bet · GJ01JuU14 · 1996-02-15 00:00:00 — Så är fallet medexempelvis brottsbalksbrotten våldtäkt(6 kap. 1 §), stöld (8 kap. 1 och 4 §§)och rån. Det ankommer emellertid,anförde utskottet, på domstolarna attvid bedömandet av ett brottssvårhetsgrad göra en sammanvägning avsamtliga omständigheter i målet av vilkafrågan om vapen kommit till användningär en betydelsefull omständighet.Utskottet fann inte skäl att frångå denangivna ordningen och avstyrkte denaktuella motionen.Utskottet vidhåller sin tidigareredovisade uppfattning beträffandefrågan om hur brott som utförs med hjälpav vapen skall bedömas. mening bör samma synsättanläggas på bedömningen närvapenattrapper kommit till användning.Även i sådana fall bör det således varafråga om en helhetsbedömning avomständigheterna i målet. Utskottet villbeträffande rånbrotten tillägga attredan rån av normalgraden är ettallvarligt brott som i allmänhet medförett långvarigt fängelsestraff. När detsärskilt gäller rekvisiten för grovt rånkonstaterar utskottet att dessa gerutrymme för att beakta sådanaomständigheter som gärningens farlighetoch hänsynslöshet samt de effekter iform av skada, psykiska besvär och annatobehag som den medför för den enskilde.Utskottet kan inte se attdet härutöver behövs en reglering somtar sikte på vilken typ av redskap somkommit till användning vid gärningensgenomförande. Motionerna Ju622 och Ju631avstyrks.Egenmäktighet med barnI motion L405 (kds) begärs en lagändringså att en vårdnadshavare som gör sigskyldig till s.k. umgängessabotage genomatt hålla ett barn undangömt skall kunnadömas för egenmäktighet med barn.I 7 kap. 4 § första stycket BrB stadgasatt den som obehörigen skiljer ett barnunder från någon som har vårdnadenom barnet döms för egenmäktighet medbarn till böter eller fängelse , om inte gärningen utgör brottmot frihet. Detsamma gäller om den somgemensamt med någon annan har vårdnadenom ett barn utanbeaktansvärt skäl egenmäktigt bortförbarnet eller om den som skall havårdnaden obehörigen bemäktigar sigbarnet och därigenom själv tar sig rätt.I andra stycket i samma lagrum finns enreglering som avser egenmäktighet medbarn som vårdas med stöd av lagen(1990:52) med särskilda bestämmelser omvård av unga. Är brott som avses iförsta eller andra stycket att anse somgrovt skall gärningsmannen enligt tredjestycket i lagrummet dömas till fängelsei lägst och högst fyra år.Av 7 kap. 5 § BrB framgår att ocksåförsök till egenmäktighet med barn ärstraffbart om brottet är att bedöma somgrovt.Som framgår av den nu gjordaredovisningen är straffbestämmelsen omegenmäktighet med barn inte tillämpligpå en ensam vårdnadshavare som saboterarett barns rätt till umgänge med denandre föräldern. I 21 kap.föräldrabalken (FB) finns däremotbestämmelser om vite och hämtning avbarn som kan tillgripas mot envårdnadshavare som åsidosätter vaddomstol har bestämt i fråga om umgängemellan barnet och den andra föräldern. Isyfte att ytterligare motverka att envårdnadshavare saboterar umgängetinfördes en bestämmelsei 6 kap. 6 a § FB av innebörd attdomstolarna vid bedömande avvårdnadsfrågan skall fästa avseendesärskilt vid barnets behov av en näraoch god kontakt med båda föräldrarna(prop. 1990/91:8, LU13, rskr. 53).Enligt artikel 9.3 i FN:s konvention ombarnets rättigheter (,se prop. 1989/90:107 s. 40 och 97) skallkonventionsstaterna respektera barnetsrätt till umgänge med bl.a. den föräldersom inte är vårdnadshavare. mening uppfyller debestämmelser som här redovisats detåtagande som i denna del gjortgenom att tillträda konventionen. Detkan tilläggas att konventionen intekräver att sådana förfaranden somaktualiseras i motionerna skallkriminaliseras.I augusti i år avlämnadeVårdnadstvistutredningen sitt betänkande(SOU 1995:79) Vårdnad, boende ochumgänge. Utredningen föreslår vissaändringar i omumgänge. Bl.a. föreslås att det skallvara möjligt för domstol att besluta omumgänge även i de fall föräldrarna hargemensam vårdnad om ett barn, något sominte låter sig göras . Utredningenföreslår också lagändringar så att dettydligare skall framgå att det ärbarnets intressen och behov som är detcentrala när utformningen av umgängetskall bestämmas.Vårdnadstvistutredningens betänkandebereds iregeringskansliet.Vid riksdagsbehandlingen av denovannämnda propositionen 1990/91:8behandlade lagutskottet motionsyrkandenliknande det nu aktuella. ,som förordade den nämnda ändringen i FB,ansåg att det skulle föra alltför långtatt därutöver införa en straffrättsligsanktion för en vårdnadshavare på sättsom begärdes i motionerna och avstyrktedessa.Justitieutskottet avstyrkte en motionliknande den nu aktuella i ett ärendevåren 1993 (1992/93:JuU16 s. 16 f).Utskottet anförde i ärendet att detdelade den uppfattning i frågan somframförts av lagutskottet. Utskottet seringen anledning att nu inta en annanståndpunkt. Motion L405 avstyrks.Otillåten utlämning av film ochvideogramI motion Ju802 (m) anförs att regeringenbör få i uppdrag att verka för attbestämmelsen om straff för otillåtenutlämning av film eller videogram följsav videouthyrare.I 16 kap. 10 c § BrB första stycketstadgas att den som uppsåtligen eller avgrov oaktsamhet i yrkesmässig verksamheteller annars i förvärvssyfte till densom är lämnar ut enfilm, ett videogram eller en annanupptagning av rörliga bilder medingående skildringar avverklighetstrogen karaktär som återgervåld eller hot om våld mot människoreller djur döms för otillåten utlämningav film eller videogram till böter ellerfängelse . Detanförda gäller enligt andra stycket ibestämmelsen inte filmer eller videogramsom har godkänt förvisning för någon åldersgrupp av barnunder . Det gäller inte helleren upptagning av rörliga bilder medsamma innehåll som en film eller ettvideogram som har godkänts avbiografbyrån. Vidare gäller förstastycket inte offentlig förevisning avfilmer eller videogram. Av tredjestycket av bestämmelsen framgår att omen upptagning av rörliga bilder försettsmed ett intyg om att en film eller ettvideogram med samma innehåll hargodkänts av förvisning för någon åldersgrupp av barnunder , skall inte dömas tillansvar enligt första stycket. Dettagäller dock inte om intyget var oriktigtoch den som lämnat ut upptagningen harinsett eller bort ha insett detta.För att allmänt åtal skall få väckasför brott mot 16 kap. 10 c § BrB krävsenligt 16 kap. 19 § BrB medgivande avStatens biografbyrå. Enligt 10 § lagen(1990:886) om granskning och kontroll avfilmer och videogram utövar Statensbiografbyrå också tillsyn överefterlevnaden av bl.a. bestämmelsen i 16kap. 10 c § BrB. För detta ändamål finnsunder biografbyrån en regionaltillsynsorganisation med 21kontrollanter, främst anställda vidlänsstyrelserna, med uppgift att hatillsyn över videomarknaden i länen.Biografbyrån för också ett register översamtliga videodistributörer i landet.Regeringen tillsatte ettråd mot skadliga våldsskildringar, dets.k. , (dir.1990:40) med uppgift att följautvecklingen på videomarknaden och att iett nära samarbete medutbildningsväsendet, folkrörelser ochandra grupper påverka och förändrautbudet av videogram. Detta skall enligtdirektiven ske genom opinionsbildning,kunskapsutbyte och information.Våldsskildringsrådets uppdrag är intetidsbegränsat. Rådet genomför förnärvarande en utvärdering av Statensbiografbyrås tillsynsverksamhet övervideomarknaden. Resultatet avutvärderingen kommer att publiceras irådets egen skriftserie under våren1996.Vid en pressträff den 12 december 1995presenterade kulturministern en inomKulturdepartementet utarbetad omvåldsskildringar. riktar sigtill allmänheten och innehåller bl.a. enredogörelse för de bestämmelser somgäller beträffande våldsskildringar iolika medier och vart man kan vända sigför att få information om man villanmäla brott mot bestämmelserna.Handboken distribueras genomKulturdepartementet,och ett antalmyndigheter och organisationer.Vid pressträffen informeradekulturministern också om vissa kommandeåtgärder mot våldsskildringar imedierna. Således har inom Kultur- ochUtbildningsdepartementen bildats enarbetsgrupp, Kultur i skolan, som underår 1996 skall ta upp olika frågor ommedieutbildning för i första hand barnoch ungdomar. En arbetsplan för gruppenär under utarbetande.Kultur- och Utbildningsdepartementenavser enligt kulturministern också attunder uppdra åt ettforskningsinstitut att fungera som ettinternationellt dokumentations- ochforskningscentrum vad gällervåldsskildringar. Även i denna frågapågår arbete inom de berördadepartementen. Kulturministern uttaladevidare bl.a. att Kulturdepartementetavser att i någon form se över demyndigheter som har till uppgift attbevaka och granska våldsskildringar. Dethar ännu inte fattats beslut om i vilkenform denna översyn skall ske.Kulturministern förutskickade ocksåvissa andra åtgärder på området, bl.a.ekonomiskt stöd via Allmänna arvsfondentill studieverksamhet och konferenseretc.I sammanhanget kan också nämnas attRadiolagsutredningen i betänkandet (SOU1994:105) Ny lagstiftning om radio ochTV har lagt fram ett förslag om en radio-och TV-lag i vilken bl.a. skall tas inen bestämmelse om attvåldsframställningar eller pornografiskabilder inte får sändas i TV under sådantid och på ett sådant sätt att det finnsen betydande risk att barn kan seprogrammen, om det inte av särskildaskäl ändå är försvarligt. Enligt vadutskottet inhämtat kommer en propositioni ärendet att föreläggas underdenna vår.Utskottet konstaterar att det statligaVåldsskildringsrådet för närvarandegenomför en utvärdering av Statensbiografbyrås tillsynsverksamhet övervideomarknaden och att kulturministernnyligen har presenterat en rad olikaåtgärder som syftar till att begränsavåldsskildringarna i media och attförbättra tillsynen över media i dettahänseende. Det saknas mot denna bakgrundenligt utskottets mening skäl förriksdagen att ta något initiativ medanledning av motion Ju802. Motionenavstyrks.Rasistisk brottslighet, m.m.De grundläggande bestämmelserna om skyddmot etnisk diskriminering finns iregeringsformen. I 1 kap. 2 § slås fastatt den offentliga makten skall utövasmed respekt för alla människors likavärde och för den enskilda människansfrihet och värdighet, liksom attetniska, språkliga och religiösaminoriteters möjligheter att behålla ochutveckla ett eget kultur- ochsamfundsliv bör främjas. I 2 kap. 15 §sägs att lag eller annan föreskrift intefår innebära att någon medborgaremissgynnas därför att han med hänsyntill ras, hudfärg eller etniskt ursprungtillhör en minoritet. Vidare stadgas i 2kap. 22 § första stycket 7 att utlänninghär i riket är likställd med svenskmedborgare i fråga om skydd motmissgynnande på grund av ras, hudfärgeller etniskt ursprung.Utöver dessa grundläggande bestämmelserfinns ett flertal straffstadganden i BrBsom direkt eller indirekt tar sikte påhandlingar eller yttringar som ärrasistiska eller diskriminerande pånågot annat sätt. Dessa bestämmelser ärtillämpliga även när brottsligheteningår som ett led i en organiseradverksamhet.Utskottet behandlade utförligt frågorrörande rasistisk brottslighet i ettärende (prop. 1993/94:101,JuU13, rskr. För bakgrund m.m.hänvisas dit.Hets mot folkgruppI motion Ju630 (fp, s, m, c, v, kds)förespråkas en översyn av lagstiftningenom hets mot folkgrupp. I motionen anförsatt ett förnekande av de nazistiskaförbrytelserna mot judarna konsekventbör bedömas som hets mot folkgrupp ilinje med innehållet i punkt 12Europaparlamentets resolution (B4-1239/95) i vilken Europaparlamentetbl.a. dels uttalar att alla teorier somförnekar förintelsen bör rubriceras sombrott, dels anmodar samtligamedlemsstater att anpassa sinlagstiftning i enlighet därmed.I den svenska lagstiftningen mot rasismoch annan diskriminering är bestämmelsenom hets mot folkgrupp (16 kap. 8 § BrB)av central betydelse. Den brottsligagärningen består i att någon, i ettuttalande eller annat meddelande somsprids, hotar eller uttryckermissaktning för folkgrupp eller annansådan grupp av personer med anspelningpå ras, hudfärg, nationellt elleretniskt ursprung eller trosbekännelse.Straffet är fängelse i högst två åreller, om brottet är ringa, böter. Detär enligt bestämmelsen straffbart såvälatt göra ett uttalande som att spridavad man hört av någon annan.Bestämmelsen omfattar inte endastmuntlig och skriftlig framställning utanäven t.ex. framställning i bild som intekan anses som skrift samt åtbörder. Enmotsvarande bestämmelse om hets motfolkgrupp finns i 7 kap. 4 § 11tryckfrihetsförordningen (TF). Gärningenär således straffbelagd även när denbegås i tryckt skrift. Genom enhänvisning i 5 kap. 1 §yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) omfattasäven andra massmedier.Den 1 januari 1989 trädde den senasteändringen av bestämmelsen om hets motfolkgrupp i kraft (se prop. 1986/87:151,1987/88:KU36, rskr. 290, SFS 1988:835).Syftet med ändringen var att ytterligareförsvåra eller förhindra verksamhet irasistiska organisationer. Det är numeratillräckligt för straffbarhet att etthot eller ett uttalande av aktuellt slagöver huvud taget sprids. Det är såledesotillåtet att annat än inom den heltprivata sfären sprida yttranden somuttrycker hot eller missaktning mot enfolkgrupp. Också spridning inom enförening eller annan avgränsad grupp avpersoner är efter ändringenstraffbelagd. Skärpningen var avsedd attförsvåra för rasistiska organisationeratt nå ut med sitt budskap.Utskottet behandlade ett motionsyrkandeliknande det nu aktuella i det ovanangivna ärendet rörande rasistiskbrottslighet (prop.1993/94:101, JuU13 s. 12). I ärendetavstyrkte utskottet det då aktuellamotionsyrkandet under hänvisning tillkonstitutionsutskottets behandling avett liknande motionsyrkande (1992/93:KU2 s. 29).Konstitutionsutskottet underströk isammanhanget vikten av att värna omyttrandefriheten och en allmän och fridebatt. Också påståenden som allmäntuppfattas som stötande måste enligtkonstitutionsutskottet kunna få förasfram i den allmänna debatten så längedet inte är fråga om hot ellermissaktning i sådana avseenden som angesi bestämmelsen om hets mot folkgruppeller om annat tryckfrihetsbrott somt.ex. Konstitutionsutskottetanförde vidare att det understrukits ibl.a. förarbetena tillförtalsbestämmelsen i 5 kap. 1 § förstastycket BrB (prop. 1962:10) att envidsträckt yttrandefrihet i denoffentliga diskussionen i vårt land börupprätthållas i såväl tal som skrift ochatt denna yttrandefrihet är grundvalenför ett fritt samhällsskick.Utskottet finner inte skäl till någonannan ståndpunkt än den utskottettidigare intagit i frågan. Motion Ju630avstyrks.Rasistiska organisationerI motion Sf611 (kds) yrkas ettriksdagens tillkännagivande om behovetav ett förbud mot rasistiskaorganisationer i enlighet med FN:skonvention om rasism.Sverige tillträdde om avskaffandet av allaformer av rasdiskriminering.Konventionen syftar till faktiskjämlikhet mellan människor utanåtskillnad på grund av ras, hudfärgeller nationellt eller etniskt ursprung.Konventionsstaterna har åtagit sig attförbjuda och med alla lämpliga medel,däribland den lagstiftning somomständigheterna påkallar, göra slut pårasdiskriminering från personers,gruppers eller organisationers sida(artikel 2 1 d). Staterna skall, i syfteatt avskaffa rasdiskrimineringen och medvederbörligt beaktande av de principersom omfattas av den allmännaförklaringen om de mänskligarättigheterna och av de rättigheter somuttryckligen anges i artikel 5, bl.a.olagligförklara och förbjudaorganisationer och organiserad och annanpropaganda som främjar och uppmanar tillrasdiskriminering samt förklaradeltagande i dylika organisationer ellerdylik verksamhet som en brottslighandling, straffbar enligt lag (artikel4 b). I artikel 5 nämns bl.a. rättentill åsikts- och yttrandefrihet samttill församlings- och föreningsfrihet ifredligt syfte.Den fullständiga konventionstextenfinns tillgänglig bl.a. som bilaga tillbetänkandet (SOU 1989:14) Mångfald motenfald, lagstiftning och rättsfrågor.Den svenska lagstiftningen innehållerinte något direkt förbud mot att bildaeller vara medlem i organisationer somägnar sig åt rasistisk verksamhet. Detär heller inte möjligt att tvångsvisupplösa sådana organisationer.Utskottet behandlade frågan om ettförbud mot rasistiska organisationer idet ovan angivna ärendet (prop. 1993/94:101, JuU13 s. 10 f). Ipropositionen anförde regeringen bl.a.att enskilda ledamöter i hadekritiserat och hävdat att vi,för att uppfylla konventionens krav, ärskyldiga att införa ett uttryckligtförbud mot rasistiska organisationer.Enligt regeringen har dock ,liksom flera andra stater, hittillsansett att konventionen inte innebär enabsolut plikt att lagstifta om ettsådant förbud, utan att varje stat harrätt att själv bestämma vilka metodersom skall användas för att uppfyllakonventionens syfte. Trots att Sverigesaknar ett uttryckligtorganisationsförbud har enligtregeringen också vår inställning varitatt vår lagstiftning uppfyllerkonventionens krav. Skälet till dettaställningstagande är, anförderegeringen, att vår lagstiftning medföratt varje yttring av rasism ärförbjuden; lagstiftningen är därförtillräcklig för att i praktiken tvingaorganisationer som främjarrasdiskriminering till passivitet.Enligt regeringens mening hade det inteframkommit något som gav anledning attändra den svenska inställningen att viuppfyller konventionens krav.I propositionen (s. 24) påpekaderegeringen särskilt att bestämmelsen omhets mot folkgrupp sedan den 1 januari1989 är tillämplig i fall då rasistiskaeller liknande uttalanden sprids inom enförening. Härigenom har rasistiskaorganisationer i praktiken betagitsmöjligheten att verka utan att bryta motlagen. Regeringen anförde vidare att denföreslagna kriminaliseringen avsåg ettvisst samröre med en organisation, ivilken medlemmarna förutsätts görasådant som redan är kriminaliserat. Mankan alltså, anförde regeringen, på godagrunder anta att de föreslagnastraffbestämmelserna skulle träffapersoner som i de allraflesta fall kan straffas.Vidare anförde regeringen ipropositionen (s. 24 f) att desammanslutningar som den ifrågavarandestraffbestämmelsen tog sikte på intetorde vara registrerade och lätt kanombildas. De behöver inte ha någonstyrelse eller några stadgar. Ipraktiken torde det vara fråga om löstsammansatta grupperingar utan någonegentlig organisationsstruktur.Svårigheten att tillämpastraffbestämmelser av detta slag kundeenligt propositionen leda till attbestämmelserna blir ineffektiva ochdärigenom utgör ett dåligt hjälpmedel ikampen mot rasismen. En rasistiskorganisation kan nämligen, anförderegeringen, oförtjänt komma attuppfattas som godkänd av samhället ifall då inget rättsligt förfarandeinleds eller, om så sker, detta inteleder till fällande dom. Det framhöllsockså att det inte är önskvärt att ge deaktuella organisationerna ökaduppmärksamhet, bl.a. därför attallmänheten kan få en överdrivenföreställning om deras betydelse.Regeringen ansåg mot denna bakgrund attdet fanns en påtaglig risk för att ettgenomförande av förslaget tillkriminalisering inte skulle få denavsedda effekten.En ytterligare aspekt som togs upp ipropositionen är att det är svårt attutforma straffbestämmelser av denna typutan att eftersätta grundlägganderättssäkerhetskrav vad gällerförutsebarhet och avgränsning av detstraffbara området. Osäkerheten gälldeenligt regeringen både vilkasammanslutningar som bestämmelsen ärtillämplig på och vilken befattning medsammanslutningen som är avsedd attmedföra ansvar. Eftersom de i denaktuella propositionen diskuteradestraffbestämmelserna skulle föra med sigen inskränkning av den grundlagsfästaföreningsfriheten talade enligtregeringen det anförda med särskildstyrka mot att genomföra förslaget omkriminalisering av organiserad rasismm.m.Sammanfattningsvis ansåg regeringen attutredningsförslaget om förbud motrasistiska organisationer och stöd tillsådana organisationer inte bordegenomföras.Utskottet instämde i regeringensbedömning och avstyrkte bifall till dedå aktuella motionerna.Utskottet, som vidhåller dennainställning, avstyrker bifall tillmotion Sf611.I sammanhanget noterar utskottet attdet i pågår enöversyn av lagen om förbud mot politiskauniformer. Utskottet har inhämtat attöversynen beräknas bli slutförd underinnevarande år.Påföljd för rasistisk brottslighetI motion Ju208 (c) föreslås attsamhällstjänst skall vara enobligatorisk del av påföljden förrasistiska brott.I svensk rätt saknas bestämmelser somålägger domstolarna att välja en visspåföljd för ett visst slag avbrottslighet. I stället har detöverlåtits åt domstolarna att - inomtillämpliga straffskalor - välja lämpligpåföljd med hänsyn till den gärning somhar begåtts och den tilltaladespersonliga förhållanden.Utskottet noterar först att ,i det ovan nämnda ärendet röranderasistisk brottslighet, (prop. 1993/94:101, JuU13, rskr. 298)beslutade om införande den 1 juli 1994av en särskild straffskärpningsgrund i29 kap. 2 § 7 p BrB (SFS 1994:306) medinnebörd att det vid bedömningen av ettbrotts straffvärde särskilt skallbeaktas om ett motiv för brottet varitatt kränka en person, en folkgrupp elleren annan sådan grupp av personer pågrund av ras, hudfärg, nationellt elleretniskt ursprung, trosbekännelse ellerannan liknande omständighet. Entillämpning av bestämmelsen kan ledatill att fängelse framstår som ettlämpligare straff än en ickefrihetsberövande påföljd som t.ex.samhällstjänst.Enligt 1 § lagen (1989:928) omsamhällstjänst får rätten, i stället föratt döma till fängelse, i vissa fallmeddela dom på skyddstillsyn medföreskrift om samhällstjänst i lägst 40och högst . En förutsättningför att samhällstjänst skall kunnautdömas är att den tilltalade förklaratsig villig att följa en sådanföreskrift.Straffsystemkommittén förelår i sittbetänkande (SOU 1995:91) Ett reformeratstraffsystem att samhällstjänst skallinfogas som ett permanent inslag ipåföljdssystemet. Kommittén föreslårdärvid bl.a. att den dömdes samtyckeäven skall vara enförutsättning för att döma tillsamhällstjänst.Utskottet behandlade en fråga liknandeden nu aktuella i det tidigare nämndaärendet (prop. 1993/94:101,JuU13 s. 9 f). Utskottet uttalade iärendet att det måste få ankomma pådomstolarna att inom tillämpligastraffskalor välja lämpliga påföljderför brott. Utskottet var inte berett atti det då aktuella ärendet förorda enreglering av innebörd att samhällstjänstalltid skall utdömas som påföljd vidrasistisk brottslighet. Utskottetvidhåller denna uppfattning ochavstyrker bifall till motion Ju208.Brott mot homosexuellaI motion K431 (fp) framhålls vikten avatt samhället reagerar starkt påövergrepp mot homosexuella.Utskottet behandlade i det ovan nämndaärendet om rasistisk brottslighet (prop.1993/94:101, JuU13 s. 13 f)motionsyrkanden liknande det nuaktuella. Utskottet anförde i ärendetbl.a. att justitieministern i ettinterpellationssvar den 12 november 1993omtalat att regeringen gettFolkhälsoinstitutet i uppdrag att följautvecklingen av de homosexuellassituation och överväga i vilka formerdiskriminering av homosexuella kanmotverkas. skulle,anförde statsrådet, återkommande lämnaregeringen rapporter på detta område.Utskottet hänvisade också till etttidigare ärende (1993/94:JuU2 s. 7) variutskottet förutsatte att den aktuellafrågan bevakades av berörda myndigheter.Utskottet avstyrkte bifall till den dåaktuella motionen.Vid ett frågesvar den 14 november 1995rörande hets och våld mot homosexuella(prot. 1995/96:22 s. 3) anfördejustitieministern att i princip varjeform av diskriminerande angrepp påenskilda homosexuella är kriminaliserat.Justitieministern pekade även på den iBrB införda särskildastraffskärpningsgrunden för sådana falldär ett motiv för brottet varit attkränka någon på grund av ras, hudfärg,nationellt eller etniskt ursprung,trosbekännelse eller annan liknandeomständighet. Skyddet enligtstraffskärpningsgrunden begränsas intebara till dem som bestämmelsen om hetsmot folkgrupp tar sikte på utan omfattarockså andra diskriminerande motiv avjämförligt slag, t.ex. fall där ettmotiv för brottet varit att kränka någonpå grund av hans eller hennes sexuellaläggning.