procent.Lägre tillväxt och fortsatt högarbetslöshet försämrar de offentligafinansernaMot bakgrund av att vi förutser en sämre tillväxt ochsysselsättningsutveckling än regeringen och nästa årräknar vi också med en sämre utveckling av de offentligafinanserna. Hur mycket statens budgetsaldo försvagas av enlägre tillväxt beror naturligtvis på var i ekonomin efterfråganmattas av. Ett bortfall i den privata konsumtionen som ärrelativt högt beskattad innebär en större försämring än ettbortfall i exporten som är relativt lindrigt beskattad. Enligten tumregel innebär dock en nedrevidering av tillväxten att de offentliga finanserna försämras med 10till . Om vår mer negativa syn påtillväxtförloppet, som gäller såväl den privata konsumtionensom exporten, visar sig riktig, skulle underskottet i deoffentliga finanserna bli större1996 och 1997 än i regeringens kalkyler.Bedömningar utgående från regeringens tillväxtprognos synes ge vidhanden att statens upplåningsbehov blir lägre än de 65-75 miljarderkronor som förutser i sin senaste prognos. Skatte-intäkterna vid en given tillväxt förefaller bli större än tidigareväntat. Fortsätter denna tendens, blir behovet av ytterligare besparingar 1996och 1997 mindre än annars. Enligt vår bedömning uppnås emellertid interegeringens egna mål utan ytterligare åtgärder. I avsnitt 6.3 redovisas vårbedömning av behovet av ytterligare saldoförbättringar för tiden 1997-1999.Vårpropositionen - ettmisslyckandets dokumentMassarbetslöshetenRegeringens vårproposition inleds med följande mening:"Att minska arbetslösheten är regeringens främsta uppgift. "Detta har Socialdemokraterna hävdat alltsedan valrörelsen1994. Regeringen har emellertid totalt misslyckats.Arbetslösheten håller på att permanentas på orimligt ochonödigt höga nivåer. Andelen långtidsarbetslösa ökar. Fördem som drabbas innebär arbetslösheten inte bara enförsämrad ekonomi. Bristande självkänsla och socialaproblem blir ofta följden. Den höga arbetslösheten belastardessutom alla genom bortfallande produktion och det stödsom erfordras. Över en miljon människor saknar arbete.Förutom de öppet arbetslösa och de som är i åtgärder finns -som nämnts i föregående avsnitt - ytterligare grupper somexempelvis de som förtidspensionerats på grund av brist påarbetstillfällen. Lågt räknat kan arbetslöshetens totalakostnader uppskattas till åtminstone perhushåll i genomsnitt.Regeringens misslyckande är en följd av bristande insikt omarbetslöshetens orsaker. Den utgår ifrån att det väsentligen rör sig om ettkonjunkturproblem, när det istället är strukturella svagheter i Sverigesekonomi som är orsaken.Därför är regeringens vårproposition ett misslyckandets dokument - inteenbart för att man tvingas redovisa egna prognoser om en fortsatt mycket högarbetslöshet och en svag ekonomisk utveckling utan därför att det liksom iden s.k. tillväxtpropositionen saknas åtgärder som kan skapaförutsättningar för snabb tillväxt, tillräckligt många nya arbetstillfällen ochen god reallöneutveckling. Man talar visserligen om att villkoren förföretagande skall förbättras. I handling gör man emellertid tvärtom. Efter attförst ha återinfört dubbelbeskattningen och förmögenhetsskatten, vilketförsämrar kapitalförsörjningen, skriver regeringen nu att kapitalförsörjningenmåste förbättras. Det man konkret förordar är emellertid en återgång tilltankarna bakom löntagarfondsdiskussionen i form avförslaget om en sjätte med uppgift att placera 10 miljarderkronor i aktier. skärps förmögenhetsskatten på just riskkapital.Propositionen handlar inte om tillväxt och nya jobb och inte särskiltmycket om ekonomisk politik. Motiveringen är att budgetunderskottet förstmåste försvinna, innan det blir möjligt att ta itu med tillväxt- ochstrukturfrågorna. Men de sistnämnda problemen kan inte vänta.Skattehöjningar som sätts in mot budgetunderskottet kväver tillväxten genomatt motverka arbetsvilja och företagaranda, vilket gör att obalansen består,arbetslösheten växer och landet blir relativt sett fattigare. Trots - ellerkanskerättare på grund av - den starka fokuseringen på statsfinanserna kommerregeringen att misslyckas även i detta avseende.Underskotten i de offentliga finanserna är inte en följd av att Sverigesredan rekordhöga skatter är för låga utan av att utgifterna är för stora.Regeringens politik innebär att dessa förhållanden permanentas ochförstärks. Statsminister har uttryckligen sagt att politiken ärinriktad på att slå vakt om den offentliga sektorns omfattning, vilket innebäratt det är hushållens ekonomi som skall stramas åt.Regeringens stora misstag i budgetsaneringen är föreställningen att enkrona i tillväxthämmande skattehöjningar är lika mycket värd som en krona iproduktivitetshöjande besparingar. Så är det naturligtvis inte. I skriften(SNS 1996) kommenterar ekonomen regeringens skattepolitik: "Med tanke på den från beslutsfattarnauttalade målsättningen att man vill ha till stånd en kraftfull syssel-sättningsexpansion i den privata sektorn framstår de förändringar somgenomfördes som mindre lyckade. "En av hans slutsatser är att regeringens skattehöjningar missgynnar små,nya och arbetskraftsintensiva företag. Jobben blir färre och tillväxten lägre.Budgetsaneringen försvåras som hushållsekonomin försämras änmer.BudgetmisslyckandetI nyårsintervjuer och 1996 försäkrade IngvarCarlsson att inga ytterligare budgetförstärkningar skullebehövas utöver dem som då redan genomförts av regeringen.Dessa löften har man snabbt tvingats bryta, eftersom denkritik som bl.a. vi moderater fört fram om att de föreslagnaåtgärderna inte skulle vara tillräckligt omfattande harbesannats.Det saneringsprogram Socialdemokraterna presenterade efter regerings-skiftet 1994 skulle enligt deras egen framställning leda till enbudgetsaldoförbättring på 1998. Av detta belopp vardrygt sådant som tidigare beslutats av den borgerligariksdagsmajoriteten. Man tillgodoräknade sig dessutom iautomatiskt minskade ränteutgifter. De faktiska förslagen omfattade77 miljarder kronor, av vilka något mer än hälften var skattehöjningar.Vi moderater hävdade dels att omfattningen av de föreslagna åtgärdernavar för liten, dels att inriktningen var fel. Storleken på de åtgärderSocialdemokraterna föreslog motsvarade vad den borgerliga regeringenaviserat utöver vad som redan tidigare hade genomförts. Till det kom vårbedömning av att den ekonomiska utvecklingen krävde ytterligare åtgärder.Vi framhöll också att de stora skattehöjningarna skulle försämratillväxtkraften, försvaga förutsättningarna för nya jobb och därmedytterligare försvåra budgetsaneringsarbetet.Regeringen tvangs 1995 inse att den moderata bedömningen var korrekt.Omfattningen av saneringsprogrammet ökades. Men inriktningenförändrades inte. låg tyngdpunkten på kraftigt höjda skatter.Dessutom var marginalerna i de föreslagna åtgärderna fortsatt otillräckliga.I budgetpropositionen räknade regeringen med attunderskottet i den konsoliderade offentliga sektorn skulle uppgå till4,av BNP 1998. De egna kalkylernasignalerade med andra ord att budgetförstärkningarna inte skulle räcka till föratt uppnå målen om ett underskott på högst av BNP 1997 och enbalansering av budgeten 1998, varför man borde ha presenterat störrebudgetförstärkningar redan i samma proposition. Det gjorde man emellertidinte utan menade att eventuella nya åtgärder skulle presenteras först när detvisade sig att de verkligen behövdes. Både i kompletteringspropositionen ochtillväxtpropositionen reviderade regeringen ned tillväxten men presenteradeändå bara marginella förstärkningar av budgeten. Därefter har konjunkturenförsvagats mycket snabbt. Regeringen tvingas nu dra ned tillväxtprognosenkraftigt samt presentera förslag om ytterligare budgetförstärkningar ivårpropositionen.Regeringen har strävat efter att skapa intryck av att åtgärderna har störreomfattning än vad som verkligen är fallet. I propositionen heter det att de nyaåtgärderna uppgår till nästan 1997 och ytterligare12 miljarder kronor 1998. Det är inte underligt att många summerat detta till22 miljarder kronor. I själva verket föreslås emellertid barabudgetförstärkningar på ytterligare 1998. Flera åtgärder ärdessutom av engångskaraktär. Den varaktiga effekten av förslagen uppgår tillendast 8 miljarder kronor.I propositionen hävdar regeringen att endast en fjärdedel, 2 miljarderkronor, av budgetförstärkningen är skattehöjningar.