bet · GK01SoU7 · 1996-09-04 00:00:00 — Det ärnaturligtvis det som är det viktigaste.Jag tycker att det är litet oroväckandeatt man från sidaframför att kommunerna står införkraftiga utmaningar och att det ärdärför man skall ta en diskussion om attsamla ansvaret för hemsjukvården. Jagtror att vi har allt att vinna på attverkligen se till att samverkan fungerari praktiken.Bo Holmberg: Jag tackar för svaren ochtar fasta på vad säger,nämligen att man i tillsynen skullekunna börja jobba inkvalitetsindikationer och börjaundersöka hur det ser ut på individnivå.Gert : Självfallet är vårutgångspunkt att det skall fungera såbra som möjligt för individen. Det ärjust för att den samverkan som behövsmellan olika yrkesgrupper och olikakompetenser skall fungera smidigt somdet behövs en gemensam politisk ledningför verksamheterna hemtjänst ochhemsjukvård. Det gäller i förlängningenockså primärvården i dess helhet, som viser det. Huvudmannaskapsförändringar harabsolut inget egenvärde. De är ett medelför att göra det bättre för de gamla iSverige.Barbro : Även om det är denenskildes behov och vetenskap ochbeprövad erfarenhet som skall styravilka insatser som görs vet vi alla attdet är ekonomin som styr väldigt mycket.Vi kan nu se exempel på kortsiktigabesparingar som sannolikt, utöver demänskliga förlusterna, också senarekommer att kosta i pengar. Därför villjag fråga vad man görför att ta fram hälsoekonomiska data somvisar t.ex. på vad rehabilitering ger ikostnader och vinster och vilkamänskliga och ekonomiska förlusterförsenad rehabilitering medför. Jag troratt det är sådana prislappar som skalltill när vi skall prioritera hur vianvänder skattemedlen. Det var den enafrågan. Den andra gäller det inte minstGert tog upp om mångfalden ivården för de äldre. Det måste inbegripaockså enskilda sjukhem ochrehabiliteringsinsatser på privat väg.Jag får en hel del signaler om att mannu inte tar privat bedriven hemsjukvårdoch rehabilitering i bruk, därför attlandsting och kommuner har egnaresurser. Jag vill fråga Socialstyrelsenom man har något grepp om hur omfattandedetta är.Lennarth : När det gällerforskning och utvärderingsarbete om detekonomiska värdet avrehabiliteringsinsatser har detpraktiskt taget inte gjorts någonting iSverige fram . Inom detbevakningsområde som gäller förSocialstyrelsen är vi beredda att ta uppden frågan. Det behövs argument ochunderlag för att veta hur man på bästasätt bygger ut den verksamheten.Nyttjandet av privata enskildavårdgivare sjönk efterÄdelreformens ikraftträdande. Det ärinte vår uppfattning att detta harfortgått. finns det tvärtom ettstörre intresse för att nyttja privatavårdgivare.Roland : Jag skulle efter deinlägg som har gjorts kunna ställamånga frågor, men jag skall respekteraordförandens vädjan och hålla mig tillett par stycken.Det är helt uppenbart atthuvudmannaskapsgränser och lagändringarför att ytterligare förskjutahuvudmannaskapet i en eller annanriktning inte är lösningen på de problemsom har tagits upp. Lösningen ligger isamverkan och samarbete. Det framfördesi anslutning till att Ädelreformengenomfördes att det också krävssamverkan och samarbete. Det räcker intemed huvudmannaskapsgränser.Jag skulle vilja ta upp ett par saker.Den ena berör det som upp om den sociala situationen förmånga människor som bor i det särskildaboendet. Jag har en gammal mamma som bori en miljö de-signad av samtidensförnämsta arkitekter, som HasseAlfredson säger i sketchen ompensionären. Där bor hon väldigt bra ochhar väldigt bra boendekvalitet. Men oftanär jag kommer dit ligger hon i sin sängoch halvsover. Jag frågar varför honligger och om hon mår dåligt. Hon svararatt tiden går fortare så. Så säger hon inästa ögonblick: Det kan väl inte varaså långt kvar nu?Det ger en ganska beklämmande bild avhur vardagslivet ter sig i detta boende.Jag vill säga att det för övrigtfungerar mycket bra, men det räcker inteatt det kommer en och annan sånggruppoch sjunger. Det räcker inte med att mangör utflykter. Det räcker inte med attde anhöriga kommer en eller två gånger iveckan, utan det är i den vardagligaverksamheten som man måste skapa ettinnehåll. Det kräver innovationer ochnytänkande. Det går inte att byggaalltför mycket på gamla tankegångar.Jag skulle vilja ställa en fråga tillSocialstyrelsens , somju lyfte fram detta problem. Du pekadepå problemet, men kan du också anvisavilka vägar man skulle kunna gå för attlösa det? Det handlar ju inte enbart omresurser. Det är väldigt svårt förmänniskor som är 80, 85 och att haen social gemenskap med personal som är20 eller 25, enbart grundad på denkontakten.Den andra frågan skulle jag viljaställa till . Det gällersnittet mellan hjälpmedel,rehabilitering och den vardagligaverksamhet som bedrivs i vården.Det är naturligtvis bra att det finnsfina rullstolar, och det är bra att detfinns hörapparater. Men det är bra attdet finns batteri i hörapparaternaockså, och det är jättebra om det ärluft i däcken på rullstolarna. Det kaninte vara så att att man måste skapa nyalagar och nya huvudmannaskapsgränser föratt klarlägga vem som har ansvaret föratt se till att det finns batterier ihörapparaten och luft i rullstolarna. Nimåste hitta en samverkansform därpersonalen inom äldrevården harkompetens för att klara dessa saker.Vad gör kompetens från dem som sysslarmed hjälpmedelsfrågorna på landstingettill den personal som kommunerna har, såatt man får en naturlig samordning ochdet inte bara blir en fråga om teknik?Kopplingen till rehabiliteringen är såviktig. Det handlar inte bara om att haen bra rullstol, utan det handlar ocksåom att då och då kunna gå ur den.Lennarth : Man skall komma ihågatt äldreboendet är en gigantiskverksamhet. 135 000 personer bor iäldreboende i . Man bordeha en viss förståelse för att det tarlitet tid att omdana innehållet i denverksamheten.Många av dem som bor i äldreboende har betydligt större hjälpbehov änvad man trodde att de kanskeskulle ha . Det ärlitet ändrade utgångspunkter i dettaförändringsarbete. Men självfallet harkommunerna en stor uppgift i att sätta igång ett utvecklingsarbete inom detsärskilda boendet. Det är fullt klart.Gert : I och med fördespersonal som tidigare jobbade ilandstinget med hjälpmedelsutprovning iförekommande fall och medsjukvårdsinsatser i stort över tillkommunerna. De jobbar och utvecklar sin kompetens inom kommunerna, ochdet förs en ständig dialog med personalpå hjälpmedelscentraler.Självfallet kunde man göra mer. Manönskar sig alltid mer avkompetensutveckling ochutvecklingsarbete. Tidspressen är hård , och pengar är det inte gott om.Därför är det väldigt viktigt att manarbetar in något slags lärande iorganisationen. Vi jobbar med olikaprojekt för att stödja en sådanutveckling. Personalen skall verkligenges tid att utveckla sitt jobb. Att dethandlar om samverkan mellan olikakompetenser och organisationer är välhelt uppenbart. Man måste i varjeorganisatorisk lösning ha en samverkanmellan olika parter. Vi har länsförbundsom jobbar mycket med utbildning pålänsplanet. Centralt ser vi som våruppgift att stödja dem i att ordnalokala länsvisa aktiviteter.Leif : Visst har detövermedikaliserats. Det är viktigt attlyfta fram den andra delen. Det äralldeles uppenbart, och det harframkommit här från många håll, att manbytte ut något för mycket av denmedicinska kompetensen. Man säger för över medicinsk kompetens, menman inser inte att den minskar väldigtsnabbt både hos undersköterskor,sjuksköterskor och hos när detinte förs en kontinuerlig diskussion ombehandling, terapi och vad som händermed patienterna, vilket sker påsjukhusen.Självklart skall patienterna ha rättatt välja vilken läkare de vill, men manbehöver ett samordnat ansvar. Om man ianalogi med kallar det för MALspelar inte så stor roll. Detta framhöllPrioriteringsutredningen, och det sägshär. Jag uppfattar det som attKommunförbundet är negativt till dettaoch att man fortfarande inte riktigt serbehovet av ett kontinuerligt ansvar förvidareutbildning utan tycker attrutinerna verkligen fungerar. Man harändå samlat ett stort antal människor,varav ett stort antal har sjukdomar. Jagskulle vilja ha ett svar på frågan omhur ni vill lösa detta problem.Jag har också en kommentar. Under allaår som jag har sysslat med vård har manpratat om samarbete och brobyggande. Dethar hänt väldigt litet. Sämre brobyggareän de två förbunden tycker jag knappastfinns. Man förbrukar sin legitimitet omman fortsätter att tjafsa omhuvudmannaskapsgränser i stället för attbörja bygga broarna.Gert : Vi anser det oerhört viktigtatt kompetensen hos den kommunalapersonalen utvecklas. För att uppnå detbehövs det bl.a. medverkan från läkareinom primärvården, inom geriatriken ochfrån de olika specialistklinikerna vidsjukhusen. Vi menar att man måste kommafram till en lösning med tankepå de stora strukturförändringar som nuär på gång inom landstingen. Det har vifört fram fortlöpande. Vi har i detutvecklingsarbete som vi har gjort lyftfram hur vi skulle vilja att enstrukturförändring skulle se ut och hurarbetsformerna skulle behöva förändras iden lokalt baserade vården, som vikallar för närvården.När det gäller de båda förbunden villjag säga att vi har ett gott ochförtroendefullt samarbete i de flestafrågor. Det finns skiljaktigheter närdet gäller uppdraget från våra medlemmaroch vad man prioriterar och vill ha utfrån sin intresseorganisation. Det ärnågra av de frågor som vi har diskuterathär . Men i de allra flesta frågorär vi överens.Birgitta Wichne: Jag hade en fråga somtangerade fråga. Jag vill fylla påmed att säga att en av de goda tankarnamed var att man skulle sammansmältatvå kulturer - den sociala och denmedicinska. har delvisbesvarat frågan. Jag uppfattar det somatt insikten om att det finns ett såstort medicinskt behov är litet fördålig. Hur skall man kunna ökautbildningsinsatserna för all personalsom hanterar de äldre på plats? Jagtycker fortfarande att det handlar omkulturkrock, revir och hierarki osv.,och det kan vi inte lagstifta om. Det ärendast insikt och kunskap som hjälper.Så till min andra fråga, som gäller ettproblem som har tagitupp i rapporten, nämligen smärtlindring.Det tog också upp. Honbeskrev det mycket talande. Hon sade:Där vågar man inte mycket. Det är ocksåmin erfarenhet att man är för restriktivoch för rädd. Något litet beror detkanske på att det finns vissa barriärer.Såvitt jag förstår är det läkaren somordinerar. Sjukvårdspersonal ger interätt signaler till läkaren. Patientenhar mycket svåra smärtor, och de låterdet passera. Om det nu skulle vara såatt man förkortar patientens liv med eneller annan vecka eller kanske ännulängre - där finns det kanske en rädslafrån personalens sida - får man betänkaatt det inte är något liv för depatienter som har oerhörda smärtor denallra . Det hade man helstvelat bespara dem.Vad kan göra? Jagtycker att frågan måste lösas snabbt.Lennarth : För det första måsteman kanske precisera problemet. Vi hargjort uppskattningar av hur mångapersoner det gäller. Det kan en givendag handla om ungefär 1 000-1 500personer. Självfallet måste de få en brasmärtlindring. Vård i livets slutskedeär kanske den viktigaste insatsen vi kangöra för en person. Många sjukhem klarardetta utmärkt bra. Jag vill påminnaledamöterna om att det finns problem närdet gäller smärtlindring även inomakutsjukvården. Många sjukhem harbemanning och kompetens för detta, mendet finns andra som inte har det. I defallen skall man naturligtvis se tillatt man har de resurser som krävs föratt ge en bra palliativ vård. Detta följer vi i den tillsyn somSocialstyrelsen har uppdraget attutföra.Barbro : Jag vill gärnabesvara frågan avseende smärtlindring,därför att det gäller den palliativavården i livets slutskede. Vi vet att90 % av alla patienter med cancersjukdomhar svår smärta. De anses kanskemedicinskt färdigbehandlade och lyfts uttill kommunen utan att den kompetens somkrävs föreligger där. Vi vet att det ärpå det viset.Skall man kunna komma åt detta måstedet till forskningsmöjligheter,utbildning och utveckling. Det har letttill att nuhar utannonserat den första professureni palliativmedicin. Det gäller attbehärska de svåra symtomen,symtomkontrollen, inklusivesmärtlindring. Man satsar också påpalliativa rådgivningsteam som kanarbeta, precis som , både in mot sjukhuset med sinkunskap och ut i kommunens särskildaboendeformer och stödja och hjälpadistriktssköterskor i primärvården.Det måste till en ändring. Palliativvård är lindrande vård, men den byggerockså på läkarkunskapen. Ett team utandoktor är inget team.Gert : Ädelreformen var en socialoch medicinsk reform. I den litet mervulgära debatten har det ibland sagtsatt man skulle avmedikalisera och attdet därmed skulle bli en sämre sjukvårdför människor. Ingenting kunde vara merfelaktigt. Vad det handlade om var attge den medicinska vården i nya former.Det skulle inte nödvändigtvis vara deninstitutionsliknande gamlalångvårdsmodellen.Vad kommunerna har gjort är att man harhöjt den medicinska kompetensen genomatt man har fler sjuksköterskor iäldreomsorgen. Man har flerundersköterskor i stället förvårdbiträden, som var vanligt tidigare.Självfallet kan kommunerna inte nöja sigmed detta. Vi måste gå vidare med atthöja kompetensen och utvecklapersonalen. För den skull är det oerhörtviktigt just med deltagande från hälso-och sjukvården i på ettaktivt sätt i denna process.Ingrid : Jag kan förstdeklarera att också jag hör till dem somtror mindre på lagar än på ett gottsamarbete. Nog talat om det.Kompetensutveckling och upprätthållandeav kompetens är väldigt viktigt. Det ärinte bara kompetensen på landstingen somskall vandra över till kommunerna. Detkanske är så i ett inledningsskede, mensedan är det väldigt viktigt att denkompetens och erfarenhet som man får påkommunens vårdsida också kan återförastill för att det skall kunnabli ett riktigt bra samarbete.Jag skulle vilja fråga både landstingoch kommunförbund hur långt man harkommit när det gäller något slagsåterkommande gemensamma utbildningar förpersonal på detta område. Det gälleräven den viktiga kvalitetssäkringen. Detskall vara en kvalitetssäkring somföljer individen och som även kan gåöver gränsen.Jag skulle vilja följa upp och vidarebefordra den tillKommunförbundet. Hon sade att hon hadefått intryck av att man enbart hadevårdande uppgifter i kommunen och attallting annat blev mer och mer omöjligt.Det skulle leda till att patienternablir vårdfall för . Hon har intefått något svar på den frågan.Gert : När det gäller gemensamutbildning kan man önska mera. Överhuvud taget saknas det tyvärr i mångalän en ordentlig gemensamplanering mellan landsting och kommuner.Var och en gör sina besparingar ochutvecklar sin verksamhet utan atttillräckligt ta hänsyn till den andresutveckling. Här behövs det enförbättring, som vi ser det, inte minstmed tanke på de stora sparbeting sombåda huvudmännen har framför sig.Det är helt riktigt att många somtidigare har fått hjälp med städning ochmatlagning osv. inte längre får det. Dethar skett en mycket drastisk förändringunder senare delen av 80-talet ochbörjan av 90-talet. Det finnsnaturligtvis anledning att hysa en vissoro när det gäller vad detta kan ledatill. Jag tror att man måste hitta andraarbetsformer och involveraorganisationer och företag i arbetet medatt ge dels service på ettlättillgängligt sätt, dels omtanke ochsocial kontakt för gamla människor såatt de inte isoleras eller kommer i ettläge där de t.ex. inte får tillräckligtmed mat.Att kommunens individuella hemtjänstdrar sig tillbaka och koncentrerar sigtill dem som har mest och störsthjälpbehov får inte innebära att manhelt lämnar andra åldringar vind förvåg. Det krävs från kommunernas sida somvi ser det en uppmärksamhet kring dessafrågor i mera allmänna åtgärder.Margareta : Frågorna gälldesamverkan och utbildning. Det pågårväldigt mycket positivt arbete. Det skernaturligtvis ojämnt, för så är detalltid. Jag vill stryka under det somtogs upp om att samverkan naturligtvisockså innebär ett kompetensutbyte mellantvå likvärdiga parter.Jag kan särskilt nämna att de 300stimulansmiljonerna till utveckling avrehabiliteringen i väldigt hög gradanvänds till gemensam utbildning förkommunal- och landstingsanställdpersonal. Givetvis vill vi att det skallfå effekter och spridas till helalandet. Det är självfallet något sombl.a. våra två förbund, Socialstyrelsenosv. kan hjälpa till med.Stig : Jag skulle också viljahaka på det som tog upp omden sociala situationen och vad somhänder när man kanske inte har mer än1 över i månaden.Läkemedelskostnader, tandvårdskostnader,fotvårdskostnader osv. Man kanfundera över vilken påverkan det har påhälsan.Min fråga riktar jag direkt tillSocialdepartementet. Efterregeringsskiftet pratade vi mycket iriksdagen om att vi ville ha enlevnadsnivåundersökning och att vi villeveta vad som händer i samhället. Hurpåverkar alla dessa besparingar folk,och vilka konsekvenser får de? Jag vetockså att det finns enfördelningspolitisk enhet hosregeringen, men jag har inte sett dessprodukter.Pågår det något jobb inomSocialdepartementet med enlåginkomstutredning ellerlevnadsnivåutredning? Det är väldigtviktigt för oss politiker att veta huralla neddragningar i samhället slår påolika grupper. Det framgår t.ex. inte avden rapport vi har här.Ulf : Det pågår inte direktnågon sådan analys eller utvärdering,men det är en uppgift som ligger väldigtnära det uppdrag som det välfärdsprojektsom är knutet till Socialdepartementethar. Det är någonting som vi ocksåfunderar väldigt mycket över. Det ärtänkbart att vi tittar närmare på detinom den närmaste framtiden.Thomas : Det finns många åsikter omhur Ädelreformen fungerar. Några har jaghört här, och några har jag hört ifrånandra håll. Min fråga gällerutvärderingen av Ädelreformen. I vilkenomfattning har den vårdpersonal som stårnärmast vårdtagaren i samarbete meddenne och de anhöriga fått delta ochlämna synpunkter på Ädelreformen?Lennarth : I samband medutvärderingsarbetet har vi haft enväldigt omfattande kontakt med olikapatientorganisationer och medföreträdare för brukare och de äldre. Vihar också försökt vinnlägga oss om attföra ut resultaten. Det finns enrikhaltig dokumentation. I olikakonferens- och kurssammanhang har vi, sågott vi har orkat med, fört utresultaten.Som jag nämnde i mitt inlägg skulle mansjälvfallet kunna göra mycket mer idetta avseende.Ädelutvärderingsuppdraget var inte någotutvecklingsuppdrag för svenskäldreomsorg.Thomas : Jag ställer frågan därföratt jag märker att det skiljer mycketmellan de åsikter man t.ex. får hörahär, och de åsikter jag har hört frånundersköterskor och andra på hemmaplan.Jag tycker att det vore väldigt bra omman hörde sig för litet mer bland dessapersoner också.Chatrine : Detta har varit mycketintressant. Jag vill börja med attställa några frågor till . Jag tycker att det finns en gruppsom måste lyftas fram alldeles specifikti en så svår ekonomisk situation som vinu befinner oss i. Det är dem som intesjälva kan tydliggöra sina behov - alladem som är ensamma. När det gällervården i livets slutskede vill jag frågaungefär hur många som avlideralldeles ensamma, utan att ha någon hossig.Jag vill också fråga hur statusen ärute i landet för att satsakompetensmässigt på personal som arbetarmed dessa människor. Hur ser det utgenerellt? Jag vet att man har kommitlångt i , och att det har varitett strävsamt arbete. Jag tycker attfrågan är viktig.Jag vill också ställa en fråga tillSocialdepartementet. att vi behöver ökning avresurserna för att kunna bibehålla 1993års nivå . Vad gör ni somföreträdare för medtanke på dagens ekonomiska situation?Jag vill också ställa en fråga omhjälpmedlen. Den enskildes kostnader förhjälpmedel varierar tydligen ganskamycket. Min fråga är: I vilkenutsträckning förekommer det att enenskild person inte anser sig har rådatt skaffa vissa hjälpmedel? Finns detnågot sådant skäl till att man inteanvänder hjälpmedel?Barbro : Herr ordförande! Jagkan inte svara på frågan om hurmånga som dör ensamma. Det finns enutredning av somheter . Den kom i slutetav . skriveratt död på sjukhem enligt hennesforskning innebar att en av tre hadenågon med sig i dödsögonblicket. Två dogalltså ensamma. Detta belyser hur litetvi vet om vård i livets slutskede ochvilket intensivt behov av forskning ochutveckling vi har för att kunnaförbättra vården. Min forskning visaratt om man dör i hemsjukvård , sådör man så gott som alltid med anhörigaomkring sig. Det är ett av skälen tillatt många önskar dö hemma.Nästa fråga gällde hur man satsargenerellt. Min avhandling, som kom 1993,handlar om vård av döendecancerpatienter i hemmet. Då fanns iprincip 20 organisationer med någon typav avancerad hemsjukvård. finnsdet närmare 60. Det finns ett intensivtintresse för detta, inte minst blandsjuksköterskepersonal. Vård i livetslutskede som bedrivs hemma är också,enligt den ekonomiska bedömning jag hargjort, ett ekonomiskt och humanitärtalternativ.Ulf : Detta är naturligtvis enoerhörd utmaning. Vi känner till det somsades om att resurserna skulle behövavka inom en överskådlig tid.Det handlar om det som regeringenspolitik är inriktad på, nämligen att vimåste se till att resurserna ökar. Dethandlar också om att få fler i arbete isamhället. Det är ett sätt att fåresurserna att öka.Inriktningen i regeringens arbete äratt de besparingar som bedöms somnödvändiga inte skall göras i dekommunala verksamheterna. I stället börman försöka göra besparingarna påtransfereringssidan. Att beräknabehoven, och att få till stånd endiskussion om hur framför alltsjukvårdsarbetet organiseras, och hurdet kommer att se ut , är enviktig uppgift för HSU 2000. Det kommerunderlag som skall hjälpa oss att bedömahur vi skall klara av denna stora fråga.Elaine : Jag uppfattadefrågan om hjälpmedel som att den gälldehuruvida det finns hinder i form avavgifter som gör att de enskildamänniskorna avstår från att användahjälpmedel. Från Landstingsförbundetssida har det inte gjorts någon sådankartläggning.Men en allmän uppfattning inomförbundet är att det snarare är förlitet träning med ett hjälpmedel änavgiften som kan vara ett hinder för attanvända hjälpmedlet. Det pågår ettutvecklingsarbete där själva hjälpmedletblir en del i rehabiliteringsprocessen,vilket jag också tycker att det skallvara.Elisabeth : Jag vill först sägaatt jag inte tillhör vare sig social-eller socialförsäkringsutskottet. Menjag är väldigt glad för att jag har fåttvara med här . Jag skulle önska attfler hade haft chansen till det. Bl.a.för att kunna uppnå attitydförändringarkrävs det att vi alla lyssnar på dessafrågor.Jag har en kort fråga som jag riktartill . sedanväckte jag en motion här i somgällde dem som är beroende av att bo iservicebostad. Genom den motionen, somgick rakt igenom med bifallöverallt, fick man rätt att bytaservicebostad från en kommun till enannan. Detta gäller oberoende av om manär svårt sjuk, svårt handikappad, ellervilken ålder man är i. Detta har intefungerat. Min fråga till Kommunförbundetär: Vad har gjorts för att informerakommunerna om att detta är en rättighetför dessa hårt drabbade människor?Gert : Vi är väldigt angelägna omatt detta skall fungera på ett smidigtsätt. Vi vet att det inte fungerartillfredsställande . På många hållfungerar det, men det är illa nog attdet inte gör det överallt. Vi har idagarna en skrivning på gång från vårstyrelseordförande som skall gå ut tillsamtliga kommuner. Där kommer viåterigen att peka på angelägenheten avatt kommunerna frivilligt kommer överenssinsemellan.Kommunerna bör inte debitera varandra,utan enskilda människors önskan om attfå flytta måste generöst prövas. Inteminst vill många flytta närmare sinabarn. Denna skrivelse skall skickas utnu i dagarna.Bo Holmberg: Jag vill bolla min frågavidare till på . Kan hon kort berätta områdets motiv för att gå till regeringenmed en skrivelse och begära en utredningom människovärdet i livets slutskede?Wanja : Vi har föreslagitregeringen att tillsätta en utredning.Skälet till det är för det första attdet är det sist gjordes enordentlig genomgång av vården i livetsslutskede.