bet · GJ01UU17 · 1996-05-21 00:00:00 — Intill desshar ställning som observatör.Avtalets innehållSom rubriken anger avser det avtal somgodkändes av generalförsamlingen den 28juli 1994 tillämpningen av konventionensdel XI om djuphavsutvinning. Avtaletföreskriver att vissa bestämmelser i delXI och därtill relaterade bilagor inteskall tillämpas och att nya bestämmelserskall gälla i dess ställe.Avtalets innehåll kan sammanfattas somföljer:Avsnitt 1 handlar om institutionellafrågor och syftar till att kraftigtminska kostnaderna förkonventionsstaterna genom att de skildainstitutionerna byggs upp successivt ochpå affärsmässig grund. Tanken är attminimera den administrativa utbyggnadeni avvaktan på att en djuphavsutvinningblir aktuell i en avlägsen framtid.Avsnitt 2 föreskriver attproduktionsföretaget skall inrättassuccessivt på affärsmässig basis ochskall grunda sin verksamhet påsamriskprojekt (joint ).Erforderliga affärsöverenskommelserskall framförhandlas på en sundekonomisk grundval och först sedan rådethar utfärdat tillstånd förproduktionsföretaget att fungeraoberoende. Det skall inte som tidigareförutsatts finansieras avkonventionsparterna utan verksamhetenskall vara självfinansierande ochunderkastad samma villkor som denprivata sektorn.Avsnitt 3 ändrar reglerna förbeslutsfattande genom att införa ettsystem för omröstning via kamrar. Omkonsensus inte kan uppnås skall, när detgäller sakfrågor, beslutet fattas medtvå tredjedels majoritet av de 36medlemmarna i rådet under förutsättningatt ett sådant beslut inte röneropposition i en majoritet av någon av defem kamrarna. Två av kamrarna kommer attvara sammansatta av världens störstakonsumenter av aktuellamineralförekomster respektive av ledandeinvesterare i djuphavsutvinning. Idessa kamrar kommer de industrialiseradeländerna att vara starkt representerade.Avsnitt 4 sätter artikel 155 angåendeinkallandet av en generellöversynskonferens ur spel. En sådananses redan ha ägt rum i och medantagandet av tillämpningsavtalet.Avsnitt 5 stadgar att överföring avteknologi skall ske på affärsmässiggrund och inte som tidigare påobligatorisk basis.Avsnitt 6 föreskriver attHavsbottenmyndighetensproduktionspolitik skall vägledas av defria marknadskrafterna.Världshandelsorganisationens (WTO:s)bestämmelser, inklusive de nya avtal somär resultatet av Uruguayrundan, ärtillämpliga. Djuphavsutvinning får intesubventioneras annat än om detta ärtillåtet enligt WTO. Likaledes ärdiskriminering mellan havsbaserad ochlandbaserad förbjuden.Avsnitt 7 ersätter den kompensationsfondsom var avsedd för medlandbaserad mineralproduktion och somlidit ekonomiska förluster på grund avdjuphavsutvinning med ett system förekonomisk ersättning finansierat avvinster från djuphavsutvinningen.Avsnitt 8 förbättrar de finansiellavillkoren för entreprenörer ochföreskriver bl.a. att betalningarna tillmyndigheten skall vara i nivå med demsom debiteras landbaseradegruvoperatörer för utvinning av deaktuella metallerna.Avsnitt 9 stadgar om upprättande av enfinanskommitté med uppgift att formulerarekommendationer till församlingen ochrådet i budgetära och finansiellafrågor.Rättsliga följder av konventionens ochavtalets ikraftträdandeKonventionens naturI propositionen anför regeringen attkonventionen och avtalet utmärks avkonvergens, balans mellan skildaintressen och länder samt vad som förtiden för konventionens antagande kundebetraktas som god framförhållning, inteminst på miljöområdet. påpekasatt en sådan omfattande text, som iprincip reglerar statsverksamhet påvärldshaven, knappast kan ha ett precistoch klart juridiskt språk.Konventionens statusI propositionen hävdas att konventionenav statssamfundet har betecknats som enav FN:s största framgångar på deträttsliga området. harstora delar av konventionen tillämpatssystematiskt av staterna. Många av dessbestämmelser har införlivats mednationell rätt (exempelvis inrättandetav ekonomiska zoner och utvidgning avterritorialhavet )eller legat till grund för utarbetandetav nya . Antaletkonventionsstater uppgick i februari1996 till 83 (kan jämföras med FN:s 185medlemsländer).Enligt artikel 17 i omtraktaträtt skulle havsrättskonventionennormalt ha trätt i kraft den 16 november1994 med dess samtliga delar ochbilagor. Emellertid har två beslutfattats, vilka ändrar dessaförutsättningar.För det första godkände, som redovisatsovan, den 28 juli1994 ett tillämpningsavtal avseendekonventionens del XI. Som ett resultathärav saknar del XI, såsom den godkändesår , numera relevans sedan avtalet itillämpliga delar tagit över del XI ochåtnjuter tolkningsföreträde.En andra betydelsefull ändring avkonventionen vidtogs den 22 november1994, då ett formellt möte medkonventionsparterna hölls vid Förentanationernas högkvarter i . Dåbeslöts att det första valet av domaretill Internationella havsrättsdomstolenskulle skjutas upp till den 1 augusti1996. Beslutet fattades efter informellakonsultationer med icke-parter tillkonventionen. Ett stort antal av dessaär industriländer i färd med attframlägga konventionen och avtalet försina respektive parlament i syfte atterhålla bemyndigande för ratifikation.Det är ett allmänt omfattat önskemål attdessa länder skall beredas en möjlighetatt få delta i det första valet avdomare. I artikel 2.2 i bilaga VIföreskrivs att samtliga viktigarerättssystem skall vara företrädda iHavsrättsdomstolen som en helhet. Rimliggeografisk representation av länderskall vidare vara tillförsäkrad. Bristpå balans vid beslutstillfället skulleäven medföra problem för domstolensfinansiering.I syfte att tillåta ett tillräckligtantal industristater, huvudsakligen frånVäst- och liksom , attbli konventionsstater med möjlighet attdelta i domstolens verksamhet redan frånbörjan, liksom i valen till domare,beslutades det att bevilja en frist om14 månader, utöver den som förutsågs närkonventionen skrevs.Sammanfattningsvis kan om konventionensstatus konstateras att den har trätt ikraft och tillämpas avkonventionsparterna, liksom av skildainternationella organisationer såsom FNoch dess underorgan. Konventionen ärinte i kraft i traktatsrättsligbemärkelse för stater som interatificerat den; men flertalet av dessatillämpar den dock i praktiken, bådedirekt och som medlemmar i skildainternationella organisationer.En avstämning av ratifikationsläget handen att samtliga EU-länder samtNorge väntas ha anslutit sig föreutgången av 1996. och Indienhar ratificerat medan ochKina är på god väg liksom . USAväntas inte ratificera konventionenförrän efter årets presidentval.EU:s förhållande till konventionen ochavtaletEG (kommissionen) är i egenskap avinternationell organisation medsignatärav konventionen. EG har ännu intetillträtt konventionen. Vid tillträdetill konventionen skall gemenskapen avgeen ny förklaring som anger vilkasakområden i konventionen som skallfalla under gemenskapens exklusivakompetens och vilka som skall gesblandad kompetens. EU:s medlemsländerskall avge förklaringar om överlåtandeav behörighet i enlighet medkonventionens bilaga IX artikel 5.2.Rättsliga följder av ikraftträdandetKonventionsstaterKonventionens ikraftträdande följer detnormala mönstret för traktaträtt enligtWienkonventionen. Staternas ömsesidigarelationer i havsrättsliga frågor skalldärmed grundas på havsrättskonventionen.Lagstiftning grundad på 1958 årskonventioner skall återkallas ochersättas med nya lagar och förordningar.Ingen av fyraGenèvekonventioner har vunnit sammaanslutning som konvention nu ärpå väg att få. Misslyckandena bl.a. medatt nå enighet om territorialhavetsavgränsning och fiskejurisdiktionen i enera av teknisk och politisk utvecklingsamt att definitionen avkontinentalsockeln kom att bli obsolet,underminerade 1958 årsGenèvekonventioner. Som ett resultat avdenna utveckling föreskrivs därför(artikel 311) att havsrättskonventionenskall ha företräde framför 1958 årsGenèvekonventioner. Detta stadgandekommer att få ökat genomslagallteftersom ett större antal staterratificerar havsrättskonventionen.Härtill kommer att konventionensikraftträdande i efterhand kommit attbekräfta en utbredd sedvanerättsligutveckling.Icke-anslutna staterIcke-anslutna stater är i strikttraktatmässig bemärkelse inte bundna avhavsrättskonventionen. De faktum attmånga ändock tillämpar konventionen samtinte protesterar mot att andra statertillämpar den utgör dock en indikationpå att konventionens regler, i de flestafall, redan utgjorde eller har kommitatt utgöra gällande sedvanerätt och idenna form binder staterna.Internationella organisationerMånga av , andrainternationella organisationer liksom FNhar som uppdrag att handläggahavsrättsliga frågor. Exempel på sådanaorganisationer är FN:s livsmedels- ochjordbruksorganisation , () ochIMO (International MaritimeOrganization). Tillsammans med FNtillämpar dessa organisationerkonventionen i sin löpande verksamhet.Konventionen innehåller i sina delar II,III, IV och XII ett flertal hänvisningartill IMO:s uppdrag på det havsrättsligaområdet. Åtskilliga konferenser somhållits efter 1982 har lagt konferensentill grund för sitt arbete. om miljö ochutveckling är ett sådant exempel.Havsrätten och den svenskamiljölagstiftningenKonventioner om skydd för den marinamiljönI propositionen anförs att det numeraframstår som en självklarhet att luft-och vattenföroreningar sprider sig utanatt ta hänsyn till nationella gränser.Mot den bakgrunden intar internationellaöverenskommelser på miljöområdet enviktig plats också för den svenskamiljön. Vad gäller havsmiljöfrågorna svenska miljölagstiftningen oftatillkommit utifrån nationella behov ochefter internationella överenskommelserpå området. För svenskt vidkommandestartade denna dubbla process redan år1929 med en vattenrättskonvention mellanSverige och . Det nordiskasamarbetet utvecklades därefter ochkulminerade nordiskamiljöskyddskonvention.För nordiskt vidkommande kan även 1971års gränsälvsöverenskommelse mellanSverige och nämnas. Vidare nämnsden inom FN:s ekonomiskakommission för (ECE) avslutadevattendragskonventionen, som är enallmänt hållen konvention i fråga omkuststaternas förpliktelser mot varandranär det gäller att skydda miljön.Vid sidan av havsrättskonventionenfinns, förutom de nu nämndaöverenskommelserna, ett stort antalkonventioner och andra överenskommelsersom innefattar regler om skydd för denmarina miljön. har tillträttflera av dessa överenskommelser som kanvara av regional eller global karaktär.Londonkonventionen är en globalkonvention som förbjuder eller reglerardumpning av vissa särskilt angivnamiljöfarliga ämnen. Bland de regionalaavtalen till skydd för den miljönkan Oslokonventionen samtPariskonventionen ochHelsingforskonventionen nämnas. Densistnämnda kommer att ersättasav konvention omÖstersjöområdets miljö.De globala internationella reglerna omskydd för havsmiljön motvattenföroreningar från fartyg finns iMARPOL 73/78 dvs. 1973 årsinternationella konvention tillförhindrande av förorening från fartygsamt ändringsprotokoll ochsenare ändringar. Reglerna avser förbudmot och begränsning av utsläpp frånfartyg av olja. För bekämpning avföroreningar i samband med olyckordeltar genom det s.k.Bonnavtalet vilket är ett avtal somfrämst omfattar länderna runt Nordsjön.På det globala området finns 1990 årsinternationella konvention om beredskapför insatser och samarbete vidförorening genom olja. Denna s.k.beredskapskonvention kan sägas opereragenom andra konventioner som MARPOL ochBonnavtalet samt genom andra merregionala överenskommelser. De nordiskaländerna har t.ex. ett särskiltsamarbete i fråga om åtgärder motoljeföroreningar genom det s.k.Köpenhamnsavtalet. Dessutom har Sverigebilaterala avtal med bl.a. ,och i fråga ommiljösamarbete som rör den miljöni Östersjön.Civilrättsliga ersättningsanspråk pågrund av oljeutsläpp regleras avansvarighetskonventionen medtilläggsprotokoll. En konvention somockså har betydelse vid oljebekämpningtill havs i detta sammanhang är 1969 årsinternationella konvention om ingripandepå det fria havet vid olyckor, den s.k.ingreppskonventionen (SÖ 1973:2).Slutligen nämns i propositionen 1989års internationella konvention ombärgning. I denna konvention åläggsbärgare, redare m.fl. att ta ansvar förden miljön när bärgning utförs.Svensk lagstiftning om havsmiljönMånga av de nämnda konventionernaåterspeglas på olika sätt i svenskaförfattningar, exempelvis genomtillämpningsföreskrifter omgränsälvsavtalen med och Norge.Andra överenskommelser har fått formenav en till konventionen särskilt knutenlag. Detta gäller i fråga om lagen omförbud mot dumpning av avfall i vattenoch de beskrivna lagarna omvattenförorening och om ansvarighet föroljeskada till sjöss. Andrakonventioner, t.ex. 1972 årsHelsingforskonvention, har inte ansettsbehöva föranleda någon svensklagstiftning. En inte obetydlig del avSveriges internationella åtaganden ifrågor som rör föroreningar från fartygkommer till uttryck genomSjöfartsverkets föreskrifter.I det följande nämns några av de merframträdande författningarna på området.Ett av de viktigaste instrumenten föratt motverka föroreningar i den marinamiljön från landbaserade källor ärmiljöskyddslagen (1969:387).Naturvårdslagen (1964:822) är en annanlag som syftar till att skydda naturenmot ingrepp och hålla den tillgängligför friluftslivet. Som en följd avSveriges internationella åtaganden ifråga om dumpning infördes lagen(1971:1154) om förbud mot dumpning avavfall i vatten. Havsrättskonventionensartikel 230 påverkar dumpningslagensbestämmelser (se förslag till lag omändring i lagen (1971:1154) om förbudmot dumpning av avfall i vatten ochförslag till lag om begränsning avtillämpningen av svensk lag vad gällervissa brott begångna på utländskafartyg).I gällande svensk lagstiftning reglerasskyddet av den miljön motföroreningar från fartyg genom lagen(1980:424) om åtgärder motvattenförorening från fartyg ochtillhörande föreskrifter. Lagstiftningenbygger i stor utsträckning påinternationella överenskommelser. Ävensjötrafikförordningen medtillämpningsföreskrifter, som utfärdasav , innehåller regler avbetydelse för skyddet av den marinamiljön.I sammanhanget bör också nämnas lagen(1973:1198) om ansvarighet för oljeskadatill sjöss vilken reglerarersättningsanspråk på grund av oljeskadasom orsakats av fartyg som fraktar olja.Vid sidan av de ovan angivna lagarnafinns en rad andra lagar som delvisinnehåller föreskrifter till skydd förhavsmiljön, men som har ett annatregleringssyfte såsom exempelvisutvinning av havets tillgångar. Blanddessa lagar kan främst nämnas fiskelagenoch lagen om kontinentalsockeln, sombåda inrymmer särskilda bestämmelser förskydd av havsmiljön.Konventionen och svenskmiljölagstiftningRedan innan havsrättskonventionen träddei kraft låg den till grund för svensklagstiftning, nämligen i fråga om lagen(1992:1140) om ekonomiska zon.Denna lag trädde i kraft den 1 januari1993. I samband med detlagstiftningsärendet (proposition1992/93:54) gjordes också ändringar ibl.a. dumpningslagen,vattenföroreningslagen ochräddningstjänstlagen.Konventionen rymmer i fråga ommiljöskyddet en rad bestämmelser somockså finns i globala eller regionalakonventioner vilka i storutsträckning redan har anslutit sigtill.Frågan om svensk miljölagstiftning medanledning av svensk ratificering avmarina miljökonventioner har prövatssenast i proposition 1992/93:237 omgodkännande av vissa konventionerm.m. På grundval av denna propositionbeslutade att ratificera 1992års Helsingforskonvention ochkonventionen om skydd av den marinamiljön i Nordostatlanten.En jämförelse mellan den svenskamiljölagstiftningen ochhavsrättskonventionens bestämmelser idel XII ger vid handen att de centralamiljölagarna inte behöver ändras vid ensvensk anslutning till konventionen.Däremot får en ratificering vissastraffrättsliga implikationer påmiljöområdet (se nedan).Havsrätten och det svenska fisketInternationellt samarbete påfiskeriområdetFisket har länge varit föremål förinternationella överenskommelser rörandebevarandet och nyttjandet av gemensammabestånd och regler för hur fisket skallbedrivas. Havsrättskonventionensbestämmelser om bevarandet ochförvaltandet av de levande tillgångarnai havet kan sägas utgöra grunden för detinternationella samarbetet på dettaområde. I propositionen anförs attavvägningar mellan miljöfaktorerrespektive ekonomiska faktorer är svåra,bl.a. mot bakgrund av fiskets betydelseför kustfiskebefolkningarnasutkomstmöjligheter, och har medminskande fiskbestånd kommit alltmer iförgrunden. Betydelsen av vetenskapliginformation är därför stor.Enligt havsrättskonventionen skallstater som fiskar i samma områdeförhandla och upprätta organisationer.För svensk del har arbetet för , IBSFCInternational Baltic Sea FisheryCommission, varit betydelsefullt. INordostatlantiska ,NEAFC North East FisheriesCommission, fattas också beslut somberör svenskt fiske även om deväsentligaste fiskeriregleringarnaavseende fisket i samtSkagerrak och harfastställts i årliga överenskommelsermellan EU/och Norge.Konventionen om gränsöverskridandefiskbeståndEtt avtal om tillämpningen avhavsrättskonventionens bestämmelser omgränsöverskridande fiskbestånd (vanligenkallat konventionen omgränsöverskridande fiskbestånd) antogsformellt av den 4december 1995, varvid avtalet respektivekonferensens slutakt öppnades förundertecknande. Avtalet undertecknadesav 26 stater och slutaktenundertecknades av 47 stater (däriblandEuropeiska gemenskapen och dessmedlemsländer , , ,, , ,, och ).EG respektive dess medlemsländerundertecknade inte avtalet vid dettatillfälle då den interna EG-rättsligakompetensfrågan ännu inte fastställts.Konferensen, som pågått medsammanlagt sex förhandlingssessioner,har sitt ursprung i FN:s miljökonferensi . Den vidRiokonferensen upprättade Agenda 21reglerar i kapitel 17 skyddet av denmarina miljön inklusive de levandetillgångarna. Ett av programområdena ikapitlet rör frågan om ett hållbartnyttjande av, liksom bevarande av, delevande tillgångarna i det fria havet.I havsrättskonventionen regleras, någotöversiktligt, formerna för samarbeteavseende beståndsbevarande åtgärder förde fiskbestånd som förekommer både inomekonomiska zoner ut och i det fria havet., s.k.gränsöverskridande fiskbestånd. Detövergripande målet i konventionen omgränsöverskridande fiskbestånd är attåstadkomma långsiktigt bevarande avfiskbestånd och ett optimalt nyttjandeav tillgångarna. En ledstjärna för allfiskeverksamhet är att söka tillämpa enförsiktighetsprincip samt att tillse attbeståndsbevarande åtgärder vidtas såväli områden under nationellfiskejurisdiktion som på det fria havet.FAO:s uppförandekod för ansvarsfulltfiskeEtt mycket viktigt globalt arbete förbevarande av havets tillgångar pågår iFAO. Det resulterade iutarbetandet av en uppförandekod föransvarsfullt fiske: International Codeof Conduct for Responsible Fish-ing.Inom ramen för FAO-arbetet ligger ävenden av den 15 september 1994godkända s.k. flaggkonventionen. För attkunna bevara havets tillgångar ärflaggkonventionen väsentlig eftersom denreglerar utflaggning av fartyg.Den nuvarande regleringen av det svenskafisketDen gemensamma fiskeripolitikenSverige omfattas som medlem i Europeiskaunionen av den gemensammafiskeripolitiken. För en beskrivning avden politiken hänvisas i propositionentill proposition 1994/95:19 Sverigesmedlemskap i unionen.Regelsystemet för den gemensammafiskepolitiken är uppbyggt påRomfördragets bestämmelser omjordbruket, och regleringen sker ihuvudsak genom ett antal grundläggandeförordningar som kompletteras medåtskilliga tillämpningsförordningar.Förordningarna är direkt tillämpliga imedlemsländerna.De allmänna målen för den gemensammafiskepolitiken är i fråga om nyttjandetav tillgångarna att skydda och bevara delevande akvatiska tillgångarnasom är tillgängliga och får fångas ochatt se till att dessa tillgångarlångsiktigt nyttjas på ettändamålsenligt och ansvarsfullt sättunder de ekonomiska och socialaförhållanden som är lämpliga för sektornvarvid hänsyn skall tas till följdernaför det ekosystemet ochproducenters och konsumenters behov.EG reglerar nyttjandet av tillgångarnabl.a. genom bestämmelser omfredningszoner och fredningstider,minimimått för fisk, fördelning avkvoter, regler om fiskefartyg, redskapm.m. Vidare träffas överenskommelser omfiske med tredje land i form avfiskekonventioner och andra fiskeavtal.Gemenskapen är också part i ett antalkonventioner vilket fått till följd attSverige utträtt ur ett antalkonventioner där gemenskapen harexklusiv kompetens att företrädamedlemsländernas intressen. Exempel påen sådan konvention är konventionen förframtida multilateralt samarbete omfisket i Nordatlanten.De nationella fiskebestämmelsernaDe svenska bestämmelserna om fisketfinns i fiskelagen (1993:787). Lagenreglerar rätten till fiske samt fisketinom Sveriges sjöterritorium och inomSveriges ekonomiska zon. I de fall somsärskilt anges i lagen gäller den ävensvenskt djuphavsfiske utanför denekonomiska zonen.Alla nationella fiskebestämmelser omfisket meddelas i fiskelagen, inklusivesådana som kompletterar EG-förordningarna på fiskområdet. Lagen(1994:1709) om EG:s förordningar om dengemensamma fiskepolitiken handlar iprincip om övriga delar av dengemensamma fiskeripolitiken, nämligenmarknadsregleringen på fiskets områdeoch strukturpolitiken inom fisket. Denationella fiskebestämmelserna somberörs av havsrättskonventionen harsåledes samlats i fiskelagen medföljdförfattningar. Fiskelageninnehåller även bemyndigande att meddelaföreskrifter. Fiskelagens regleromfattar dock inte vattenlevandedäggdjur och alger.Havsrättskonventionens bestämmelser omhavsdäggdjuren är således för närvarandeinte en fråga för fiskelagstiftningenutan regleras i jaktlagen.Fiskelagen innehåller grundläggandebestämmelser om vilka hänsyn en fiskandeskall visa andra fiskande. För kontrolloch efterlevnad av lagen finnsbestämmelser om fisketillsynsman m.m.Överträdelser kan straffas med böter ochi vissa fall fängelse. Fisk som varitföremål för brott kan förverkas liksomredskap och fiskefartyg.Regeringens överväganden och förslagRegeringen föreslår att riksdagengodkänner Förenta nationernashavsrättskonvention av den 10 december1982 samt avtalet av omtillämpningen av konventionens del XImed följande förklaringar:- Förklaring i enlighet med artikel310 i konventionen med innebörden attsundet mellan och () respektive mellan ochFinland () betraktas avSverige som s.k. historiska sund.- Förklaring i enlighet med artikel287 i konventionen att väljerInternationella domstolen i förlösning av tvister rörande tolkningeller tillämning av konventionen.- Förklaring i enlighet medkonventionens bilaga IX, artikel 5.2 medinnebörden att som medlem iEuropeiska gemenskapen har överförtbehörighet till gemenskapen avseendevissa sakområden i konventionen. Vidareanges en detaljerad förklaring om dennärmare innebörden av den överfördabehörigheten kommer att göras i enlighetmed bestämmelserna i konventionensbilaga IX när gemenskapen tillträderkonventionen.Som skäl för förslagen anför regeringenatt , tillsammans med övriganordiska länder, under en följd av åraktivt har arbetat för att uppnåinternationell uppslutning kringkonventionssystemet, bl.a. genomordförandeskapet i intressegruppenKonventionens vänner. FN:sgeneralsekreterares konsultationer, somresulterat tillämpningsavtal,har fått fulla och uttaladestöd. intresse att åstadkommauniversell anslutning till 1982 årshavsrättskonvention är flera.Konventionen är FN:s hittills mestomfattande regelverk. Det reglerar näranog alla upptänkliga förhållanden somavser det fredliga utnyttjandet av detvå tredjedelar av jordens yta som täcksav hav. Även om viktiga delar avkonventionen speglar sedvanerätt ellerär på väg att få sedvanerättslig statusär det en avgörande skillnad mellansedvanerätt och en bindande konvention.Risken för krypande jurisdiktion undvikslättare om staterna är parter till enkonvention som tydligt reglerarrättigheter och skyldigheter. Ur ettsäkerhetspolitiskt perspektiv är det avavgörande vikt att så många stater sommöjligt är bundna av identiskafolkrättsliga regler.Genom konventionen införs en flexibeltvistlösningsmekanism.