bet · GJ01LU19 · 1996-03-05 00:00:00 — Franchising och rättsligt fel vid köp I betänkandet behandlar utskottet tvåmotioner, som väckts . I den ena motionenbegärs tillkännagivande om lagstiftningom franchising. I den andra motionenyrkas att skall besluta omändring i köplagens bestämmelse omrättsliga fel.Utskottet avstyrker bifall till bådamotionerna.Till betänkandet har fogats enreservation (v). 1994/95:L901 av ()vari yrkas att beslutar omsådan ändring i 41 § köplagen att ävenrättsliga fel i immaterialrättsligtavseende skall anses vara rättsliga feli köplagens mening.1994/95:L907 av ochLars-Erik () vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts ombehovet av en lagstiftning omfranchising. FranchisingFranchising är en form av samverkanmellan två näringsidkare,franchisegivaren och franchisetagaren.Den förstnämnde upplåter genom ettfranchiseavtal åt en eller flerafranchisetagare rätten att motersättning sälja varor eller tjänsterunder visst namn och ett visstkännetecken som tillhandahålls avfranchisegivaren. Franchising utmärks avett gemensamt uppträdande utåt frånfranchisegivarens och hansfranchisetagares sida. Franchisetagarensverksamhet bedrivs dock i eget namn ochför egen räkning. Villkoren förverksamheten regleras vanligen genom ettstandardavtal mellan parterna.Med anledning av ett riksdagsbeslut omatt regeringen borde utreda de frågoroch problem av juridisk natur som kanaktualiseras i samband med franchising(bet. NU 1983/84:3) tillsattes år 1984Franchiseutredningen. Utredningenpresenterade i betänkandet Franchising(SOU 1987:17) ett förslag till lag omfranchising. Lagförslaget innehöll endefinition av vad som avses medfranchising samt vidare bestämmelser ombl.a. uppsägningstidens längd,informationsskyldighet i förhållandetill tredje man ochförhandlingsskyldighet förfranchisegivaren. Regeringen har hösten1991 beslutat att lägga utredningen tillhandlingarna. Någon lagstiftning somdirekt tar sikte på franchising finnssåledes inte. Vissa konkurrensrättsligaregler finns dock i förordningen(1993:79) om gruppundantag enligt 17 §konkurrenslagen (1993:20) förfranchiseavtal.Genom bildandet av har s.k.egenåtgärder kommit till stånd.Föreningen är en ideell sammanslutningmed uppgift att sprida kunskap omfranchising och att verka för attfranchising bedrivs på ett klanderfrittsätt. Föreningen, som har såvälfranchisegivare som franchise-tagare sommedlemmar, har utarbetat etiska reglerför franchising. Föreningen är vidarehuvudman för en etisk nämnd som skallverka för upprätthållande ochvidmakthållande av god affärssed inomsvensk franchising. Nämnden fullgör sinuppgift genom uttalanden och den utgörsav ordförande, vice ordförande ochytterligare fyra ledamöter. Ordförandenoch vice ordföranden skall vara juristermed erkänd kompetens, fristående frånhuvudmannen men med kännedom omfranchising. De övriga ledamöterna skallhämtas från föreningens medlemsföretag,två från givare- och två fråntagaresidan. Samtliga ledamöter utses avhuvudmannen. Nämnden kan ta upp ettärende efter framställning frånmyndighet, företag, organisation ellerenskild person som har ett berättigatintresse av frågan. Nämnden kan också taupp ett ärende på eget initiativ.I motion L907 av ochLars-Erik (båda s) framhålls attdet är en allvarlig olägenhet attfranchising inte är lagreglerad. Enligtmotionärerna är nämligen de avtal somträffas mellan franchisegivare ochfranchisetagare oftast ensidigtutformade till franchisetagarnasnackdel. har såvälfranchisegivare som franchisetagare sommedlemmar och har, enligt motionärerna,den sammansättningen för att förhindraförhandlingar med (). är den enda som tillvaratarfranchisetagarnas intressen gentemotfranchisegivarna när det gäller villkori avtalen mellan parterna samt fackligaoch sociala frågor i övrigt. Enlagstiftning om franchising behövs somskydd för den ofta mycket utsatta gruppav småföretagare som franchisetagarnautgör. Den lagstiftning som krävs bör,enligt motionärernas mening, bygga påförslagen i Franchiseutredningensbetänkande. Däremot börfranchisetagarnas ställning i förenings-och förhandlingshänseende bli föremålför utredning.Utskottet kan konstatera att frågan omlagstiftning om franchising senastbehandlades av (sebet. 1994/95:LU2). I det sammanhangeterinrades om att frågan hösten 1992varit föremål för en utförlig behandlingi det av godkända betänkandet1992/93:LU2. Utskottet, som därvid ansågatt någon lagstiftning om franchisinginte borde införas, erinrade om att enrelativt noggrant regleradsjälvsanerande verksamhet uppkommit medinslag av bl.a. uppföranderegler ochförekomsten av en etisk nämnd meduppgift att verka för god affärssed påområdet. Några olägenheter till följd avdenna ordning syntes inte ha framkommit.Utskottet konstaterade vidare attregeringen inte funnit skäl att läggafram förslag om franchising på grundvalav betänkande.Utskottet fann för sin del inte skältill annan bedömning av behovet avlagstiftning på området. mening borde emellertidutvecklingen följas uppmärksamt, ochinte minst borde förhållandena utomlandsstuderas närmare. Utskottet framhöllockså att som utgångspunkt måste gällaatt frågan skall hanteras i påett sätt som står i överensstämmelse medden internationella utvecklingen. Skullemot den bakgrunden förhållandena påkallalagstiftningsåtgärder får regeringen pånytt överväga behovet av sådana åtgärderoch eventuellt förelägga riksdagenförslag i ämnet.När det gäller frågans behandlinginternationellt kan utskottet konstateraatt UNIDROIT, som är ett internationelltinstitut med uppgift att verka förharmonisering av privaträtten, har enarbetsgrupp som studerar olika frågorsom har samband med franchising.Arbetsgruppen håller påatt ta fram en handbok som behandlarolika problem vid internationellfranchising. Därefter skallarbetsgruppen överväga hur institutetsvidare agerande på området skall läggasupp. Även inom har frågan omfranchising tagits upp, men enligt vadutskottet har erfarit kommer man attavvakta resultatet av det arbete som nubedrivs inom UNIDROIT.Utskottet vidhåller sin tidigareredovisade uppfattning och anser såledesatt någon lagstiftning om franchising nuinte bör införas. Utskottet förutsätterdock att regeringen följer deninternationella utvecklingen, framförallt förhållandena inom EU, och, om detskulle visa sig att det uppkommer ettbehov av lagstiftning om franchising,förelägger erforderligaförslag. Utskottet avstyrker därmedbifall till motion L907.Rättsligt fel vid köpDen nya köplagen (1990:931) antogs avriksdagen och trädde i kraftden (prop. 1988/89:76,bet. 1989/90:LU34, rskr. Lagensbestämmelser är dispositiva, vilketinnebär att de sätts ur kraft genomavtal. Enligt särskild föreskrift skalllagens bestämmelser inte hellertillämpas om annat följer av praxis somhar utbildats mellan parterna eller avhandelsbruk eller annan sedvänja sommåste anses bindande för parterna.I köplagen har tagis in fleravägledande bestämmelser för bedömningenav om en vara skall anses felaktig. Ienlighet med lagens dispositiva karaktärföreskrivs att varan skall stämmaöverens med vad som följer av avtalet.För de fall när avtalet inte ger beskedom hur en vara skall vara beskaffadanges vissa grundkrav som måste varauppfyllda. En vara som avviker i någotav de angivna hänseendena eller i någotannat avseende från vad köparen med fogkunnat förutsätta skall anses somfelaktig. Vidare föreskrivs att felskall anses föreligga om varan inteöverensstämmer med information om varansom köparen har erhållit före köpet. Förvaror som har sålts i befintligt skick gäller att varan skall anses felaktig omden inte uppfyller en vissminimistandard. Om varan är felaktig fårköparen göra vissa påföljder gällande,om inte felet beror på köparen ellernågot förhållande på hans sida. Depåföljder som kan komma i fråga äravhjälpande, omleverans, prisavdrageller hävning. Köparen kan dessutomkräva skadestånd och även hålla innebetalningen. I fråga om rätten tillskadestånd gäller att köparen i principhar rätt till ersättning för den skadahan lider genom att varan är felaktig,om inte säljaren visar att felet berorpå ett hinder utanför hans kontroll somhan inte skäligen kunde förväntas haräknat med vid köpet och vars följderhan inte heller skäligen kunde haundvikit eller övervunnit. S.k. indirektförlust ersätts inte. Om felet ellerförlusten beror på försummelse påsäljarens sida eller om varan vid köpetavvek från vad säljaren särskilt harutfäst har dock köparen alltid rätt tillersättning.I köplagen finns en särskildbestämmelse om säljarens ansvar för s.k.rättsligt fel (41 §). Ett rättsligt felföreligger om tredje man äger varaneller har panträtt eller någon annanliknande rätt i den. För rättsliga felsom föreligger vid köpet är säljarensskadeståndsskyldighet strikt och utanannat undantag än för det fall köparenkände till eller borde känt till felet.Säljaren har med andra ord ettgarantiansvar för sådana rättsliga fel,om inte något annat avtalats. Dettabetyder också attskadeståndsskyldigheten kommer attomfatta all förlust utan åtskillnadmellan direkt och indirekt förlust. Iövrigt gäller i princip sammabestämmelser för rättsliga fel som förandra fel.Uttrycket liknande rätt i 41 § äravsett att begränsa bestämmelsensräckvidd. Bestämmelsen om rättsliga felär inte avsedd att tillämpas om varansanvändning eller vidareförsäljningskulle strida mot tredje mans patent-varumärkes- eller upphovsrätt(immaterialrättsliga fel). I samband medköplagens tillkomst uttalades att fråganvilken inverkan som tredje mansimmaterialrätt skall ha på förhållandetmellan säljare och köpare får bedömasenligt allmänna regler (prop. 1988/89:76s. 142).I motion L901 av ()begärs att köplagen ändras så attbestämmelsen om rättsligt fel i 41 §görs tillämplig även påimmaterialrättsliga fel. Motionärenanför som exempel att den som köpt ettparti jeans, som med orätt bär ett käntvarumärke, bör ha en självklar rätt attreturnera partiet. Köplagen bör i dettaavseende bringas i överensstämmelse medden i normala rättsregeln köpmänemellan.Utskottet konstaterar att denomständigheten att köplagensbestämmelser om påföljder vid rättsligafel inte är avsedda att omfattaimmaterialrättsliga fel inte betyder attdet saknas regler för säljarens ansvarför sådana fel. Om inte köpeavtalet gerledning för bedömningen huruvida ettimmaterialrättsligt fel föreligger ochdetta inte heller kan avgöras med stödav praxis, handelsbruk eller annansedvänja, får bedömningen ske motbakgrund av lagens allmänna felregler.Om ett immaterialrättsligt fel hindrarköparen från att använda varan för detavsedda ändamålet eller i övrigt medföratt varan avviker från vad köparen medfog kunnat förutsätta innebär dessaregler att varan skall anses varabehäftad med köprättsligt fel ochköparen har rätt att göra gällandepåföljder, inklusive skadestånd. När detgäller skadeståndets omfattning blir idessa fall ersättningen begränsad tilldirekt förlust, såvida det inte kanvisas att säljaren varit försumlig.Detta är i och för sig en skillnad iförhållande till rättsliga fel, därskadeståndsansvaret i regel omfattaräven indirekt förlust. Dennaköprättsliga skillnad mellan rättsligaoch immaterialrättsliga fel torde ipraktiken, såvitt utskottet kan bedöma,inte innebära några olägenheter. Det rörsig dessutom om två artskilda feltyperdär det strängare skadeståndsansvaretför de rättsliga felen motiverats av attdet som regel är omöjligt för en köpareatt vid en undersökning fastställa ettsådant fel. Det har för övrigt också iden juridiska litteraturen gjortsgällande att det vid tillämpningen avköplagen inte kan antas att säljarengenerellt svarar för immaterialrättsligabegränsningar på grund av tredje mansrätt i likhet med vad som gäller förrättsliga fel (, Köplagen, 1995,s. 258).I sammanhanget kan erinras om attfrågan om säljarens ansvar förimmaterialrättsliga fel var föremål förbehandling i samband med köplagenstillkomst. Sålunda övervägde dennordiska arbetsgruppen förköplagstiftning huruvida köparen bordefå göra gällande påföljder av rättsligtfel också i de fall varan gör intrång iannans immaterialrätt. Arbetsgruppenavvisade emellertid tanken på en sådanreglering. Att inom ett rimligt omfång -med den pregnans som krävs av en lagtext- utarbeta regler för de mångskiftandefall då intrång i annans immaterialrättkan aktualiseras, skulle enligtarbetsgruppen möta stora svårigheter (NU1984:5). Mot bakgrund av de övervägandensom sålunda gjordes valde man att intebehandla de immaterialrättsliga felen ien särregel.Med hänsyn till det anförda kanutskottet inte på föreliggande underlagfinna skäl att förorda en särskildreglering för denna typ av fel.Utskottet avstyrker med det anfördabifall till motion L901. beträffande franchisingatt avslårmotion1994/95:L907,res. (v)2. beträffande rättsligt felatt avslår motion1994/95:L901.Stockholm den 5 mars 1996På lagutskottets vägnarAgne HanssonI beslutet har deltagit: (), (), (), (), (), (), (), (), (m), (), TanjaLinderborg (v), (),(), (), (), AndersYgeman (s) och de (). Franchising (mom. 1)() anserdels att den del av utskottets yttrandesom på s. 2 börjar med Utskottet kan och på s. 3 slutar med motion L907 bort ha följande lydelse:Det är enligt utskottets mening enallvarlig olägenhet att i dagsaknar lagstiftning som direkt tar siktepå franchising. De avtal som träffasmellan franchisegivare ochfranchisetagare är nämligen oftastensidigt utformade tillfranchisetagarnas nackdel, ochfranchisetagarna befinner sig intesällan i en beroendeställning iförhållande till franchisegivarna.En lagstiftning om franchising behövsdärför som skydd för den ofta svårtutsatta grupp av småföretagare somfranchisetagarna utgör. Någotytterligare utredningsarbete torde intebehövas, utan den lagstiftning som krävsbör, enligt utskottets mening, bygga påde förslag som finns iFranchiseutredningens betänkande.Riksdagen bör med anledning av motionL907 begära förslag från regeringen ienlighet med vad utskottet nu anfört.dels att utskottets hemställan under 1bort ha följande lydelse:1. beträffande franchisingatt med anledning av motion1994/95:L907 som sin mening gerregeringen till känna vad utskottetanfört.Gotab, 1996