bet · GK01SoU7 · 1996-09-04 00:00:00 — Allt arbete inomäldreomsorgsområdet, såväl vardagsarbetesom utvecklingsarbete, måste enligtLandstingsförbundets uppfattning ske medindividperspektivet för ögonen, dvs.utifrån den enskilde individens behov avsjukvård, omvårdnad, social service m.m.Med utgångspunkt i den enskildes bästablir det självklart att man, så snartbehov finns, samverkar mellan olikahuvudmän, vårdnivåer eller vad helst denenskildes behov kräver.Landstingsförbundet beklagar attindividperspektivet i så hög grad saknasi rapport.Jag vill i första hand koncentrera migpå fyra viktiga områden.Det första gäller rehabiliteringen. Attge den enskilde en god och effektivrehabilitering är oerhört viktigt,främst för den enskilde pensionärenslivs-kvalitet men också för samhället.Det handlar om förebyggande åtgärder såatt man kan skjuta upp och förhindra entyngre vårdform i t.ex. särskilt boende.Enligt hälso- och sjukvårdslagen harlandsting och kommuner ett gemensamtansvar för att rehabiliteringengenomförs på ett bra och effektivt sätti samverkan mellan olika vårdgivare ochvårdnivåer och utan brustna länkar ivårdkedjan.Ute i landstingen och kommunerna finnsmånga goda exempel på hur man lokalt kanuppnå samverkan irehabiliteringsarbetet. Just nu pågårett utvecklingsarbete i hela landet föratt man skall finna bra lösningar. De300 i stimulansbidragsom statsmakterna har ställt tillförfogande och som administreras avSocialstyrelsen fungerar som enpådrivande faktor.Landstingsförbundet menar attlandstingen givetvis aktivt skall tasitt ansvar i utvecklingsarbetet församverkan i rehabiliteringen. Jag kan geett exempel i detta komplexa sammanhang.Landstingen bör i än högre grad än vadsom förekommer bidra medspecialistresurser, t.ex. geriatrikersom deltar i rehabiliteringsplaneringenäven för den som inte vårdas på sjukhus.Sjukgymnaster och arbetsterapeuter medkompetens i åldringsvård bör fungera somhandledare för kommunenshemtjänstpersonal etc.Det andra området jag tänker ta uppgäller läkarinsatser i särskildaboendeformer.Socialstyrelsen kritiserar den bristandeläkarmedverkan i de olika kommunalaboendeformerna för äldre. Varjepensionär i det särskilda boendet harprecis som alla andra medborgare valtsin husläkare. Det som saknas är enläkare som tar ett samlat ansvar förhela boendeenheten - t.ex. sjukhem,ålderdomshem eller gruppboende.Från Landstingsförbundet vill viframhålla att läkartillsynen fungerarmycket olika i olika delar av landet. Vivill också poängtera att frågan rentpraktiskt måste lösas lokalt mellanlandstinget och berörd kommun utifrån debehov och förutsättningar som råder. Påcentralt håll kommer vi från sida att arbeta medfrågan tillsammans med landstingen isyfte att få en förbättring tillstånd där det brister.Det tredje området som jag vill ta uppär hemsjukvården.Socialstyrelsen konstaterar i sinrapport: Erfarenheterna från Ädel-utvärderingen talar för att statentillsammans med huvudmännen bör utredakonsekvenserna av att kommunaliserahemsjukvården särskilt med tanke påprimärvårdens framtida roll ochfunktion. Från konstaterar viatt innebörden i Socialstyrelsensslutsats är oklar. Frågan om hemsjukvårdär mycket komplex och kräver, precis somövriga frågor som jag tar upp i mittanförande, ett nära och pre-stigelöstsamarbete mellan huvudmännen - till denenskilda människans bästa.När vi talar om hemsjukvård är detviktigt att först och främst definieradet begreppet. Dels finns dethemsjukvård i traditionell bemärkelsesom i allmänhet utförs av sjuksköterskaoch undersköterska. Det är ansvaret fördenna hemsjukvård som enligt ärmöjligt att överföra från landstingentill kommunerna. Dels finns dethemsjukvård i betydelsen avanceradsjukvård i hemmet som är läkarledd ochansluten antingen till primärvårdeneller till en sjukhusklinik. Mellandessa två renodlade former finns detgivetvis en rad mellanformer ochkombinationer. För den senare formen,avancerad sjukvård i hemmet, harlandstingen ett specialistansvar, ochman bygger ut dennavårdform i snabb takt.Hemsjukvårdsfrågan är således mycketkomplex och måste ses i hela sittsammanhang i relation dels till övrigsjukvård - både primärvård ochspecialistsjukvård -, dels tillkommunens sjuk- och socialvård, främsthemtjänsten.I denna fråga, liksom när det gällerläkarmedverkan i särskilda boendeformer,anser att de godalösningarna bäst formas utifrån delokala behoven och förutsättningarna.Med hänsyn till att frågan har högaktualitet och till att den ärkomplicerad och delvis infekterad finnsdet anledning att på centralt håll slåfast vissa principiella utgångspunkterför samverkan inom de delvis nyavårdstrukturer som håller på att växafram.Hur frågan bäst hanteras framöverkommer sannolikt att utkristalliserasdels efter interna överläggningar inomlandstingssektorn, dels i centraladiskussioner som aviserats iSocialstyrelsens rapport.Det fjärde området som jag vill ta uppär hjälpmedelsförsörjningen.Landstingsförbundet och Kommunförbundethar genomfört en utredningsom syftar till att belysa hur landstingoch kommuner skall lösahjälpmedelsförsörjningen i framtiden.Landstingsförbundets styrelse kommer attbehandla förslaget . Meningenär att landsting och kommuner isamverkan skall åtgärda de brister som finns inom hjälpmedelsområdet.Avslutningsvis vill jag på nyttpoängtera landstings och kommunersgemensamma ansvar för äldrefrågorna.Mycket av insatserna sker i gränslandetmellan och sjukvården.När vi flyttar huvudmannaskapsgränserskapar vi både nya gråzoner och nyakontaktpunkter. Alla situationer kan viinte lagstifta om eller på annat sättreglera. Viktigast är att den enskildesbehov sätts i centrum och att samverkanbygger på respektive huvudmans ansvarför sitt kompetensområde.Gert : Herr ordförande! Jag skallredovisa några erfarenheter, som vi serdet hela, av Ädelreformen. Ädelreformenvar ju ett medel för att förverkliga 90-talets äldreomsorg. Ledorden vartrygghet, integritet och valfrihet.Huvudtanken var att alla skulle ha rätttill ett bra boende. Vården och omsorgenskulle individualiseras och anpassastill den enskildes behov. Människorskulle inte behöva flytta därför att deblev sämre, utan vården skulle flyttastill människorna. Man skulle ha högkvalitet på den medicinska omvårdnadenoch de sociala tjänsterna. Det betyddeinte att man skulle behålla den gamlasjukvårdssynen. Snarare handlade det omatt bygga en modern sjukvård runt denenskilde individen.Tanken var att satsa på en utveckladrehabilitering och att satsa pådemensvård, anhörigstöd och äldreinvandrare. Kommunerna fick ettvittgående mandat att fullgöra denuppgiften. I ett tidigt skede har vikonstaterat att Ädelreformen blev enkompromiss. Man nådde inte ända fram ifråga om en samlad hemvård.Hjälpmedelsansvaret förblev otydligt,likaså rehabiliteringsansvaret.I fråga om de uppgifter som överlätstill kommuner och landsting atttillsammans komma överens om blev, detkan nu i efterhand konstateras,resultatet sämre. Det blev fortsattaoklarheter om vem som skulle sköta vad.Vad har då varit bra i Ädelreformen?Först och främst har det blivittydligare vem som skall sköta vad, ävenom vissa brister kvarstår härvidlag.Reformen har lett till en kraftigutveckling av demensvården. Kommunen hardär fått ett entydigt ansvar. I mångakommuner har vi fått i gång en processdär de gamla sjukhemmen ochålderdomshemmen har omvandlats tillbättre boende och där vi har kunnatanvända personalen mera flexibelt, tillgagn för den enskilde.Betalningsansvaret har varit en väldigtviktig faktor i detta sammanhang. Manskulle kunna säga att det är ensuccé, och det pekar framåt mot nyalösningar när det gäller styrning ochansvar mellan kommun och landsting.Detta har givit utrymme för attakutvårdens resurser verkligen användstill det som vården var avsedd för.Hundratusentals äldre människor hardärmed sluppit ligga i korridorer ochöverfulla sjukhussalar. I stället har detidigt fått komma hem eller fått åkatill särskilda boendeformer av bättrekvalitet än vad sjukhusen ger.Kommunerna har därmed stimulerats attverkligen bygga ut de särskildaboendeformerna, vilket skett i storomfattning. Ädelreformen har också givitbättre samordning och lokal anpassningav äldreomsorgens utbyggnad. Vi har fåtten kraftig resursomställning till demänniskor som har de största behoven.Kommunerna har på det sättet genom sitthelhetsansvar kunnat omprioritera frånmindre angelägna insatser till tungainsatser till de mest hjälpbehövande.Vad återstår då?Som tidigare nämnts här står vi införmycket kraftiga utmaningar i kommunerna.Vi menar att det är väldigtangeläget att få till stånd en samladhemvård som bas för framtida satsningar.Socialstyrelsen har visat påförtjänsterna med en samlad hemvård. Vivill gärna understryka detta. Mångakommuner som ännu inte uppnått dettaeftersträvar det med stor intensitet.Frågan är hur detta skall gå till.Vi tror att det är viktigt att statensnarast tar initiativ i denna frågatillsammans med huvudmännen. Onekligenfinns det en intressemotsättning lokaltmellan landsting och kommuner i dennafråga. Det kan inte bortses från att detbehövs ett centralt stöd för att få tillstånd den förändring som enskilda äldremänniskor gynnas av i detta sammanhang.När det gäller läkarmedverkan delar viSocialstyrelsens beskrivning i dessutvärderingsrapport. Vi vill inte återha det som det var före med enläkarledd verksamhet på sjukhem och ihemsjukvård. Läkarnas medverkan skall istället bestå i aktivt deltagande ivårdplanering, stöd och utveckling samti fortbildning för personalen. Dessutomhandlar det fortlöpande om ett aktivtansvar för vård och behandling.Vi behöver inte särlösningar med nyaäldreomsorgsläkare. Det tror inte vi ären lösning. Det handlar om det politiskauppdraget till doktorerna inomprimärvården och geriatriken. Hur skalldet se ut? Hur skall de prioritera? Hurskall ersättningssystemet utformas såatt det gynnar att man tar sig an demsom har komplexa och långvariga behov?Det här kan naturligtvis också skegenom att man har en bättre uppföljningoch kvalitetssäkring. Dessutom är detviktigt att den doktor som engageras harintresse för äldrefrågor. Det kan varaen allmänläkare eller en geriatriker.Det viktigaste är att det finns ettengagemang hos den enskilde läkaren.Vidare tror vi att det är viktigt attockså andra långtidsutbildade grupperfinns med och stöder kommunpersonalen idess kompetensutveckling. Det finnsmånga kvalificerade krafter som behöverhjälpa till för att klara den härviktiga uppgiften.I kommunerna finns det en starkoro för att rehabiliteringen inomlandstingen rustas ned. Det är enoerhört viktig insats att satsa pårehabilitering, som ju var avsikten medÄdelreformen. Kommunerna bygger nu uppegna resurser, men medel saknas ofta -ibland saknas också kompetensen. Vimenar att den gråzon som här uppkommitgör att den enskilde i många fall intefår den rehabilitering som skullebehövas. Här behövs det ett tydligareuppdrag.Vi är nu inne i en utveckling med allttidigare utskrivningar. Ädelreformen harbidragit till detta. Tolkningen avbegreppet medicinskt färdigbehandladförändras. Här tror vi att det behövs uppmärksamhet fortlöpande. Detbehövs kanske nya överenskommelser ochnya former av resursfördelning för attklara den väldigt kraftiga utvecklingsom nu är. Det är knutet tillvårdstrukturförändringar inomakutsjukvården och till satsningarna påkvalificerad hemsjukvård.Som sade är detsjälvfallet väldigt angeläget attkommuner och landsting samverkar. Detkrävs också tydliga spelregler. Vitycker nog att utvecklingen harvisat att i de delar av Ädelreformen därdet fanns en klar och tydlig bild frånstatens sida av hur det här skulle gåtill har man varit mest framgångsrik.Det kan aldrig ersätta en samverkanlokalt. En sådan behövs också. Detbehövs alltså en tydlighet från statenssida.Från Kommunförbundets sida satsar vi nui program på en ännu kraftigareprioritering av äldrefrågorna. Vi kommeratt fördjupa arbetet kring hur gapetmellan de växande behoven och dekrympande resurserna skall kunnatillgodoses. Det kan ske genom fortsatteffektivisering av de resurser vi har.Vi tror att man behöver satsa påinnovationer, kanske helt nya former förvård och omsorg. Dessutom tror vi kanske måste överväga hurinkomstsidan skall se ut. Klarar vi ossverkligen med de resurser som vi har ochsom vi kan se att vi kommeratt ha?Nils : Herr ordförande! Jagskulle inledningsvis vilja säga attunder tiden , då man planeradeÄdelreformen, ställde sig PRO bakom denreform som skulle öka kvaliteten inomäldreomsorgen. Som tidigare nämnts här skulle man inte behövariskera att hamna mellan de här tvåväldigt berömda stolarna. Man skulleklart kunna urskilja vad kommunen skullegöra och vad skulle svaraför.Fram till 1992 fann vi inom PRO dockatt den huvudregel som gällde var enöverenskommelse mellan kommuner ochlandsting om en ekonomisk omfördelningoch en ny ansvarsfördelning. Det blev, ivarje fall inte vid alla tillfällen, enpositiv överläggning. I stället blev detett tvisteämne. Väl framme vid 1992kunde vi konstatera att stora delar avde ursprungliga intentionerna tyvärrinte hade kunnat fullföljas. Vi tror attdetta delvis beror på att helaDdelreformen byggde mera påöverenskommelser än på lagstadgaderegler som man då hade en skyldighet attfölja.I ett sådant här anförande finns detnaturligtvis stor anledning att ocksåpåpeka att delar av Ädelreformen haft enmycket positiv utveckling. Men i dettakorta anförande vill jag framhålla någraområden där vi tycker att utfallet varitnegativt. Ett exempel är sjukvården.Detta har nämnts i ett tidigare inlägghär. Det har också nämnts av LennarthJohansson här att man i mångasammanhang finner två parallellaorganisationer som arbetar vid sidan avvarandra och som skapar en osäkerhet -något som ju skulle elimineras - om vemdet är som har ansvaret. De härparallella organisationerna behandlarpraktiskt resurserna litet felaktigt.Ett annat område där vi är kritiska ärhjälpmedelsförsörjningen. Där har manlyckats etablera väldigt olika systemmed hänsyn till överenskommelser som harträffats. I en del kommuner har mantagit ansvaret för tekniska hjälpmedelupp till en handdriven rullstolexempelvis. I andra kommuner däremot harman begränsat ansvaret till kanske ADLeller mycket enkla hjälpmedel. Det seralltså väldigt olika ut i olikakommuner. av hjälpmedlen används avde äldre.Vidare går det att peka på en vissunderförsörjning av de tekniskahjälpmedlen kanske beroende på deninställning som finns på lokalt ochregionalt håll när det gäller värdet avrehabilitering.De tekniska hjälpmedlen är fortlöpandeunder förändring. En äldre människa fårofta kanske kompletterande handikapp -sämre syn eller hörsel och kanske ennedsättning av andra funktioner - somskapar ett behov av uppföljning och avförändringar av de hjälpmedel som hon engång har fått.Det här är några exempel på att startenav Ädelreformen, tyvärr, inte fick denstarka och genomtänkta start som manfrån början hade tänkt sig. På mångaområden haltade det. Ett av skälen, ochdet var säkerligen ganska förklarligt,var att kommunerna inte hade hunnitbygga ut de resurser som krävdes förreformens genomförande. Vid årsskiftet1991/92 var många frågor fortfarandeolösta, och resurser hade inte ställtstill förfogande.Kommunens tillskott när det gällerskatteväxlingen kom att hamna i enmycket besvärlig situation. Samtidigtsom man fick pengar från föratt följa upp en del av de verksamhetersom tidigare hade svarat förkom man i en väldigt svår ekonomisksituation. Jag kan lätt föreställa migatt man, när man fick de här pengarna,inte alltid kom att använda slantarnatill det ändamål som de var avsedda för.I stället hamnade de i en kanske mycketbredare sektion än som från början varavsett.Som en följd härav vill vi ocksåkraftigt kritisera utvecklingen av vissaavgifter, speciellt inom de särskildaboendeformerna. Det var mycket svåraförhållanden som drabbade vissamänniskor när t.ex. den som hade höginkomst hamnade på ett lokalt sjukhem.Den som var kvar hemma fick kanske rådetatt flytta eller att begränsa sittvanliga liv på många olika sätt. Sådanahär avgifter som man krävde beträffandede särskilda boendeformerna var inte brafrån de äldres synpunkt.Som alldeles nyssnämnde följde det med att de som bor ide särskilda boendeformerna har rätttill egen husläkare, vilket naturligtvisär riktigt. Däremot är vi väldigtkritiska mot att t.ex. tio patienter påen avdelning skall ha tio husläkarekutande på avdelningen vid olikatillfällen. Det måste vara mycket bättremed en central läkarkompetens som känneravdelningen och som gör sig känd hos depatienterna. Därigenom skapas entrygghet för de enskilda patienterna.Sedan helt kort några ord om detta medfärdigbehandlade patienter.Klinikfärdiga patienter är ett annatbegrepp. Det finns många begrepp fördetta. Idén är det väl inget fel på.Egentligen är det fortfarande bristen ide kontakter mellan ochprimärkommunen som gjort sig mest känd.Man har inte, när en patient kommertillbaka från ett sjukhus till enkommun, informerat om de resurser somkommunen måste sätta in för attpatienten skall kunna tillgodogöra sigdet ingrepp som gjorts på akutsjukhuseteller på annat sätt.Ibland återförs man till den egnabostaden eller till en form avspecialboende. Just när man återkommertill den enskilda bostaden finns det,tyvärr, många exempel på att den vårdsom man skall tänkas få i den enskildabostaden av hemmavarande make/maka ellerav utomstående personal inte fungerarbra. Det finns alltför många exempel påatt maken/makan hemma, tyvärr, saknarförutsättningar för att ge den vård sombehövs för den som kommer hem frånsjukhuset. Det gäller då kompetens menockså kanske fysisk förmåga.Här tycker vi att det är ett slöserimed resurser. Man tar in en patient påsjukhus. Kanskegörs väldigt positiva ingrepp som manhoppas skall ge bra resultat. Men närpatienten sedan kommer hem händer detatt de här resurserna fuskas bort. Detgör att patienten i stället måste kommatillbaka till sjukhuset.Rehabiliteringen måste få minst likastort värde som själva ingreppet har närdet gäller att bota en patient.Vidare tror vi att de tekniskaframstegen inom sjukvården kanske gårfortare än vi kunnat ana. Man kommer attgöra mera polikliniska ingrepp och mankommer att snabbare behandla patienterpå olika sätt. Det gör att vi oftarekommer att finna patienter - det gälleri första hand äldre - som kommer hemfrån sjukhuset i kanske dålig konditionoch som behöver en klar assistans avkommunens resurser för att kunna levanågorlunda tryggt efter gjorda ingrepp.Man säger i skrivningen frånSocialstyrelsen att de anhörigasinsatser i äldreomsorgen är betydande.Man räknar med att två tredjedelar aväldreomsorgen sköts av anhöriga. Iblandär de anhöriga, tyvärr, inte i en sådankondition, fysiskt eller på annat sätt,att det är möjligt att genomföra en braoch riktig vård.Väldigt ofta finner man att kommunernagärna ser att de anhöriga övertaralltmer av den här vården, naturligtvisav ekonomiska skäl. Men man skall inteföreställa sig att alla anhöriga ärlämpliga vårdgivare. Inte heller skallman tro att alla anhöriga har enkompetens som gör det möjligt för dematt klara den här vården. I ställetskall man se till att all denanhörigvård som äldreomsorgen i dagväldigt mycket bygger på enbart skallvara en kompletterande åtgärd till dekommunala eller landstingskommunalainsatserna när det gäller behandling avsjuka människor.Nu har Ädelreformen haft påsig. Just nu använder man begreppetslututvärdering. Men jag tror att man istället skulle kunna använda sig av ettannat begrepp. Det här har varit entransportsträcka, som skall geerfarenheter och som kanske också skallskapa bättre förhållanden än tidigareöverenskommelser.Som jag nämnde inledningsvis var detmycket fråga om överenskommelser. Dettaskall bytas ut mot fasta regler ochkanske lagar och förordningar. Med deerfarenheter man har tror jag attdet skulle gå att göra en regelbok sommycket klarare än tidigare kundebeskriva hur de olika förhållandenaskulle utvecklas.I ett framtidsperspektiv ser vi, vilketockså har nämnts, det stora antaletäldre som kommer att kräva vård ochomsorg. Det krävs givetvis då att mannoga analyserar de resurser som ställtstill förfogande och att de används rättoch på ett bra sätt.Vi i PRO tycker att samhället, staten,har ett stort ansvar för fortsättningenav Ädelreformens utveckling. Vi tyckeratt tillsynsskyldighethär varit utomordentligt bra. Denslutrapport som redovisas pekar också påinte så få saker som, tyvärr, inte harblivit så bra. Det finns alltså storanledning att fortsätta med denutvärderingen.En annan sak som man använder sigav när det gäller kommandepensionärsgenerationer är att man skallklara sig själv och att man via bl.a.försäkringar skall försöka skapa sig etteget trygghetsliv. Men i dagenssituation skall vi nog komma ihåg att del av dem som är äldre-äldreär pensionärer som tidigt gått i pensionoch som har mycket begränsade inkomster.Dessutom blir de föremål för ytterligarebegränsningar i fråga om köpkraften medtanke på sin pension. Det går inte attbygga äldreomsorgen på avgifter där manskall avtvinga människor mer än deegentligen orkar med. Det hänger sammanmed att vi tror att många äldre ,tyvärr, kanske inte kan besöka läkareeller köpa ut den medicin som behövsdärför att de ekonomiska resurserna interäcker till.Den framtida äldreomsorgen beror i höggrad på både landsting och kommuner.Gert sade här tidigare att detbehövs intresserade människor iäldreomsorgen. Men jag tror också attden politiska viljan i detta sammanhangär helt avgörande för hur framtidensäldreomsorg kommer att utföras.Elvy : Herr ordförande! Det ärnaturligtvis många faktorer sommedverkat till att Ädelreformen inteöverallt blev som ni politiker önskadeoch trodde då ni beslutade om den. Vadjag nu kommer att ta upp är att det ärom sådant som inte fungerar som vi ipensionärsorganisationerna fårrapporter. Jag måste tillstå att derapporterna, de telefonsamtalen och debreven inte blir färre. Tyvärr blir defler. Det tycker jag är väldigt oroande.Då kommunerna fick det här ansvaret varde, vill jag påstå, dåligt förberedda.De hade faktiskt inte de kunskaper somman skulle önska att de skulle ha, då defick detta, som jag tycker, storaansvar. Det var ju nästan så att manskröt med att det nu skulle bliomvårdnad. Det skulle bli något annat.Men man sade också att det inte skullebli så mycket sjukvård.En grupp, de underbaradistriktssköterskorna, fick i varje falli ganska många kommuner en annan roll,därför att de var försjukvårdsinriktade. Kommunerna var intevana vid denna yrkesgrupp.Även om det nu är litet bättre blev detså att de personer i kommunerna somskulle kommunicera med landstingetspersonal talade så olika språk. Därföruppstod det många problem helt i onödan.Vidare har vi fortfarande detta med attdet inte är ett helt huvudmannaskap. Jagär mycket ängslig för den roll somläkarna inte längre har. Som detfungerar så ser eller hör patienternaalldeles för sällan en läkare.Andra problem är naturligtvis att viäldre har blivit väldigt många fler.Därmed har det också blivit störreproblem, i synnerhet i tider närresurserna i kommunerna är sämre.Så skall jag säga en sak som nipolitiker inte önskar att höra. Det harfaktiskt också blivit en mer negativ synpå äldre. Jag skall återkomma till det.Det är väldigt bra att de brister somnu finns kommer fram i ljuset. Alla ärvi mycket angelägna om att de bristernarättas till. När man åldras blir manoftare, långvarigare och svårare sjuk ännär man är ung. Symtomen är mer diffusa.Äldre har kanske litet svårare att talaom hur det förhåller sig än vad de yngrehar, och diagnosen försvåras.Med den bristande medicinskakompetensen i kommunerna gör detta attmånga inte får korrekt diagnos. Denskall ju läkaren ställa, säger ni. Mendet är inte alltid de tillkallas. De sombor på sjukhemmen och även de sombor på ålderdomshem är ofta rätt svårtsjuka. De är inte så sällan dementa.Jag är glad för att jag här hördefinitionen sjukhem och ålderdomshem.Jag har blivit ganska nedlåtandeundervisad av hurtiga tjänstemän somsäger: Det skall du väl ändå veta;sjukhem har vi inte . är alltboende som man har hyreskontrakt på.Sjukhem och ålderdomshem är borta.