bet · GK01SoU5 · 1996-11-14 00:00:00 — I praktiken har en rad olikhetemellan landstingen både vad gäller skattekraft, befolkningsstruktur ochurbanisering inneburit att betydande skillnader har behövt utjämnas genomstatliga ingripanden och åtgärder i form av skatteutjämningsbidrag etc. Dennapolitik har enligt motionärerna varit behäftad med betydande brister sett ur deoffentligas synvinkel dels ur finansiell synpunkt, dels ur sjukvårdssynpunkt.Dessutom innebär landstingens finansieringsansvar mycket stora nackdelar sett uden enskildes perspektiv. Detta hänger samman med bl.a. att den enskilde intekan klara den finansiella planeringen för sin sjukvård över livscykeln.Kostnaderna kan vara svåra att överblicka och riskerna mycket ojämnt fördelade.Finansieringen av vården borde därför ske antingen genom försäkringslösningareller genom en statlig sjukvårdsförsäkring och/eller genom utfästelser att detoffentliga står för vården och att vården löpande bekostas viaskattekollektivet. Motionärerna framhåller som exempel på nackdelarna med enkommunal finansiering att det inom vården av de äldre finns exempel på hurfinansieringen på primärkommunal nivå kan leda till att den enskilde i praktikeåläggs flyttningsförbud. Den som blir sjuk och vårdkrävande kan endast få vårdoch service där han eller hon varit mantalsskriven innan sjukdomstillståndinträdde. I viss mån finns enligt motionärerna redan samma inlåsningseffekter plandstingsnivå och dessa kan förstärkas vid växande finansiella och demografiskproblem. Med hänsyn till de redovisade synpunkterna bör enligt motionärernaläkemedelsförmånen inte ges en landstingskommunal finansiering. Det är i ställede landstingskommunala och de primärkommunala finansieringssystemen av sjuk- ocäldrevård som på nytt bör ifrågasättas.Enligt motionärerna har de ökningar av statens läkemedelskostnader som skettunder senare år till stor del orsakats av politiska beslut som förskjutitbetalningen från t.ex. primärkommunal nivå till staten, från landstingsnivå tilstaten och till konsumentnivå. Exempel på sådana politiska beslut är ÄDEL-reformen och frikostiga frikortsregler som på ett icke avsett sätt kraftigt höjstatens kostnader. Motionärerna ifrågasätter vidare landstingens möjlighet attstyra läkemedelsanvändningen mer kostnadseffektivt. Argumenteringen ipropositionen att om landstingen har kostnadsansvaret kommer de på ett meraaktivt sätt att påverka läkarnas förskrivningsvanor är enligt motionärerna intehållbar.I motionen framhålls slutligen att läkemedelsindustrin med rätta fruktar attlandstingens totala kostnadsansvar för sjukvården kommer att leda till enuttunning och minskad satsning på den kvalificerade sjukvården. Detta kanäventyra läkemedelsindustrins lokalisering framför allt av sinaforskningsavdelningar till . I förlängningen innebär detta enligtmotionärerna att också de producerande enheterna i ökad utsträckning kommer attfå en lokalisering utanför Sverige.I motionerna So7 yrkande 1 av m.fl. (kd) och So9 yrkande 1 avThomas m.fl. (mp) yrkas avslag på propositionen med i huvudsak denmotiveringen att förslaget drabbar dem som är i bäst behov av skydd.Utskottets bedömningSom framgått ovan har utgiftsutvecklingen för läkemedelsförmånen under senaretid varit betydande. Orsakerna härtill är enligt utskottets uppfattning flera.Som exempel kan nämnas en fortsatt ökning av volymen förskrivna läkemedel samtatt nya, dyrare och mer effektiva läkemedel förskrivs. Enligt utskottets meningär också högkostnadsskyddets konstruktion i sig kostnadsdrivande. Under senareår har egenavgifterna i förmånen kraftigt höjts vilket lett till en kraftigökning av antalet frikort och därmed fler avgiftsbefriade läkemedelsinköp medutgiftsökningar som följd.I propositionen anförs att läkemedelsförmånen schematiskt sett fungerarenligt ett trepartsförhållande där ansvaret för kostnaderna och en fortlöpandekostnadseffektivitetsutveckling åvilar staten men där staten i stort sett saknamöjlighet att påverka de två andra parternas agerande, nämligen förskrivarna ocläkemedelsanvändarna. Det råder också stor skillnad i kunskap och information oläkemedel som terapi mellan de tre aktörerna. Staten som viaRiksförsäkringsverket svarar för finansieringen saknar såväl reellaförutsättningar som information för att bedöma lämpligheten av olikaförskrivningar. De redovisade förhållandena är enligt regeringens uppfattning eviktig förklaring till att kostnaden för läkemedelsförmånen har ökat med igenomsnitt fram t.o.m. . Definns dock ytterligare förklaringar till kostnadsökningen; ett exempel är ÄDEL-reformen.Mot bakgrund av bl.a. det anförda är det enligt regeringens uppfattning intelängre relevant att särbehandla de offentliga utgifterna för läkemedel iförhållande till övriga hälso- och sjukvårdsutgifter. Genom att flyttakostnadsansvaret för läkemedelsförmånen från sjukförsäkringen tillsjukvårdshuvudmännen ges det bättre möjligheter för dessa att styraresursanvändningen och genomföra prioriteringar som innebär en effektivareresursanvändning och därmed bättre vård för befolkningen.Enligt utskottets mening innebär det nuvarande förmånssystemets finansieringsvaga incitament för kostnadskontroll och kostnadseffektivitet. Åtgärder somvidtagits för att bromsa kostnadsutvecklingen har endast haftmarginell effekt. Således saknar staten enligt utskottets uppfattning ipraktiken kontroll över kostnadsutvecklingen på området. Ett överförande avkostnadsansvaret för läkemedelsförmånen från staten till landstingen innebärenligt utskottets uppfattning att det skapas bättre förutsättningar förkostnadskontroll och kostnadseffektivitet. Detta fastmer somsjukvårdshuvudmännen genom olika förslag i propositionen får en reell möjlighetatt påverka prissättningen på läkemedel och genom att det skapas bättreinformationssystem som gör det möjligt att följa upp läkemedelsförskrivningenekonomiskt och medicinskt. Utskottet förutsätter att effekterna av förslagetnoga följs upp.Mot bakgrund av det anförda tillstyrker utskottet regeringens förslag attöverföra kostnadsansvaret för läkemedelsförmånen från staten tillsjukvårdshuvudmännen. Utskottet avstyrker bifall till motionerna So6 yrkande 1samt So7 yrkande 1 och So9 yrkande 1 i detta avseende.Stockholm den 24 oktober 1996På socialförsäkringsutskottets vägnarBörje NilssonI beslutet har deltagit: (), (), MargaretaIsraelsson (s), (), (), (),(), (), (), (), (), (), (),(), (), () och Karl-GöranBiörsmark (fp).Avvikande meningar1. Samhällets finansiering av läkemedelGullan , , och (alla m)anser att den del av utskottets yttrande som börjar med ?Som framgått? ochslutar med ?i detta avseende.? bort ha följande lydelse:Den svenska sjukvårdspolitiken har kännetecknats avatt bl.a. det finansiella ansvaret för sjukvården successivt överförts frånnationell nivå till landstingsnivå. Motiveringarna bakom överföringarna harvarit att landstingens dominerande roll som producent av vård borde sammanförasmed det finansiella ansvaret. I princip skulle landstingsskatterna heltfinansiera sjukvården. På så sätt skulle hela ansvaret för vården, produktionoch finansiering ligga på samma beslutsinstans. I praktiken har en rad olikhetemellan landstingen både vad gäller skattekraft, befolkningsstruktur ochurbanisering inneburit att betydande skillnader behöver utjämnas genom statligaingripanden och åtgärder i form av skatteutjämningsbidrag etc. Att få fram enrättvisande jämförelse mellan olika landstings ekonomiska förhållanden och dekostnader och krav som ställs på sjukvården är svårt, om inte omöjligt. I dettasammanhang kan man inte heller bortse ifrån att sjukvården i vissa landsting ärbättre administrerad och effektivare än i andra. Detta innebär att de kostnadersom utgör underlaget för vissa statliga transfereringar till landstingen utgörsav för landstingen både påverkbara och icke påverkbara faktorer. Att urskiljadessa ifrån varandra är med den redovisning och redovisningspraxis somlandstingen tillämpar näst intill omöjligt.Den politik som således nu förts under , att lägga detfinansiella ansvaret på landstingen, har varit behäftad med betydande bristersett ur det offentligas synvinkel. På grund av statens finansiella problem hardet dock ofta varit politiskt taktiskt att dela upp finansieringen av utgifter,som av den politiska majoriteten ansetts oundvikliga, på flera skattenivåer.Att lägga finansieringsansvaret på landstingen innebär mycket stora nackdelarfrån den enskildes perspektiv. För den enskilde är det uppenbart attsjukvårdsfinansieringen har många drag som motsvarar dem som vi möter i deoffentliga pensionssystemen. Här betalar den enskilde genom sina skatterkollektivt för att täcka ett visst års kostnader för sjukvård. Den utlovade ochunderförstådda motprestationen är att han/hon skall komma i åtnjutande avsjukvård, när ett sådant behov uppstår längre fram. Sjukvårdsfinansieringenbygger på ett fördelningssystem på samma sätt som ATP-systemet. Pensionssystemehar reglerats av en nationell lagstiftning, vilket har gett systemen mer stadgaoch ett fastare regelsystem, medan sjukvårdsförmånerna har fått en lösligarejuridisk form. Hälso- och sjukvårdslagen är när det gäller den enskildesjuridiska rättigheter allmänt hållen. Den är i huvudsak formulerad som enramlag, där praxis och myndigheter närmare preciserar reglerna. Detta innebäratt den enskilde som betalar en avgift/skatt som är avsedd att täcka ettsjukvårdsbehov, som kanske uppträder först , får ett svagt skydd,t.ex. om landets ekonomi försämras, vid helt ändrade demografiska ochregionalekonomiska förhållanden samt om den enskilde önskar ändrabosättningsförhållanden efter det att problem med hälsan inträtt. Om sjukvårdenskall finansieras genom skatter, är således ett grundläggande krav att uttagetsker på nationell nivå, och därför bör trenden att skjuta över finansieringentill lägre skattenivåer inte få fortsätta. I motion 1996/97:So207 av GullanLindblad m.fl. (m) krävs också att sjukvården skall finansieras genom ennationell specialdestinerad sjukvårdsförsäkring. Läkemedelsförmånen är den sistsjukvårdsförmån som finansieras nationellt. Med hänsyn till vad som ovan anförtbör inte den förmån som fortfarande finansieras nationellt ges enlandstingskommunal finansiering. Det är i stället de landstings- och numeraockså primärkommunala finansieringssystemen av sjuk- och äldrevård som på nyttbör övervägas för att få ett fastare och lämpligare utformat finansieringssysteför sjuk- och hälsovård.I propositionen framhålls att kostnaderna för läkemedelsförmånen ökat mycketsnabbt. De ökningar av statens läkemedelskostnader som redovisats under senareår har till stor del orsakats av politiska beslut, som förskjutit betalningenfrån en nivå till en annan, t.ex. från primärkommunal nivå (från tidigarelandstingen) till staten, från landstingsnivå till statlig nivå och tillkonsumentnivå för att sedan genom liberala frikortsbestämmelser återigen ledatill en icke avsedd kostnadsövervältring på staten.Utredningen på recept (SOU 1995:122), på vilken propositionen grundarmycket av sina diskussioner, har framför allt granskat statens kostnadsökningarför läkemedel. Detta är ett irrelevant betraktelsesätt. Vad som är av intresseär den totala kostnadsökningen samt den totala kostnadsökningen för detoffentliga oberoende av vilken nivå som drabbas.De statliga kostnaderna har bl.a. påverkats av följande politiska beslut ochåtföljande åtgärder som vidtagits på olika sjukvårdsnivåer. Ädelreformen har, pett icke avsett sätt, kraftigt höjt statens kostnader. När landstingen varhuvudmän för sjukhemmen, som benämns särskilt boende, betraktades vården somslutenvård och betalades av landstingen. När primärkommunerna övertog vårdenblev samma vårdformer öppen vård, vilket inneburit att den statligaläkemedelsförmånen har fått bära läkemedelskostnader och kostnader förinkontinensmedel, som tidigare betalades av landstingen. Det har således sketten kostnadsförskjutning som på årsbasis ligger mellan och 1miljard kronor från primärkommunerna.I och med att de läkemedel som förskrivits till tidigare sjukhemspatienternumera förskrivs till patienter i särskilt eller eget boende, har också enförskjutning skett i strukturen på Apoteksbolagets försäljning. Läkemedel somsäljs till landstingen har haft betydligt lägre påslag. Apoteksbolagetsmarginaler för läkemedel (allt annat lika) har således också ökat kostnadernaför staten med ca och givit Apoteksbolaget en ökad vinst påmotsvarande belopp.Politiska beslut om frikortsregler har drivit fram en kostnadsövervältringfrån landsting till statlig nivå. Antalet frikort som utfärdades i januari 1996var således fler än året tidigare. Frikorten gäller både förläkemedelsinköp och läkarbesök m.m. Många landsting har inte höjt gränsen förhögkostnadsskyddet. har vissa läkartaxor, framför allt specialisttaxahöjts. har dessutom höjt egenavgifterna för läkemedel till fördet första läkemedlet och till för varje ytterligare förskrivet läkemedelmed en angiven besparingseffekt på . Denna besparing blevendast beräknad på årsbasis.Läkemedelsverkets rekommendationer höjer i vissa fall kostnaderna. År 1995rekommenderade t.ex. ökad användning av SSRI- preparat (modernantidepressiva medel). Kostnaden för dessa preparat utgjorde ca 200 miljonerkronor. Behandlingsrekommendationen ledde till en fördubbling av kostnaderna föantidepressiva medel. har kostnaderna enligt senare siffror ökat till över600 och utvecklingen beräknas höja omsättningen till 1 200miljoner kronor.Nya produkter och terapier ökar kostnaderna för läkemedelsförmånen, dennaökning svarar för ca . Motsvarande siffra för år 199beräknas till . Nya produkter leder dock tillkostnadsminskningar av minst samma omfattning inom slutenvården,sjukförsäkringen, förtidspensioneringen etc. Kostnaderna för sjukförsäkring ochförtidspensioneringar finns redan på statlig nivå. De minskade kostnaderna inomsjukvården/primärkommunala vården bör helt eller delvis komma staten till godo.Förslaget i propositionen att lägga kostnadsansvaret på landstingen ger inte enenklare och korrektare lösning, utan den ökar den administrativa komplexiteten.Apoteksbolagets marginaler driver upp kostnaderna för nya produkter.Marginalens konstruktion innebär nämligen att nya, dyrare läkemedel gerApoteksbolaget högre marginal i kronor räknat. Denna kostnadsökning kan år 1995uppskattas till , vilket drabbarläkemedelsförmånen med av fördyringen. Med tanke på den ökning av nyprodukter som kan förväntas , skulle oförändrad prissättningsmetodik hosApoteksbolaget leda till en nästan fördubblad fördyring.Kostnadsövervältringen från sluten till öppen vård inom landstingen har av RFVberäknats till ca för . Denna övervältring tycks ökaberoende på nya läkemedelsterapier, nya operationsmetoder etc. Svårt sjukacancerpatienter vårdas t.ex. i ökad utsträckning i öppenvård. Samma gällerdialyspatienter och ögonkirurgi. Det är fråga om rena rationaliseringseffekter.Prisökningarna har totalt varit begränsade, , trots valutaförhållandena.Volymökningarna brukar ligga på av kostnadsökningen. Avgörande för dennafaktor är demografiska faktorer, dvs. icke påverkbara faktorer.Sammanfattningsvis kan huvuddelen av kostnadsökningarna och tidigareför den statliga läkemedelsförmånen härledas till politiska beslut, som letttill förskjutningar i kostnadsansvaret mellan olika nivåer, men inte till totalökade kostnader. Det som brister är inte att staten har kostnadsansvaret.Svårigheterna att följa kostnadsutvecklingen hänger snarare samman med alltförfrekventa organisationsförändringar inom vården, ofta initierade av regering ocriksdag samt dåligt analyserade effekter av de föreslagna och beslutadeförändringarna.Argumenteringen i propositionen att om landstingen har ansvaret, kommer de attpå ett mera aktivt sätt påverka läkarnas förskrivningsvanor håller inte. Somvisats ovan är det bl.a. rekommendationer som framför alltlett och kommer att leda till kraftiga kostnadsökningar t.ex. för antidepressivmedel. Stora svårigheter, inte minst av etisk natur, skulle uppkomma, om detpolitiskt styrda skall försöka påverka en mycket känsligprofessionell medicinsk verksamhet i vad som är ?vetenskap och beprövaderfarenhet? och som sammanfaller med rekommendationer. Fråganblir än allvarligare med tanke på att i stort sett alla läkare i landet ärberoende av landstingen för sin yrkesutövning. Landstingen är snart den endaarbetsgivaren för läkarna och har numera också makt att avgöra vilkaprivatpraktiker som skall få ersättning av skattemedel genom ett vårdavtal medläkaren i fråga.Mot bakgrund av det anförda bör socialutskottet tillstyrka bifall till motionSo6 yrkande 1.2. Samhällets finansiering av läkemedelRagnhild Pohanka (mp) och () anser att den del avutskottets yttrande som börjar med ?Som framgått? och slutar med ?i dettaavseende.? bort ha följande lydelse:Förutom att kostnadsansvaret för läkemedelsförmånen skall överföras frånstaten till landstingen innehåller propositionen ett antal förslag i andraavseenden. Således föreslås ett helt nytt subventioneringssystem för köp avläkemedel och patientbesök inom den öppna hälso- och sjukvården. Förslagetinnebär att läkemedelsförmånen separeras från andra förmåner i samband med behoav hälso- och sjukvård och att förmånen skyddar mot sammanlagda kostnader förläkemedel i stället för att som subventionera alla enstakaläkemedelsinköp över en viss summa. Förmånen föreslås begränsa patientenssamlade läkemedelsutgifter till . Vidareföreslås att den s.k. fria listan slopas. Den öppna hälso- och sjukvårdenföreslås få ett eget högkostnadsskydd med ett egenkostnadstak på högst 900 krför en tolvmånadersperiod. Vidare återfinns i propositionen förslag omreceptregister m.m.Enligt vår uppfattning innebär regeringens förslag att de som kommer attdrabbas är de som har sämst ekonomiska förutsättningar och är i störst behov avläkemedel. Ett sådant förslag kan inte accepteras. Regeringen bör därföråterkomma till med ett nytt förslag som präglas av solidaritet med desom har stora behov av läkemedel och sjukvårdande behandling. Mot bakgrund avdet anförda bör socialutskottet tillstyrka bifall till motionerna So7 yrkande 1och So9 yrkande 1.Offentlig utfrågning i om läkemedels-förmåner ochläkemedelsförsörjning m.m.Datum: Onsdagen den 25 september 1996Tid: 09.00-12,3013.30-15.15Lokal: FörstakammarsalenInbjudna deltagare:Statssekreterare , , SocialdepartementetHovrättsassessor , SocialdepartementetKammarrättsassessor , SocialdepartementetDirektör , LandstingsförbundetProjektledare , LandstingsförbundetJurist , LandstingsförbundetJurist , LandstingsförbundetSektionschef , Svenska KommunförbundetSekreterare , Svenska KommunförbundetÖverdirektör , SocialstyrelsenFarmakologie doktor , SocialstyrelsenBitr. chefsjurist , SocialstyrelsenProgramchef , LäkemedelsverketProfessor , , DatainspektionenPressekreterare , DatainspektionenProfessor , av medicinsk metodikProfessor , Svenska LäkaresällskapetVerkställande direktör vid i , ,LäkemedelsindustriföreningenVerkställande direktör , , ,LäkemedelsindustriföreningenVerkställande direktör , LäkemedelsindustriföreningenVice verkställande direktör , LäkemedelsindustriföreningenMargareta , Handikappförbundens SamarbetsorganBenny , Handikappförbundens SamarbetsorganFörbundsordförande , Handikappförbundens SamarbetsorganOrdförande , Pensionärernas RiksorganisationSocialombudsman , Pensionärernas RiksorganisationSocialombudsman , Pensionärernas RiksorganisationDistriktsordförande , PensionärsförbundStyrelseordförande , ApoteksbolagetVerkställande direktör , ApoteksbolagetDavid , ApoteksbolagetFöretagsinformationschef , ApoteksbolagetBitr. avdelningschef , KonkurrensverketFöredragande , KonkurrensverketOmbudsman , Tjänstemännens centralorganisationOrdförande , Tjänstemännens centralorganisationVice ordförande , Tjänstemännens centralorganisationFörbundsordförande i , Sverigesakademikers centralorganisationFörbundsdirektör i , akademikerscentralorganisationProfessor , akademikers centralorganisationGunnar Lönnquist, akademikers centralorganisationOrdföranden i socialutskottet, : Mina damer och herrar! I gårremitterades regeringens proposition nr 27 om läkemedelsförmåner ochläkemedelsförsörjning till socialutskottet. anordnar vi en offentligutfrågning i detta ärende. Det är glädjande många intressenter som har hörsammavår inbjudan.Regeringens förslag går i korthet ut på att en lag om högkostnadsskydd skallinföras. Förslaget är kopplat till överförandet av kostnadsansvaret förläkemedelsförmånen från staten till landstingen och de tre landstingsfriakommunerna. Reformen föreslås träda i kraft . Kostnadsansvareskall enligt förslaget överföras till sjukvårdshuvudmännen den 1 januari 1998.Rätt att väcka motioner med anledning av denna proposition sammanfaller medden allmänna motionstiden, vilken utgår kl. 16.30.Socialutskottets tidsplan för behandlingen av detta ärende innebär att vipåbörjar den preliminära behandlingen med sikte påjustering av vårt betänkande . Om denna tidsplan hållekan vi räkna med debatt och beslut i kammare onsdagen den 27november.Ett stenografiskt upptecknat protokoll från dagens utfrågning kommer att fogassom bilaga till vårt betänkande. Vi är därför tacksamma att få kopior av debilder som visas för att om möjligt kunna återge dem i nämnda bilaga. Våruppläggning av utfrågningen innebär att vi före lunchuppehållet ägnar oss åt deekonomiska förmånsfrågorna, den medicinska uppföljningen avläkemedelsförskrivning och läkemedelskommittéer jämte därmed sammanhängandefrågor. Efter lunchuppehållet mellan och 13.30 ägnar vi tiden ihuvudsak åt handeln med läkemedel.Jag ber att med dessa inledande ord få hälsa alla närvarande varmt välkomnatill dagens överläggningar. Vi ledamöter inom socialutskottet ser fram emot enkunskapsberikande dag. Därmed förklarar jag denna utfrågning öppnad.Vi börjar med att lyssna till en kort presentation från Socialdepartementetssida. Jag lämnar ordet till : Tack så mycket. Jag står här som stand-in. Jag väntar på minstatssekreterare, som är den som skulle göra genomgången och också har detunderlagsmaterial som vi tänkte visa här. Jag tar och börjar, och så får vi seifall han dyker upp.Bakgrunden till propositionen känner ni till väl. Det är HSU, Hälso- ochsjukvårdsutredningen, och dess betänkande Reform på recept. Sedan direktiventill utredningen skrevs har det hänt en hel del. Vad som framför allt har häntär detta med pengar. Kostnaderna för läkemedel har fortsatt att växa. Under entioårsperiod växte de med i genomsnitt. Desenaste åren har det talet minskat något.Under tiden har man också gjort en del förändringar i systemen. Man har helatiden höjt egenavgifterna. Ni känner till det senaste som fattadebeslut om nu inför , när man höjde avgiften till för förstareceptet och för de kommande, plus ett höjt egenkostnadsskydd. Debesparingar som man nu skall genomföra med den här propositionen uppgår för 199och 1997 till sammanlagt . Det är förändringar iförmånssystemet.Vad är det som föreslås i propositionen? Jag börjar med själva förmånssy-stemet. Det nuvarande högskostnadsskyddet som omfattar både öppen hälso- ochsjukvård och läkemedel föreslås delas upp i två olika skydd. Det blir ett förläkemedel på sammanlagt och ett för öppen hälso- och sjukvård på 900kr, där landstingen har möjlighet att gå under beloppet.Varför gör man nu denna uppdelning? Det har varit väldigt svårt att bådeberäkna och styra inom ramen för det nuvarande högkostnadsskyddet. Vad den enahuvudmannen har gjort har spillt över på den andra. Har vi på den statliga sidahöjt egenavgifterna för läkemedel har landstingen haft mindre utrymme förpatientavgifter och snabbare kommit upp i taket, och vice versa. När det nu lågså stora besparingsbeting på läkemedelskostnaderna såg vi att det kunde varasvårt att genomföra detta inom ramen för ett samlat högkostnadsskydd. Man gjordbedömningen att det var bättre att dela upp det.Eftersom landstingen har möjlighet att bestämma hur de vill sätta sinapatientavgifter inom ramen för kommer jag att koncentrera mig på självaläkemedelsskyddet.