bet · GK01JuU1 · 1996-11-26 00:00:00 — Den 14 juni 1995informerade sålunda dåvarande statsrådetMats om regeringens avsikt attansöka om observatörskap för iSchengensamarbetet med sikte på fulltmedlemskap och lämnadejustitieministern information om läget imedlemskapsförhandlingarna. Härutöverhar Schengenfrågorna behandlats vid ettflertal tillfällen när detta utskott ochEU-nämnden sammanträffat med företrädareför regeringen.Utskottet har inhämtat att Sverigeden skall undertecknaanslutningsfördraget tillSchengensamarbetet och att regeringenunder avser att avlämna enproposition angående ratificering av dekonventioner som är aktuella.Utskottet anser att det saknas skäl förriksdagen att vidta någon åtgärd medanledning av motion Ju918 och motionenavstyrks.Lekmannainflytandet överpolisverksamhetenPolisverksamheten i landet är starktdecentraliserad. Detta kommer tilluttryck genom att besluten rörandeverksamheten huvudsakligen fattas påregional och lokal nivå och genom attett lekmannainflytande har säkerställtspå dessa nivåer.Regional polismyndighet ärlänsstyrelsen. ansvararförpolisverksamheten i länet och bestämmerbl.a. om länets indelning ipolisdistrikt. På länsplanet finns enlänspolismästare som är chefför länets största polismyndighet. Iflertalet län finns numera endast ettpolisdistrikt.I varje polisdistrikt finns enpolismyndighet som ansvarar förpolisverksamheten inom distriktet. Förledningen av polismyndigheten finns enpolisstyrelse. Denna består avpolischefen och dennes ställföreträdaresamt det valda antal ledamöter, lägstsex och högst tio, som länsstyrelsenbestämmer.Polisstyrelsens valda ledamöter väljsav kommunfullmäktige, om polisdistriktetomfattar endast en kommun, och annars avlandstingsfullmäktige. Särbestämmelserfinns för det fallet att en kommun inteingår i landstinget.De ledamöter som utses genom val skallvara svenska medborgare, vara bosattainom distriktet och ha rösträtt vid valav kommunfullmäktige. De bör väljas såatt erfarenhet av verksamhetblir företrädd bland dem. Vid valet börvidare beaktas att de olika delarna avpolisdistriktet och om möjligt allakommuner i distriktet blirrepresenterade.Polisstyrelsen avgör viktigare frågorom planeringen och inriktningen avverksamheten, viktigare frågor ompolismyndigheternas organisation ocharbetsformer, frågor av större ekonomiskbetydelse, frågor i samband medtillsättning av vissa högrepolistjänster samt andra frågor sompolischefen hänskjuter till styrelsen.Styrelsen får däremot inte avgöra frågorsom avser polisledning i särskilt fall.Polisstyrelsen får välja en eller flerapolisnämnder för att under styrelsenleda polismyndigheten inom den eller dedelar av polisdistriktet som styrelsenbestämmer. I en polisnämnd skall ingåpolischefen och det antal övrigaledamöter, lägst fem och högst tio, sompolisstyrelsen bestämmer. Ledamöternautses av polisstyrelsen.Polisnämnden avgör ärenden i enutsträckning som polisstyrelsenbestämmer. Polisstyrelsen får ocksåbestämma att polisnämnden skall beredaärenden som skall avgöras av styrelsen.I län med endast en polismyndighet skallpolisstyrelsen särskilt se till attärenden delegeras till polisnämnder iden utsträckning som behövs med hänsyntill att polisverksamheten skall varalokalt förankrad.Rikspolisstyrelsen tog i en rapporttill regeringen den 1 september 1994bl.a. upp frågan om medborgarinflytandetöver polisverksamheten.Rikspolisen pekade bl.a. på att det iallt fler län bara finns enpolismyndighet och att i dessa län enlångtgående delegation av länsstyrelsensansvar till polisstyrelsen kan innebäraen urholkning av ansvar.Å andra sidan kan ett brett ochkraftfullt utnyttjande av alla deregionala befogenheter som står tillbuds medföra att ipraktiken kommer att fungera sompolisstyrelse i länet, och attpolisstyrelsens roll därmed reduceras påett sätt som inte varit förutsett.Enligt kan en tänkbarlösning vara att inrätta någon form av länspolisstyrelse som underlandshövdingens ledning tar över deuppgifter som ligger pålänsstyrelsen och polisstyrelsen.Rikspolisstyrelsen pekade vidare på attansvarsfördelningen mellan länsstyrelsenoch polisstyrelsen i grunden bliravgörande även för polisnämndernas rolloch ställning. Eftersom polisstyrelsensroll i en länsmyndighet kan komma attbli av mer övergripande karaktär änhittills kan polisnämndens roll ipolisområdet väsentligen komma attmotsvara polisstyrelsens tidigare roll ipolismyndigheten. är detpolisstyrelsen som delegerararbetsuppgifter till polisnämnden ochutser dess ledamöter. Rikspolisstyrelsenbefarade att ett bibehållande avnuvarande oklarheter på de trebeslutsnivåerna medför risk för attansvarsfördelningen inte på ett tydligtsätt klargörs.Rikspolisstyrelsen anförde vidare attdet borde övervägas att låta kommunernautse ledamöterna i polisnämnderna. Detborde även övervägas hur mångaförtroendevalda ledamöter som skallkunna ingå i en polisstyrelse. För attuppnå en bra geografisk representationfrån de olika delarna av ettpolisdistrikt kunde det enligtRikspolisstyrelsen ibland behövas ettstörre antal ledamöter än de sex tilltio som polislagen medger.Med anledning av en motion omlekmannainflytandet överpolisverksamheten (1994/95:JuU14 s. 25 f) inhämtadeutskottet att man inom regeringskanslietavsåg att aktualisera de avRikspolisstyrelsen berörda frågorna. Medhänvisning till de kommandeövervägandena avstyrkte utskottet den dåaktuella motionen.Regeringen lägger i budgetpropositionenfram ett förslag till ändring av5 § polislagen (1984:387) som innebäratt den övre gränsen för hur många valdaledamöter som får ingå i enpolisstyrelse avskaffas.Ändringsförslaget är föranlett av attdet i takt med att de nyalänsmyndigheterna införs har blivit alltsvårare att uppfylla kravet på att ommöjligt alla kommuner i distriktet blirrepresenterade.De övriga synpunkter som framförts avRikspolisstyrelsen har, enligt vadutskottet inhämtat frånJustitiedepartementet, ävenFörvaltningspolitiska kommissionen (dir.1995:93) tagit del av. Kommissionenskall göra en analys av om nuvarandeformer för organisation och styrning avstatlig förvaltning och verksamhet ärändamålsenliga och lämna synpunkter påhur det långsiktiga arbetet medstrukturförändringar i den statligaförvaltningen bör bedrivas. Kommissionenskall avsluta sitt arbete med ensammanfattande rapport till regeringensenast den 31 december 1996.I motion Ju918 (mp) anförs medanledning av regeringens lagförslag attdet behövs ytterligare en lagändring avinnebörd att alla politiska partier somär representerade i berördakommunfullmäktige alternativtlandstinget skall vara företrädda ipolisstyrelsen.Utskottet tillstyrker den av regeringenföreslagna ändringen av polislagen.Utskottet anser att det bör överlämnasåt de lokala och regionala politiskaförsamlingarna att ta ställning till hurpolisstyrelserna bör vara sammansatta.Ett syfte med den föreslagna ändringenav polislagen är ju också att underlättadetta. Motion Ju918 avstyrks.I motion K215 (fp) framförs att det börfinnas en polisstyrelse i varje kommun.Utskottet vill först erinra om attutvecklingen inom polisen går mot attdet tillskapas en polismyndighet - ochdärmed också en polisstyrelse - i varjelän. Den lokala förankringen åstadkomsgenom att polisstyrelsen utserpolisnämnder som leder polisverksamheteninom delar av polisdistriktet, t.ex.inom en kommun. Utskottet konstaterarvidare att frågan om lekmannainflytandetöver polisverksamheten är aktualiseradinom och - i ettstörre perspektiv - genom arbetet inomkommissionen om den statligaförvaltningens uppgifter ochorganisation. Någon åtgärd frånriksdagens sida med anledning av motionK215 erfordras inte och motionenavstyrks.ÅklagarväsendetInledningDet övergripande målet föråklagarväsendet är att se till att densom har begått brott lagförs.Åklagarverksamheten skall vidarebedrivas rättssäkert, effektivt och inära samarbete med polisen. Beivrande avvåldsbrott, narkotikabrott och ekonomiskbrottslighet skall prioriteras. Särskilduppmärksamhet skall ägnas brott medrasistiska inslag.Åklagaren har en central roll inomrättsväsendet när det gäller att bekämpabrottslighet. Till åklagarens uppgifterhör att leda förundersökningar, fattabeslut i åtalsfrågor och föra talan omansvar för brott vid domstol. Inom ramenför förundersökningsledningen beslutaråklagaren om personella och reellatvångsmedel av integritetskränkandenatur såsom anhållande,kroppsbesiktning, reseförbud ochhusrannsakan. Åklagaren kan ocksåbegränsa eller lägga ned enförundersökning. En annan viktig uppgiftsom ankommer på åklagaren är att undervissa förutsättningar utfärdastrafföreläggande och besluta omåtalsunderlåtelse.Anslaget till åklagarväsendetRegeringen föreslår att tillåklagarväsendet anvisar ett ramanslag på627 för . Enligtregeringen bör åklagarväsendet inteåläggas någon besparing för detta år.Skälet härför är vissa kvardröjandeomställningskostnader i samband medövergången till den nya organisationensamt det förhållandet att antaletinkommande ärenden har börjat öka igenefter en minskning under perioden1993-1995.För däremot beräknasden nya organisationen och andrarationaliseringsåtgärder möjliggöra enkostnadssänkning som motiverar attåklagarväsendet åläggs en besparing med25 miljoner kronor.Regeringen har i planeringsdirektiv avseende åklagarväsendetanfört att den nya organisationen kommeratt medföra initialkostnader under år1997 och att de personalminskningar somgjorts till följd av den nyaorganisationen slår igenom fullt ut påkostnaderna först . Enligtregeringens nuvarande bedömning kommeråklagarväsendet engångsvis att behöva enekonomisk förstärkning utöver ibudgetpropositionen föreslaget anslag.Regeringen har för avsikt att återkommatill denna fråga i förslag tilltilläggsbudget till statsbudgeten förbudgetåret 1997.I motion Ju924 begärs en ökning avanslaget med 26 miljoner kronor.Anslagsyrkandena behandlas ovan iavsnittet Utgiftsramen och anslagen.Utskottet vill i sammanhanget uttalaatt effektiviteten inom rättsväsendetssamlade insatser för att förebygga brottoch lagföra brott måste höjas betydligtmot bakgrund av brottslighetensutveckling och att rättsväsendetsverksamhet måstebedrivas inom ramen för en restriktivmedelstilldelning. Enligt utskottetsmening måste åklagarväsendet och poliseni ökad utsträckning samordna sitt arbetemot det kriminalpolitiska målet attminska brottsligheten och öka människorstrygghet så att de samlade resursernakan utnyttjas på effektivast möjligasätt. Regeringen har också den 12september 1996 beslutat om mål ochriktlinjer för hur åklagarväsendet ochpolisen skall utveckla sinasamarbetsformer, utveckla arbetet medprioriteringar inom den brottsutredandeverksamheten och i övrigt utvecklaåklagarväsendets roll i detkriminalpolitiska arbetet. Målen ochriktlinjerna tar i första hand sikte påen utökad samverkan mellan myndigheternavid planeringen av verksamheten, menberör även frågor om hur prioriteringarskall göras samt frågor omnärpolisverksamhet, utbildning ochmetodutveckling. Samverkansarbetet skallföljas upp av Riksåklagaren ochRikspolisstyrelsen var för sig ochredovisas i samband med myndigheternasårsredovisningar.I motion Ju303 (m) begärs etttillkännagivande om behovet avtillräckliga resurser förekobrottsbekämpningen. Enligtmotionärerna kan regeringens ambition omatt med kraft angripa den ekonomiskabrottsligheten inte realiseras med debesparingar som föreslås på helarättsväsendet.Inledningsvis vill utskottet peka påatt kampen mot ekobrottsligheten är enprioriterad uppgift inom rättsväsendet.Utskottet förutsätter vidare att detinom åklagarväsendet vid deprioriteringar som måste göras avsättserforderliga resurser för bekämpningenav ekobrotten. Utskottet vill här ocksåerinra om att regeringen i åretsbudgetproposition (utg.omr. 2)föreslagit att det för till ettnytt anslag (A 20 Kontrollfunktionen istaten) anvisas medel på 100 miljonerkronor inom vilken ram regeringen avseratt avsätta resurser för regeringensstrategi för bekämpning av ekobrotten.Utskottet återkommer under innevarandehöst till frågan om åtgärder mot denekonomiska brottsligheten genom attinleda behandlingen av regeringensårliga skrivelse härom (skr.1996/97:49). Med dessa uttalandenavstyrker utskottet bifall till motionJu303.Åklagarväsendets organisation m.m.Åklagarväsendet förstatligades (prop. 1962:148, SU183, rskr. 1964:100, SU114, rskr. 259) ochsedan dess har organisationen, bortsettfrån en regional reform ochsmärre förändringar i distrikts-indelningen, varit i stort settoförändrad fram till innevarande år. Dennämnda regionala reformen innebar att detidigare 21 länsåklagarmyndigheternalades samman till 13 regionalamyndigheter som det inrättadesen särskild statsåklagarmyndighet förspeciella mål (prop. 1982/83:158, JuU1983/84:6, rskr. 35).Åklagarväsendet har under senare årvarit föremål för ett betydande re-formarbete. Utskottet vill här hänvisatill den utförliga redogörelse härförsom lämnades i utskottets betänkande isamband med budgetbehandlingen införinnevarande budgetår (1994/95:JuU18 s. 2f).Efter godkännande våren 1996av nya riktlinjer för åklagarväsendetsorganisation (prop. 1995/96:110, JuU13,rskr. 172) har åklagarväsendet från den1 fått en i grunden nyorganisationsstruktur. Den närmareregleringen framgår avåklagarförordningen (1996:205).Åklagarväsendet är indelat i sjuåklagardistrikt med en åklagarmyndigheti varje distrikt enligt följande.Åklagarmyndigheten i omfattarStockholms län och i omfattarUppsala län, , län,, ochGävleborgs län. iLinköping omfattar ,, ,och i omfattarBlekinge län, län ochMalmöhus län. iGöteborg omfattar ,, länoch . iSundsvall omfattar länoch . iUmeå, slutligen, omfattar Västerbottenslän och Norrbottens län.Åklagarmyndigheterna har i huvudsakadministrativa uppgifter och ansvararför ledning och tillsyn öververksamheten. Till varje myndighet ärett antal åklagarkammare, där denoperativa brottsbeivrande verksamhetenär förlagd, knutna. Riksåklagarenbestämmer om åklagarkamrarnas antal (förnärvarande 42) och lokalisering och påvilka övriga orter åklagarverksamhetskall bedrivas. Med några undantag finnsen åklagarkammare per län; istorstadsområdena finns dock flerakammare med viss ämnesuppdelning.Dessutom finns liksom tidigareStatsåklagarmyndigheten för speciellamål. Vid denna myndighet, som också denleds av en överåklagare, handläggsfrämst mål om kvalificerad ekonomiskbrottslighet som har nationellutbredning eller internationellanknytning.Syftet med reformen av åklagarväsendethar varit att öka flexibiliteten iåklagarverksamheten så att denna lättareskall kunna anpassa sig tillverksamheten inom domstolsväsendet ochrättsväsendet i övrigt.I motion Ju301 (fp) begärs att dennyligen genomförda åklagarreformen blirföremål för översyn och utvärdering. Imotiveringen anförs bl.a. att reformenlett till förseningar av mål och attendast mål med förtur behandlas inomrimlig tid.Utskottet har i enlighet med sin planför uppföljning begärt in en redovisningfrån Riksåklagaren om huromorganisationen inom åklagarväsendetförlöpt och vilka problem som uppstått.Från riksåklagarens kansli har ianledning härav anförts bl.a. följande:Regeringen beslutade den 28 mars 1996genom åklagarförordningen (1996:205) attriket från skall varaindelat i sju åklagardi-strikt. I varjeåklagardistrikt skall finnas enåklagarmyndighet. Därutöver finnsStatsåklagarmyndigheten för speciellamål med uppgifter i hela riket. Närmareuppgifter om indelning m.m. finns i 2 §åklagarförordningen. Regeringen utnämndekort därefter cheferna för de nyaåklagarmyndigheterna (överåklagare).Genom ett särskilt beslut frånRiksåklagaren erhöll de nyaöveråklagarna partielltjänstebefrielse från sinahittillsvarande anställningar för attkunna påbörja arbetet med att organiserasina nya myndigheter.Efter överläggningar med de nyutnämndamyndighetscheferna skickadeRiksåklagaren ettförslag till indelning i åklagarkammareför samråd enligt 3 §åklagarförordningen. Förslagetremitterades till ,och Riksskatteverketsamt till samtliga tingsrätter,polismyndigheter och länsstyrelser. I enskrivelse hadedock samtliga remissinstanser fått enförhandsinformation om att ett samråd avdetta slag var att vänta. Till denskrivelsen fogades bl.a. regeringensproposition och Justitieutskottetsbetänkande.Flertalet remissinstanser godtogförslaget till ny lokal organisation.Samtidigt betonades från många hållbehovet av en nära samverkan mellan deolika myndigheter som har uppgifter inomområdet för brottsbekämpning, främstsjälvfallet polisen. Vidare pekade mångapå vikten av tillgång till åklagare somen central och viktig samhällsserviceäven på orter utanför stationeringsortenför åklagarkammaren.Den 20 maj 1996 beslutade om lokalisering avåklagarkammare m.m. Beslutetkompletterades i visst avseende () . Den nyaorganisationen genomfördes den 1 juli1996. hadeRiksåklagaren utnämnt cheferna för denya åklagarkamrarna (chefsåklagare).När det gäller den regionalaorganisationen är det nuvarande antaletåklagarmyndigheter, som nämnts, sjujämte förspeciella mål. Detta antal skalljämföras med den tidigare regionalaindelningen som omfattade 13regionåklagarmyndigheter. Genom att delokala åklagarmyndigheterna i ,och var direktunderställda Riksåklagaren betraktadesde i praktiken somregionåklagarmyndigheter. Antaletmyndigheter på regional nivå - dvsmyndigheter direkt under Riksåklagaren -har således mer än halverats genomreformen (från 17 till åtta).De nya myndigheterna arbetar efter deprinciper som statsmakterna har lagtfast. Det innebär bl.a. att all egentligoperativ åklagarverksamhet bedrivs vidåklagarkamrarna och att överåklagarnahar koncentrerat sina uppgifter tillledning, styrning och samordning avåklagarverksamheten inom sitt distrikt.Därutöver svarar överåklagaren primärtför den rättsliga kontrollen samthandlägger vissa brottmål som avsärskilda skäl bör ankomma på honom. Denadministrativa verksamheten i distriktethar sin tyngdpunkt vidåklagarmyndighetens kansli. i finns tvåbiträdande överåklagare medan det vidövriga åklagarmyndigheter (utom ochSundsvall) finns en biträdandeöveråklagare. Kanslierna har i övrigt enbegränsad personalstyrka för i huvudsakgemensamma administrativa uppgifter inomåklagardistriktet.Inledningsvis har vissa lednings- ochsamordningsproblem kunnat konstateras,främst vid , mendessa bedöms vara av övergående natur.Myndigheten omfattar närmare entredjedel av alla åklagarresurser iriket. (förutom )består av två åklagarmyndigheter. Dessamyndigheter är resursmässigt väsentligtmindre än övriga åklagarmyndigheter,vilket bl.a. lett till oproportionellthöga kostnader för ledning ochadministration.I övrigt bedöms erfarenheterna från denregionala åklagarorganisationen ihuvudsak som goda, trots att kort tidförflutit sedanorganisationsförändringen. En sågenomgripande organisationsförändringhar självfallet inte kunnat göras utanvissa övergångsproblem. För attsäkerställa enorganisationskonsolidering i positivriktning har Riksåklagaren under höstenbl.a. genomfört ett omfattandekompetensutvecklingsprogram för deregionala cheferna bestående av fyraveckors internatutbildning.När det gäller den nya lokalaorganisationen finns tyngdpunkten i denoperativa verksamheten inomåklagarväsendet numera - helt i enlighetmed statsmakternas beslut - vid de 42åklagarkamrarna.Före fanns 83 lokalaåklagarmyndigheter (utöver myndigheternai , och ). Avdessa var 21 s.k. två-åklagardistriktoch 26 s.k. tre-åklagardistrikt. Mer änhälften av landets åklagardistrikt hadesåledes tre eller färre åklagare. Tillde 83 lokala åklagarmyndigheterna kundeläggas sammanlagt 17 kammare i de trestorstadsdi-strikten. Antalet lokala arbetsenheteruppgick såldes till 100.Riksåklagarens beslut omkammarindelning (Riksåklagarensförfattningssamling; RÅFS 1996:3)innebär att de sammanlagt 100arbetsenheterna i form avåklagarmyndigheter eller åklagarkammarehar mer än halverats till 42. Enmajoritet av de nya kamrarna har mellan10 och 20 åklagare. Ett fåtal kammarehar färre än 10 åklagare (t.ex. ,, och ). Någraav storstadskamrarna har fler än 20åklagare liksom kamrarna i ochHelsingborg.En bärande tanke i Riksåklagarensbeslut om kammarindelning har varit attminska kostnaderna för ledning ochadministration inom åklagarväsendet utanatt för den skull försämra åklagarnasmöjligheter att på ett effektivt sättbedriva verksamhet även på orter utanförkammarens kansliort. Ansvaret förresursfördelning och personalens fastastationering ligger på överåklagarna.Dessa har genom ålagts att bedrivaåklagarverksamhet även utanförkansliorten, på de orter som anges iRiksåklagarens beslut. Verksamheten kanske antingen genom fast stationeradeåklagare (benämnda lokal åklagare )eller genom att åklagare kontinuerligtbesöker orten t.ex. i samband medförhandlingar i tingsrätten eller förkontakter med polisen (främstförundersökningsledning).Åklagarverksamhet bedrivs således påsamtliga orter som tidigare hadeåklagarmyndighet. Omfattningen avverksamheten varierar beroende påbehovet.På varje ort som saknar lokalåklagare finns möjlighet förallmänheten och andra att vid behovträffa en åklagare. Det sker i ensärskild lokal som åklagarmyndighetendisponerar (oftast i ortens polishus).Mottagningstider m.m. skall varaoffentliggjorda eller utformade på avRiksåklagaren föreskrivet sätt.Övergången till den nya organisationenhar genomförts med i huvudsak gottresultat. Inga oväntade problem uppkommen för många berörda innebar detinledningsvis en påtagligt förändradarbetssituation. Omflyttningen avpersonal till i vissa fall helt nyaeller starkt förändrade arbetsuppgiftersamt omlokaliseringen till i många fallnya lokaler har skapat vissaarbetsbalanser av främst administrativnatur. En rad olika åtgärder har sattsin för att lösa dessa problem, sombedöms vara övergående. Här bör t.ex.nämnas en omfattande och förbereddsatsning på IT samt ett genomgripandeprogram för förändrade och förbättradearbetsmetoder, det sistnämnda inom ramenför ett projekt med arbetsnamnet Oanademöjligheter .Riksåklagarens bedömning är attåklagarreformen på lokal nivå i alltväsentlig har kunnat genomföras på ettsådant sätt att kraven ochförväntningarna på en effektivareåklagarorganisation kommer att kunnainfrias.En bidragande orsak till de tillfälligaarbetsbalanserna är de minskningar avkanslipersonal som genomförts. Redan isamband med planeringen införåklagarreformen förutsåg Riksåklagarenen minskning av de administrativakostnaderna i den nya organisationen. Avsåväl formella som praktiska skälgenomfördes uppsägningar avkanslipersonal först eftersemesterperioderna, dvs. 1996.Sammanlagt ca 200 personer - de flestaheltidsarbetande - sades då upp frånsina anställningar. Det motsvarar nära35 % av kanslipersonalen i den regionalaoch lokala åklagarorganisationen. Alluppsagd personal har förts över till ensärskild s.k. omställningsorganisation.Beträffande åklagarväsendetspersonalsituation kan nämnas att detf.n. i praktiken råderanställningsstopp. Nyrekrytering avåklagare kan av ekonomiska skälåterupptas först . Vissaminskningar av antalet åklagare blirdärmed en ofrånkomlig effekt p.g.a.pensionsavgångar. föreåklagarreformen fanns det totalt 731åklagare anställda, vilket efter avdragför tjänstledigheter m.m. motsvarar ca670 årsarbetskrafter. Mellan den 1 juli1996 och beräknasett 30-tal åklagare avgå medålderspension. beräknasdärmed antalet åklagare omräknat tillårsarbetskrafter uppgå till ca 640.Kanslipersonalen minskar från - somnämnts - ca 510 till drygt 300årsarbetskrafter.Avslutningsvis kan anföras attåklagarväsendet efter ett mångårigtorganisationsutredande på mycket korttid har genomgått en genomgripandereformering. som de yttreförutsättningarna har förändratsgenomförs nu en kraftfull omdaning avdet inre arbetssättet , främst i formav ett utvecklat IT-stöd och mer modernaarbetsmetoder. Exempelvis kommer ettsystem för mål- och resultatstyrning attinföras från den 1 januari 1997.Ur organisatorisk synvinkel har dennödvändiga samordningen av ledning ochadministration medfört en minskadbemanning på många orter däråklagarväsendet tidigare hade personalfast stationerad. Åklagarkontakterna medpolisen kan emellertid i en del fall haändrat karaktär.