bet · GJ01AU14 · 1996-04-18 00:00:00 — Någon gånghar det hänt att planerna betygsatts påett ganska informellt sätt; så skeddet.ex. vid granskningen av de politiskapartiernas jämställdhetsplaner förpartikanslierna. Skulle saken föras tillJämställdhetsnämnden är JämO den enaparten i tvisten.Såvitt utskottet känner till finns detinte heller någon praxis vad gäller dennärmare innebörden av kollektivtalet påden statliga sektorn. Ingen av avtalsparterna på arbetstagarsidan har såledesväckt talan mot en statlig arbetsgivareför påstått kollektivavtalsbrott. Enligtvad utskottet inhämtat är de centralaavtalsparterna eniga om att ersättagamla medbestämmandeavtal med ett nyttövergripande avtal där de lokalaparterna får möjlighet att träffa lokalaöverenskommelser bl.a. om jämställdhet.Det bör i detta sammanhang även påpekasatt efterlevnaden av avtalen inte liggerunder JämO:s tillsyn.Detta var några utgångspunkter för denfortsatta framställningen. Utskottetövergår nu till behandlingen avförslagen i skrivelsen och motionerna.Det är självfallet mycketanmärkningsvärt om en myndighet ännunästan efter sin tillkomst heltsaknar en jämställdhetsplan och därmedbryter mot lagen. Kravet påjämställdhetsplaner har gällt länge inomstatsförvaltningen, låt vara att dettill en början inte grundade sig på lag.Den lagreglering som gäller fullt utäven för statliga arbetsgivare kan inte gärnamissförstås vad gäller kravet att enplan upprättas. Jämställdhetslagen fåranses vara en ganska central del av detregelverk som gäller på arbetsmarknaden.Huruvida det numera är vanligt attmyndigheter helt saknar enjämställdhetsplan anser sig utskottetinte ha underlag att bedöma. Ännu harinte JämO gjort någon mer omfattandegranskning av det statliga området. Avdrygt 2 000 granskade planer har baranågra få avsett myndigheter. JämO sägerdock i yttrandet över revisorernasrapport att arbetsgivarna inom offentligsektor har en större medvetenhet omlagens krav på jämställdhetsplaner än deprivata. Detta borde enligt utskottettala för att myndigheterna i allmänhet ivart fall inte helt nonchalerar kravetpå planer.Utskottet avstår som nämnts från attanlägga synpunkter på kvaliteten hos deav revisorerna granskadejämställdhetsplanerna. Än mindre finnsunderlag för något bestämt omdöme om hurstatliga myndigheter i allmänhetuppfyller de krav som ställs. JämO anförvisserligen att det inte finns anledningatt tro att myndigheternas planergenerellt sett skulle vara av mycketbättre kvalitet, men någon razzia avdet slag som JämO gjort t.ex. blandsamtliga kommuner och landsting haralltså inte genomförts bland de statligamyndigheterna.Utskottet anser för egen del att man idenna fråga inte kan hänföra sig tillmer än en mycket allmän känsla av attintresset och engagemanget är begränsatpå flera håll inom myndigheterna liksomför övrigt även på andra delar avarbetsmarknaden. Till denna känslabidrar även remissutfallet med anledningav revisorernas rapport - samtligalänsstyrelser bereddes tillfälle attyttra sig men bara åtta svarade.Om kravet på att en plan skallupprättas knappast kan missförstås ärdet svårare att ange hur en plan bör seut för att svara mot lagens krav. Sakenkan också kompliceras av att det ävenfinns kollektivavtalsregler. Iförarbetena avvisas tanken på någotslags förteckning över vilka åtgärdersom skall anges i en plan. Planensutformning är beroende av förhållandenapå arbetsplatsen. Man måste ha en bildav strukturen och omfattningen avarbetsgivarens verksamhet. Även denaktuella situation som företaget ellermyndigheten befinner sig i kan påverkabedömningen. En arbetsgivare som skallutöka sin verksamhet bör kanske framförallt koncentrera planen pårekryteringsfrågorna, medan den somskall skära ner kan ha fokus på annat.Självfallet är det även av intresse hurlångt man kommit på arbetsplatsen ifråga om olika aspekter avjämställdhetsarbetet.I arbetet med planen behövs inte barakunskap om reglerna. Det kanske inte ensär tillräckligt med intresse ochengagemang. För att bestämma vilkaåtgärder som skall påbörjas ellergenomföras kandet också behövas fantasi ochuppslagsrikedom. Därför är det viktigtatt den som behöver det kan fåvägledning genom olika exempel. JämO harnyligen publicerat en handbok om aktivaåtgärder. Den innehåller praktiska rådvid upprättandet av jämställdhetsplanenoch exempel från olika företag ochmyndigheter på hur åtgärderna kankonkretiseras. I sammanhanget bör ocksånämnas att år 1995distribuerade sin egen jämställdhetsplantill myndigheterna. Planen hadegranskats av JämO och bedömts som en avde bästa som arbetsgivarorganisationernaredovisat. Enligt Arbetsgivarverketskulle den kunna underlätta förmyndigheterna i deras arbete medjämställdhetsplaner.Intresse och engagemang förjämställdhetsarbete kan inte kommenderasfram. Kravet på en årligjämställdhetsplan för samman parternatill en diskussion om vad som kan ellermåste göras hos enskilda arbetsgivareeller på den enskilda arbetsplatsen.Jämställdheten blir en fråga pådagordningen. En poäng med enjämställdhetsplan är att även detvivlande och klentrogna kan blimedvetna om att insatser behövs när degenomför den kartläggning avförhållandena på arbetsplatsen somplanen skall utgå från. Genom arbetetmed planen och den efterföljandeutvärderingen kan man få upp ögonen föratt ökad jämställdhet kan medförafördelar för verksamheten i stort.Enligt jämställdhetslagen är det som skall setill att lagen efterlevs. Bl.a. medhänsyn till det speciella rättsligaförfarande som är kopplat till denlagreglerade skyldigheten att bedrivaett aktivt jämställdhetsarbete ställersig utskottet tveksamt till revisorernasförslag att regeringen på olika sättskall kontrollera hur de statligamyndigheterna bedriver sittjämställdhetsarbete. En sådan kontrollbör, såsom förutsatts i lagen, göras avJämO och Jämställdhetsnämnden.I sammanhanget bör nämnas att JämO förnärvarande undersökerjämställdhetsplanerna inom rättsväsendeti Göteborgs- resp. Malmöområdet.Domstolar, kronofogdemyndigheter m.fl.ingår liksom några större privataadvokatbyråer. Vidare pågår engranskning av ochdepartementens planer. Sådana merasystematiska genomgångar av olika delarav arbetsmarknaden är säkerligen, somockså sägs i JämO:s yttrande, den metodsom kanske skapat störst medvetenhet omatt lagen finns. Utskottet vill tilläggaatt det säkerligen också är genom dekonkreta goda exempel som då kommer framsom kvaliteten på planerna successivtkan förbättras.Granskningar av detta slag bör enligtutskottets mening kunna komma till ståndutan någon åtgärd från sida.Vad som ovan sagts om tillsynen överefterlevnaden av lagens regler utesluterinte att regeringen, inom ramen för sittansvar för den statligapersonalpolitiken, på olika sätt börfölja hur myndigheterna lever upp tillvad som sägs i bl.a. verksförordningenom att strävan efter jämställdhet mellankvinnor och män ingår ipersonalpolitiken. Som anförs iArbetsgivarverkets remissvar kunde ettsätt att ge frågan kontinuitet ochverksamhetsförankring vara att hajämställdhet som en stående punkt pådagordningen när myndighetschef ochdepartement träffas.Utskottet anser vidare att en kontrollav hur myndigheterna upplevtstatsmakternas krav påjämställdhetsplaner och tillgången pårelevant information omjämställdhetsfrågor - osagt vem somlämpligen bör utföra uppgiften och hurdet bör ske - kan komma till stånd utannågot ställningstagande från riksdagenssida.Utskottet vill ändå framhålla att maninte får underskatta svårigheterna attfå en sådan kontroll meningsfull; ävenden myndighet som inte alls hadeupprättat en jämställdhetsplan betonar isitt yttrande till revisorerna vikten avjämställdhet och fördelarna med enjämställdhetsplan och uppföljningen avden.Vad slutligen gäller förslaget attmyndigheternas årsredovisningar bör innehålla en redovisning avjämställdhetsarbetet kan detta, sompåpekats av JämO, innebära en delproblem. Det skulle kunna ge en falsktro att arbetsgivarna levt upp tilllagens krav. De redovisade åtgärdernahar ju inte granskats av JämO innan deges in tillsammans med årsredovisningen- man vet alltså inte om de verkligen ärämnade att tjäna som vägledning.Dessutom regleras ju frågan fortfarandedelvis genom kollektivavtal som baragäller på det statliga området. Och somredan sagts, jämställdhetslagen reglerarpå vilket sätt kontroll skall ske avlagens efterlevnad.Av nu angivna skäl kan utskottet inteheller ställa sig bakom förslaget ommyndigheternas redovisning avjämställdhetsarbetet.Utskottet vill avslutningsvis framhållaatt jämställdhetsplanerna bara är en delav det aktiva framåtsyftandejämställdhetsarbetet. Sådant arbete kanmed framgång bedrivas på många sätt omdet finns engagemang och intresse hostongivande personer inom organisationen.En myndighet som saknar en godtagbarjämställdhetsplan bryter mot lagen,vilket är allvarligt. Det behöver dockinte alltid vara liktydigt med ettointresse för jämställdhetsfrågor.Det anförda innebär sammanfattningsvisatt revisorernas yrkanden 1 och 2 intebör föranleda någon åtgärd frånriksdagen. Detsamma gäller de isammanhanget behandlade motionerna A16,A17 A18 och A19, i förekommande fall imotsvarande delar.Resurser till JämOMed anledning av vad som sägs i motionA18 (kds) om behov av ytterligareresurser till JämO för att följa uppolika jämställdhetsprojekt i statligamyndigheter konstaterar utskottet attregeringen i den framlagdaekonomiska vårpropositionen med förslagtill riktlinjer för den ekonomiskapolitiken m.m. (prop. 1995/96:150)angett att anslagetJämställdhetsombudsmannen skallprioriteras inom ramen för ifrågavarandeutgiftsområde 14: Arbetsmarknad ocharbetsliv. Motionen får därmed ansesväsentligen tillgodosedd i motsvarandedelar. Något tillkännagivande tillregeringen kan därför inte ansespåkallat.Ändringar i jämställdhetslagen m.m.Motsvarande förslag som i motion A17 (v)om ändring i jämställdhetslagen så attkravet på att upprättajämställdhetsplaner även omfattar deminsta arbetsgivarna har prövats avutskottet bl.a. i samband med 1994 årsändringar i jämställdhetslagen.Utskottet hänvisade till vad som sadesnär reglerna om jämställdhetsplanerinfördes, nämligen att enbart de riktigtsmå verksamheterna borde undantas.Behovet av en skriftlig plan för deminsta arbetsplatserna bedömdes somringa, eftersom arbetsgivaren ändå tordeha en löpande god överblick av hurresurser om kompetens kan utnyttjas.Utskottet står fast vid detta, och villtillägga att även de minstaarbetsgivarna har skyldighet att bedrivaen målinriktat och planmässigtjämställdhetsarbete. Motionsyrkandet börsåledes avslås.Även ett förslag om JämO:s uppgifterliknande det som framförs i motion A18(kds) har tidigare behandlats iutskottet. Av principiella skäl avvisadeutskottet tanken att JämO skulle gesnågon sorts allmän och övervakandefunktion inom hela samhället medmöjlighet att uttala kritik mot sådantsom ansågs stå i strid medjämställdhetssträvandena. Utskottet harinte ändrat uppfattning i den frågan.Motionsyrkandet avstyrks därmed.10 000-kronan m.m.Utskottet vill först ge en allmänbeskrivning av regeringens proposition1987/88:105 om jämställdhetspolitikeninför 90-talet. Tyngdpunkten inompolitiken skulle även fortsättningsvisligga inom arbetsmarknadspolitiken ochutbildningspolitiken. Att bryta denkönsuppdelade arbetsmarknaden ansågsvara av avgörande betydelse. Somredovisats i inledningen uppställdesvissa konkreta mål som skulle uppnåsinom en femårsperiod. Även förutbildningspolitiken uppställdeskonkreta mål för gymnasieskolan,högskolan och beträffande skolledningen.Inom arbetsmarknadspolitikens områdepreciserades vissa särskilda åtgärder:fortsatta insatser skulle göras för attmotverka deltidsarbetslösheten,arbetsförmedlingens arbete skulle i ökadutsträckning inriktas mot att bryta denkönsuppdelade arbetsmarknaden, särskildainsatser genomföras för att motverka attde enskilda arbetsplatserna sysselsatteenbart kvinnor eller män och slutligenskulle särskilda stödinsatser vidtas förkursdeltagare i för sitt könotraditionell arbetsmarknadsutbildning,den s.k. 10 000-kronan.Man bör redan här påminna om attpropositionen tillkom i ett helt annatarbetsmarknadsläge med efter dagensförhållanden låga arbetslöshetstal ochbrist på arbetskraft på många sektorer.Den s.k. 10 000-kronan var ett förslagsom gällde arbetsmarknadsutbildningen.Motiven angavs ungefär på följande sätti propositionen. Kvinnorsutbildningsbakgrund är ofta dåligtanpassad till den modernaarbetsmarknadens krav, och många kvinnorarbetar inom yrkesområden som riskeraratt rationaliseras bort eller utarmas.Därför är arbetsmarknadsutbildningensärskilt viktig för att underlättasituationen för kvinnorna påarbetsmarknaden.Arbetsmarknadsutbildningen måste iblandanpassas efter kvinnors villkor ochförutsättningar. Den bör ges sådaninriktning att den innebär möjlighetertill arbete på hemorten. Utbildning pådeltid kan ibland vara en förutsättning,liksom utbildning på tider som passarihop med barnomsorgen.Arbetsmarknadsutbildningen sker oftaenligt ett modulsystem och med successivintagning. Kvinnor som utbildar sigotraditionellt behöver ofta extra stöd.Ett sätt kan vara att delta i ensammanhållen grupp där man kan utbytaerfarenheter och få en social samvaro.Det finns positiva erfarenheter av attvarva utbildning med praktikperioder.Övergången från utbildning tillarbetsliv är sällan problemfri förkvinnor med otraditionell utbildning.Stödgrupper, fadderverksamhet ochnätverk kan öka sannolikheten för attutbildningen skall leda till arbete inomutbildningsyrket.Försöksverksamheten med 10 000-kronanföreslogs för att på olika sättunderlätta för arbetsförmedlingen attkunna rekrytera och stödja dekursdeltagare som genomgår enotraditionell utbildning.I sammanhanget nämndes ett mål förlänsarbetsnämnderna, nämligen att underden närmaste femårsperioden uppnå enjämn könsfördelningen (- ) inomvarje utbildningsområde.Vid riksdagsbehandlingen sågarbetsmarknadsutskottet positivt påregeringsförslaget, vilket enligtutskottet skulle ge möjlighet att prövaenkönade utbildningsgrupper, varvadepraktikperioder, stöd till de utbildadenär de gått över till arbetslivet etc.(AU1987/88:17 s. 21).De nu återgivna uttalandena iproposition och utskottsbetänkandeåterfinns inte i revisorernas rapport.Utskottet beklagar detta, eftersomuttalandena anger vad som var avsiktenmed förslaget om 10 000-kronan.Det är tydligt att man i rapportenkopplat ihop 10 000-kronan med de ipropositionen uppställda övergripandemålen. Det sägs i förslaget att 10 000-kronan var den viktigaste ekonomiskainsatsen för att nå statsmakternas målför jämställdhet på arbetsmarknaden: enökning av antalet yrkesområden med jämnkönsfördelning från fyra till tio och enminskning av antalet områden med ojämnkönsfördelning från sexton till tio .Revisorerna säger vidare att 10 000-kronan utgör ett exempel på attambitiösa mål som inte motsvaras avverkningsfulla åtgärder i själva verketkan motverka sina syften.Arbetsmarknadsutskottet anser inte attsatsningen direkt kan kopplas ihop medde uppställda övergripande målen förarbetsmarknaden om könsfördelningen inomskilda yrkesområden m.m. För det förstaanges i propositionen som nämntsett annat mål för medlen, nämligen attuppnå en jämn könsfördelning inom varje(arbetsmarknads) utbildningsområde.Detta mål får anses vara betydligtbegränsat i förhållande till deövergripande målen. För det andra börman redan av beslutets utformning kunnadra slutsatsen att det inte skulle kunnaannat än marginellt bidra till att deövergripande målen uppnåddes. skulle 10 000-kronan medmaximalt utnyttjande kunna komma mindreän av arbetskraften till del. Enbegränsning låg också i de regler somgäller för arbetsmarknadsutbildningen.Den vänder sig ju i princip tillarbetslösa. Enligt då gällande reglerkunde högst av de tillgängligaplatserna inom upphandlad utbildningavse en icke arbetslös person om haneller hon utbildas till ett yrke där detegna könet är underrepresenterat.Utskottet kan därför inte hellerinstämma i vad som sägs i rapporten omatt begränsningen av antalet personersom skulle kunna få del av 10 000-kronanvar onödig. I själva verket hade nogsatsningen dimensionerats efter deregler för och den omfattning avarbetsmarknadsutbildningen som gälldenär beslutet fattades.Det är också något missvisande att talaom en ekonomisk satsning i sammanhanget.Några ytterligare medel tillsköts inteutöver vad som redan anslagits. Dethandlade i stället om att en viss del avde anslagna medlen för särskilt anordnadarbetsmarknadsutbildning skulle fåanvändas vid sidan av självautbildningen.Det första året motsvarade ett maximaltutnyttjande av medlen av detotala resurserna förarbetsmarknadsutbildning. Ser man äventill medlen för utbildningsbidragmotsvarade det avresurserna för sådan utbildning. Det somrevisorerna beskriver som den viktigasteekonomiska insatsen för att nåstatsmakternas mål för jämställdhet påarbetsmarknaden skulle med andra ordockså kunna beskrivas som en ganskamåttlig arbetsmarknadspolitisk insats.Rapporten innehåller en genomgång avhur 10 000-kronan utnyttjats och vilka olika riktlinjer fördess användning som lämnats underperioden. Utskottet kan för sin del barabeklaga om de intentioner som låg bakom10 000-kronan inte nådde ut tillarbetsförmedlingarna.Om man skall bilda sig en uppfattningom hanteringen av 10 000-kronan och medutgångspunkt därifrån dra mera generellaslutsatser om ambitionerna och realismeni jämställdhetspolitiken måste man setill såväl vad statsmakterna avsett medmedlen som de givna begränsningar somvar förknippade med insatsen. mening är det inte möjligtatt göra detta på grundval av rapporten.Utskottet vill avslutningsvis anföraföljande.Det skall inte förnekas att deövergripande mål som uppställdes i 1988års jämställdhetsproposition var mycketlångtgående. AMS visade i sinlägesbeskrivning genomett antal räkneexempel att det utöverden reguljära ersättningsrekryteringenmåste ske en dramatisk ökning, med näratvå hela årskullar, av kvinnor inomverkstadsindustrin och en nästan likadramatisk ökning av män, omkring en ochen halv årskull, inom hälso- ochsjukvården om yrkesområdena skulle blijämställda. Det skulle bero påindividernas yrkesval och arbetsgivarnasrekryteringspolitik om målen skullekunna nås. Ett förverkligande skulleenligt AMS kräva helt andra och meromfattande resurser och incitament änvad statsmakterna då avsatt förändamålen. Det hade från kommunernasärskilt framhållits attjämställdhetsaspekterna inte kom iförsta hand eftersom det primära varaatt överhuvudtaget få sökande tillvakanta tjänster.AMS lägesbeskrivning visar inte baraatt målen var långtgående. Den är ocksåen illustration av att mål kan behövarevideras därför att verklighetenförändras. Om problemet var att det inte alls fanns någrasökande till de lediga arbetena blevproblemet det motsatta.Att åstadkomma radikala förändringar iyrkesfördelningen mellan män och kvinnordr möjligen än svårare i tider avkraftiga nedskärningar över helaarbetsmarknaden.I efterhand är det lätt att instämmamed revisorerna i att propositionen hadeambitiösa mål som inte motsvarades avverkningsfulla åtgärder. Man böremellertid även observera attpropositionen förutsatte att målenskulle kunna behöva justeras underperioden.Med hänvisning till vad som anförtsovan kan det inte anses påkallat med etttillkännagivande till regeringen.Förslaget bör således inte föranledanågon åtgärd i denna del. Detsammagäller de yrkanden i motionerna A17 (v)och A19 (c) som anknyter tillrevisorernas förslag i denna del.Övriga frågorUtskottet vill med anledning avförslaget i motion A18 (kds) om attjämställdhetsplaner skall krävas vidansökan om företagsstöd anföra följande.En översyn pågår av de statligaföretagsstöden (Dir. 1995:124).Utredningen skall se över vissa formerav statliga företagsstöd m.m. inomnärings-, arbetsmarknads- ochregionalpolitiken som riktar sig tillfrämst små och medelstora företag.Enligt direktiven skall kommittén geförslag om vilka krav som bör ställas påföretag i samband med att stöd beviljas.För kommitténs arbete gäller självfalletockså det generella direktivet omjämställdhetspolitiska konsekvenser.Utskottet utgår från att förslag av detslag som motionärerna för fram kommeratt belysas i utredningsarbetet och ikommande beredningsarbete iregeringskansliet. Någottillkännagivande från kandärför inte anses påkallat. Motionenavstyrks således i motsvarande del. beträffande allmännasynpunkter på jämställdhetsarbetetinom statenatt avslår motionerna1995/96:A15 och 1995/96:A18 yrkande1,res. 1 (fp, kds)2. beträffandejämställdhetsplaner m.m.att lämnar Riksdagensrevisorers förslag 1995/96:RR8yrkandena 1 och 2 samt motionerna1995/96:A16, 1995/96:A17 yrkandena1-3, 1995/96:A18 yrkandena 2, 5 och 6samt 1995/96:A19 yrkandena 1 och 2utan vidare åtgärd,res. 2 (m)res. 3 (v)res. 4 (mp)3. beträffande resurser tillJämOatt avslår motion1995/96:A18 yrkande 3,4. beträffande ändring ijämställdhetslagenatt avslår motion1995/96:A17 yrkande 4,res. 5 (v)5. beträffande JämO:suppgifteratt avslår motion1995/96:A18 yrkande 4,res. 6 (kds)6. beträffande 10 000-kronanm.m.att lämnar Riksdagensrevisorers förslag 1995/96:RR8yrkande 3 samt motionerna 1995/96:A17yrkande 5 och 1995/96:A19 yrkande 3utan vidare åtgärd,res. 7 (m)res. 8 (c)res. 9 (v)7. beträffande företagsstödatt avslår motion1995/96:A18 yrkande 7.Stockholm den 18 april 1996På arbetsmarknadsutskottets vägnarElver JonssonI beslutet har deltagit: (), (), (), (), (), (), (), (), ChristinaZedell (s), (),(), (), (), PaavoVallius (s), (),() och IngridBurman (v). Allmänna synpunkter påjämställdhetsarbetet inom staten (mom.1)() och () anserdels att den del av utskottets yttrandesom på s. 7 börjar med Att alla ochslutar med av bort haföljande lydelse:Staten bör uppträda som en föredömligarbetsgivare, och det gäller inte minsti fråga om aktivt jämställdhetsarbete.Därför är revisorernas rapport ennedslående läsning. Det är alldelestydligt att det finns brister ijämställdhetsarbetet inom flera statligamyndigheter. Mycket tyder på ett utbrettointresse för jämställdhetsfrågorna.Detta är oacceptabelt.Det goda exemplets makt är särskiltviktig när det gäller att rå påattityder och fördomar som ofta liggerbakom bristande jämställdhet. Det ärdärför beklagligt när de statligaarbetsgivarna inte går före med de godaexemplen.Fyrpartiregeringens skärpning avjämställdhetslagen var nödvändig för attbryta igenom det bakvatten somjämställdhetsarbetet hade hamnat i.Reformen innebar bl.a. att det intelängre är möjligt att genomkollektivavtal inskränka lagenstillämpningsområde. Lagens krav påjämställdhetsplaner gäller numera fulltut även på det statliga området.Revisorernas rapport visar attregeringen måste intensifierajämställdhetsarbetet och se till attmyndigheterna lever upp tilljämställdhetslagens krav. Utskottetdelar i denna fråga den uppfattning somkommer till uttryck i motionerna A15(fp) och A18 (kds). Som sägs imotionerna är ett sätt att skärpa kravetpå tillsyn från JämO gentemotmyndigheterna.Om i det internationellaarbetet skall ställa krav påjämställdhet, måste jämställdhetsarbetetklaras av även på det nationella planet.Det anförda innebär att motionerna A15och A18 tillstyrks, den senare imotsvarande del. Vad som anförts bör gesregeringen till känna.dels att utskottets hemställan under 1bort ha följande lydelse:1. beträffande allmänna synpunkterpå jämställdhetsarbetet inom statenatt med anledning avmotionerna 1995/96:A15 och1995/96:A18 yrkande 1 som sin meningger regeringen till känna vadutskottet anfört,2. Jämställdhetsplaner m.m. (mom. 2), , och (alla m)anserdels att den del av utskottets yttrandesom på s. 11 börjar med Enligtjämställdhetslagen är och på s. 12slutar med motsvarande delar bort haföljande lydelse:Rent principiellt har utskottet antagitutgångspunkten att ett enigt förslagfrån revisorer, där samtligapartier är representerade, inte börfrångås annat än i undantagsfall, dåsärskilda skäl kan föranleda till annatställningstagande. Några sådanasärskilda skäl har inte framkommit idetta ärende. Det må vara att denomfattande lagstiftningen påjämställdhetsområdet kanuppfattas som en belastning påmyndigheterna, särskilt i tider avkrympande ekonomiska resurser.