prot · GI09110 · 1995-05-29 00:00:00 — Jag vill fråga varför manskiljer mellan faror i miljön beroende på om de före-kommer inom respektive utanför tandläkarmottag-ningarna.Vi politiker måste stå upp för det vi tycker, varesig det är i valrörelser eller annars. Jag har träffat enung man som är . Han har varit sjuksedan han var . Han har oerhörda problem. Hanhar dessutom problem med att få behålla sin sjuk-penning. Han har ett litet barn, och han har försörj-ningsbörda.Han fick ett brev under valrörelsen där det står: Visocialdemokrater anser att detta kan dras ilångbänk. Amalgam är farligt både för hälsan ochmiljön och vi anser att ett förbud bör träda i kraftsenast . Vi anser också att tandläkarnabör få ökad kunskap om tandmaterial. Det är under-tecknat , statsministern.När jag sade detta i en debattartikel kallade gene-raldirektören för mig för charlatan.Jag tycker att det är dags att vi gemensamt tar tag iden här frågan. Den är så infekterad att det bara är vipolitiker som kan hantera den på ett sådant sättatt vi får fram allt kunskapsmaterial och kan nå detresultat som får till effekt att människor känner sigtrygga i det svenska vårdsystemet.Anf. 107 Socialminister ()Herr talman! Först till fråga omvem det är som representerar i arbetsgruppeni EU. Det är professor vid Huddingeodontologiska fakultet och departementssekreterareBirgitta Victor.Vid en jämförelse kan man se att ochTyskland har mycket lika synsätt, framför allt när detgäller hur man skall se på gravida kvinnor och be-handlingen av dem.Den sista kommentaren gällde debatten mellanGörel Thurdin och generaldirektören. Den diskussio-nen vill jag inte gå in i. Jag är övertygad om att GörelThurdin klarar den debatten alldeles utmärkt på egenhand.Men jag kan säga att regeringen självklart stårbakom det som har begärt och kommer attlägga fram förslag i den riktning som öns-kar. Det avtal som är tecknat när det gäller barnoch ungdom är ett uttryck för att det är regeringensavsikt att hantera den frågan på det sätt som riksdagenanser att frågan skall hanteras på.När det gäller att öppna möjligheter för en bredoch seriös debatt skall jag göra vad jag kan för att viskall få sådana förutsättningar. I övrigt är det natur-ligtvis viktigt för alla parter när man lägger framförslag om lagar och fattar beslut om förändringar attde måste vara grundade på det man vet . Menman kan aldrig slänga igen dörren och säga att det vivet är det vi kommer att veta . Ärdet någonting som vi har lärt oss är det attdet dyker upp nya kunskaper och nya erfa-renheter. Det gäller frågan om amalgam och det gälleren del andra frågor som rör hälsa och miljö. Därförbör det finnas en stor öppenhet och en stor varsamhetnär det gäller möjligheten att ta till sig nya kunskaper.Överläggningen var härmed avslutad.17 § Svar på interpellation 1994/95:151 om mor-morsupproretAnf. 108 Socialminister ()Herr talman! har frågat mig om jag"ämnar vidta åtgärder för att förändra dagens diskri-minering mot de far- och morföräldrar och andra närasläktingar som anser att det är naturligt och en själv-klarhet att ta hand om sina älskade barnbarn elleranhöriga, om föräldrarna av någon anledning inte kandet".Låt mig börja med att säga att jag håller med omatt familjens och släktens betydelse för barnet måstefå ett större utrymme i det sociala arbetet med barnsom far illa.Det är viktigt att far- och morföräldrar och andraför barnet viktiga personer engageras på ett myckettidigt stadium av utredningsarbetet när barn far illa,dvs. redan i utredningen om barnets förhållanden ochnär bedömningen av lämpliga stödåtgärder görs.Låt mig också redan här för tydlighetens skull po-ängtera att valet av familjehem alltid skall göras uti-från bedömningen av vad som är barnets bästa. I denutredning som görs inför en familjehemsplacering avbarn är det nödvändigt att kartlägga de resurser somfinns inom barnets släkt och att skapa garantier för attbarnet kan ha kontakt med de personer som är viktigaför barnet i de fall familjehemsplacering blir nödvän-dig. Vinsten med att se till de samlade resursernakring barnet i ett tidigt stadium är dels att vissa pla-ceringar kanske inte behövs, dels att de som görs kangenomföras på ett bättre sätt för barnet.Socialstyrelsen har avslutat ett brett upp-drag rörande utveckling av familjehemsvården i lan-det och har i fem rapporter beskrivit olika delar avden. Jag skall senare återkomma till några viktigaresultat från rapporterna.Den hjälp som erbjuder och de ingri-panden som görs bygger på vad en utredning ombarnets förhållanden och behov visar. Utredningenskvalitet är därför viktig. Det gäller både metoder attutreda och metoder att dokumentera, men också ochinte minst gäller det förhållningssättet i arbetet medutsatta barn.Socialtjänsten har utsatts för enhel del kritik på alla dessa punkter. För att få till stånden utveckling är det viktigt att kritiken tas på allvar.Så har skett. Inte bara genom de regeringsuppdragsom har varit en direkt följd av kritiken och som letttill projektverksamheter, konferenser och utbildningarav socialsekreterare - Barn i fokus-verksamheterna iSocialstyrelsens regi t.ex. - utan även genom kommu-nernas egen försorg och i regi.Länsstyrelserna, som har följt utvecklingen avfamiljehemsvården, har också i sina kartläggningarfunnit en rad allvarliga brister. Länsstyrelserna haremellertid också konstaterat att arbetet med familje-hemsvården förbättrats alltsedan socialtjänstlagenstillkomst och i synnerhet . Familje-hemsvården bedrivs med stort engagemang och oftamed hög kvalitet. Förbättringar har bl.a. skett när detgäller kontakten med de biologiska föräldrarna undertiden i familjehemmet. Jag vill alltså hävda att detpågår en hel del positiv utveckling i landet.Begreppet Barn i fokus är vedertaget i allt utveck-lingsarbete rörande frågor om barn som far illa i dag.Barn i fokus kan innebära olika saker. Det kan inne-bära att man ser med barnets ögon, från barnets syn-vinkel m.m. För mig innebär det också att se barnet idess hela sammanhang där mor- och farföräldrar finnsmed och där man när det är möjligt även använder sigav de resurser som finns i barnets nätverk.I rapporten i familjehem (1995:9) har konstaterat att44 % av placeringarna i familjehem avbryts oplanerat.En viktig slutsats som drar är att "enfamiljehemsplacering måste betraktas som en insats,vilken med hög sannolikhet kommer att bryta sam-man".Även om studien inte omfattar mer än 189 place-ringar och även om man kan diskutera definitionen avsammanbrott - att avslutningen av placeringen intesker enligt den planering gjort i ärendet- styrker resultatet behovet av att från början ha medsig mer av barnets nätverk.Är det i livet man behöver ett samlatstöd från släkten så är det när ens egna föräldrar interäcker till. Även om kan lösa en akutsituation så är det kanske inte ett stöd för all framtid.I en annan av rapporterna om familjehemsvård,Invandrarbarn i familjehem (SoS rapport 1995:7),redovisar att av barnen i famil-jehem har invandrarbakgrund. drar isin utredning slutsatsen att det i valet av familjehemibland är svårt att bedöma hur stor vikt som bör läg-gas vid språk- och kulturaspekter i förhållande tillandra aspekter, som familjens förmåga att tillgodosebarnets totala omsorgsbehov.Även här anser jag att man kan konstatera attfamiljen, släkten, nätverket på något sätt borde invol-veras aktivt och konkret i övervägan-den. "Jag vågar påstå att av tradition el-ler vanhävd ser barnets släktingar och nätverk mersom en del av barnets problem än dess lösning" skri-ver direktören i och Ve (nr 3 1995). Han stödjer sig bl.a.på olika uppföljningar som visar att man inte regel-mässigt undersöker om ett barn som behöver placeraskan komma till någon i familjen eller till övriga ibarnets nätverk.Jag vill, som jag tidigare antytt, inte gå så långt attjag säger att alltid i första hand skallöverväga släktingplacering. Men jag vill klart slå fastatt far- och morföräldrar måste finnas med i utred-ningen och erbjudas möjlighet att presentera sinasynpunkter och sina möjligheter att hjälpa barnet ochdess familj när föräldrarna så önskar. Jag tror att vikan utveckla arbetsmetoder för detta.När det sedan gäller det som frågeställaren kallarmormorsupproret är det riktigt att jag fått ett uppropmed omkring 1 000 namnpåskrifter från en mormorsom vill ta hand om sitt barnbarn. Det material sommedföljde är en redovisning av hennes fall, och i enskrivelse krävs en lagändring så att mor- och farför-äldrar får rätt till sina barnbarn.Begäran att få rätt till sina barnbarn är rimlig i denmån det innebär kontakt - rätten till ett förhållande -med barnet och, när barnets bästa kräver det, även enmöjlighet att få ta hand om barnet.Föräldrarna har som vårdnadshavare dels en möj-lighet att själva involvera mor- och farföräldrar, delsockså en möjlighet att både begära socialtjänstenshjälp till det och att avböja eventuella sådana förslagfrån socialtjänsten.En diskussion kan naturligtvis här uppstå kringvilka möjligheter har att utifrån barnetsbehov men mot vårdnadshavarnas vilja involveramor- och farföräldrar. Jag ser dock även detta närmastsom en metodfråga inom och alltså inteen fråga som vi behöver lagstifta om. Det finns i stäl-let, enligt min mening, skäl att allvarligt begrundaalternativa synsätt inom , där erfarenhe-ter från andra länder när det gäller s.k. nätverksarbetebättre bör tas till vara.En mycket omtalad modell för nätverksarbe-te kring barn som far illa tillämpas i . Jagskall inte närmare gå in på själva modellen här utanbara nämna att den innebär en delvis ny syn på social-arbetarens roll och att familjen och nätverket får stör-re möjlighet att själva komma med förslag och ansva-ra för åtgärder för att hjälpa ett barn. Modellen mins-kar inte ansvar att bedöma barnetsförhållanden och att vidta åtgärder för att vid behovskydda barnet. Det är viktigt att behålla detta ansvarinom socialtjänsten.Metoder och modeller går inte att importera direktutan måste omarbetas till våra svenska förhållanden.På initiativ av kommer ettsådant utvecklingsarbete att inledas. Jag ser mycketpositivt på detta och har för avsikt att genom medelfrån stödja projektet ekonomiskt.Det metodutvecklingsarbete som regeringen pådetta sätt "skyndar på" bör utvärderas. Först därefterkan ställning tas till eventuella behov av ytterligareåtgärder på området.De krav som ställts från mormorsupproret ochThomas anser jag ryms i detta metodutveck-lingsarbete.Anf. 109 ()Herr talman! Jag vill börja med att tacka social-ministern för svaret på interpellationen.Innan jag kommenterar svaret vill jag säga någraord om vad som hänt efter det att jag uppmärksam-made mormorsupproret och fram till dagens interpel-lationsdebatt.Jag har haft möjlighet att träffarepresentanter för mormorsupproret, och de har dåframlagt sina synpunkter på de problem som uppståttnär deras barn av någon anledning inte kunnat ta handom sina barn.Jag har även skrivit några debattartiklar i den härfrågan, där jag bl.a. har uttalat att jag vill komma ikontakt med personer med erfarenhet från foster-hemsplaceringar. Jag tänker då inte bara på far- ochmorföräldrar utan även på fosterföräldrar, socialutre-dare, barn, ungdomar och vuxna som har personligaerfarenheter av fosterhem.Efter debattartiklarna har jag fått ett antal telefon-påringningar samt några brev. De kommer i huvudsakfrån far- och morföräldrar. hade jag tresådana samtal, och har jag haft ett möte med enfar- och morförälder.De händelser som berättas för mig gör att jag blirbåde ledsen och bedrövad. Så många tragedier blot-tas. Så många barn och anhöriga kommer i kläm ochfar illa när den sociala apparaten maloch utreder placeringsärenden.Jag har även fått beskrivet det hot som både barnoch vuxna upplever, dvs. att "sociala" plötsligt skalldyka upp och tala om att "nu skall det ske en över-flyttning till fosterhem". Det gäller ofta att far- ochmorföräldrar tillfälligtvis har fått ta hand om barnbar-nen.Jag har fått beskrivet hur halvstora skolbarntvingats till fosterhem fast de vädjat och bett att få bohos exempelvis mormor och morfar. Det är fall därmor- och farföräldrar nekats träffa sina barnbarn ellerbara fått träffa dem exempelvis var sjätte vecka. Mo-tivet har ibland varit att anpassningen till fosterhem-met annars skulle störas.Det är fall där invandrarfamiljer fått sina barnbarnplacerade i svenska fosterhem på så stort avstånd attfamiljen blivit splittrad och inte kan ha någon riktigkontakt. Det här upplever de som en total katastrof.Det som beskrivs för mig är skrämmande.Tänk själv om olyckan är framme! Den kan drab-ba oss alla. Ja, då är både socialministern och jag,som båda är något , för gamla för att fåvårdnaden om våra barnbarn. Skulle sedan våra barn-barn placeras långt bort och vi skulle få besöka barn-barnen bara på tidpunkter som andra bestämmer, vorekatastrofen densamma för oss som för andra. Det ärlätt att tänka sig in i den situationen.Efter vad jag förstår finns det tyvärr bland social-utredarna en stor grupp som anser att släktplaceringaröver huvud taget är av ondo. Den uppfattningen delasäven av andra. uttalade sig t.ex. iett av Kvällsöppets program på ett sätt som jag tyckerär kränkande. Hon påstod att mor- och farföräldrarsom anser att de misslyckats med sina barn vill kom-pensera detta och att detta skulle vara motivet till attde vill ta hand om sina barnbarn.Ju mer information jag får när det gäller den härfrågan, desto mer övertygad blir jag om att det i ett systemfel när det gäller placeringen av barn.Vi får därför inte släppa det här problemet förrän dethar kommit till stånd en godtagbar lösning. Minaförhoppningar är att vi över partigränserna gemen-samt skall kunna agera för den lösningen. Barnetsbästa måste komma i första hand, och jag är överty-gad om att en bra släktrelation i de flesta fall är detviktigaste.I interpellationssvaret, som jag tycker är mycketbra, pekar socialministern på ett flertal förbättringarsom bör ske.Familjens och släktens betydelse för barnet måstet.ex. få ett större utrymme i det sociala arbetet medbarn som far illa.Det är viktigt att far- och morföräldrar och andraför barnet viktiga personer engageras på ett myckettidigt stadium.Socialministern lyfter även fram att det före-kommit kritik och brister som skall tas på allvar.Det känns även positivt att socialministern anseratt det är rimligt att få rätt till sitt barnbarn om detinnebär kontakt - rätten till ett förhållande - medbarnet och, när barnets bästa kräver det, även en möj-lighet att få ta hand om barnet.Det är bra att det utvecklingsarbete som beskrivsskyndas på och kommer till stånd. Men under tidensom det arbetet pågår far många barn och anhörigailla. Därför hoppas jag att socialministern omgåendesänder tydliga signaler till landets socialförvaltningaroch delger dem de tankegångar som interpellations-svaret innehåller.Avslutningsvis vill jag ställa några frågor:Har socialministern några synpunkter på den 50-årsgräns som socialarbetarna ofta använder sig av vidden första och kanske enda bedömning som görs föratt se om far- och morföräldrar är lämpliga att havårdnaden om barnbarnen?Hur ser socialministern på det faktum att socialut-redarna upplevs som utredare, åklagare och enväldigadomare? Många berörda känner sig rättslösa på grundav detta.Anf. 110 ()Herr talman! Jag tackar socialministern för svaret,som gläder mig mycket.Jag hoppas att tidningar och TV, som tagit uppmormorsupproret, uppmärksammar ministerns svar såatt det sprids till alla de socialarbetare som ser nega-tivt på släktingplaceringar inom familjehemsvården.I Socionomen nr 6-1993 skriver Bo Vinnerljungvid på om attityderhos socialarbetare som kommit fram i uppsatser ochrapporter. De intervjuade klagade över svårigheter attgöra utredningar i släktinghemmen, och skepsisenmot placeringar hos mor- och farföräldrar är stor.Vidare sägs att undviker släktingplace-ringar och att det är ett slags professionell doktrin. Isamtal med socialarbetare framkom att många verkaranse att en motsatt uppfattning är "oprofessionell".Herr talman! Det kommer tyvärr att ta tid att få enattitydförändring till stånd trots att varken svensk ellerinternationell forskning ger belägg för negativa för-väntningar på släktingplaceringar utan tvärtom.Mitt intresse för den här frågan sträcker sig långttillbaka i tiden. Som barn och tonåring växte jag upphos min mormor. Jag är innerligt tacksam över attdåtidens lät mormor som var 64 årta hand om mig när jag var . Vi syskon kom tillolika släktinghem när vi blev föräldralösa. På som hade mitt liv i sin hand fanns detinga proffs med högskoleutbildning, utan nämndenbestod bl.a. av prästen och handlarens fru. De insåghur viktigt det är att barn inte slits upp med rötterna ien redan svår situation.Herr talman! I svaret poängterar statsrådet att be-dömningen vid valet av familjehem skall göras utifrånvad som är bäst för barnet och att man på ett tidigtstadium skall se till de samlade resurserna kring bar-net. Det är en viktig markering. Vad är då bäst förbarnet? Tyvärr tror många socialarbetare att barnetsbästa är fostrare som till åldern skulle kunna varabarnets biologiska föräldrar, att andra barn finns ifamiljen, att ekonomin är god, att bostaden är rymligosv. Det enda som är viktigt är massor av kärlek ochnågon som bryr sig och som har tid - en människamed äkta känsla som delar den tragedi som liggerbakom att barnet behöver ett nytt hem.I rapporten i familjehem framgår att44 % av placeringarna avbryts oplanerat. Socialstyrel-sen drar slutsatsen att en familjehemsplacering måstebetraktas som en insats vilken med stor sannolikhetkommer att bryta samman. Den största orsaken kanman läsa om i 1995:8 Ovisshetensbarn. Där framgår att många barn inte känner någontillhörighet varken i familjehemmet eller i sin biolo-giska släkt. som har arbetat 25-30 årpå barnbyn säger att den stora utmaningen på Skåär att återupprätta släktnätverket.I är man inne på rätt väg. Det är inte ba-ra bland invandrarbarn som blod är tjockare än vatten.Precis som i måste släkten ses som en till-gång och inte som en belastning.Liksom socialministern vill jag inte ha en lag somger mor- och farföräldrar rätt till sina barnbarn. Där-emot bör man lyssna mer på barnen. Släkten skallförst få möjlighet att lösa situationen. Min erfarenhetär att ingenting kan svetsa ihop en släkt mer än föräld-ralösa barn. Orsaken till att släktingarna anses be-svärliga på socialkontoren är att de är så känslomäs-sigt engagerade medan paret i en tilltänkt familje-hemsplacering ser lugnt ut och är fogligt.Nätverksmodellen tillämpas enligt socialministernpå . Ett metodutvecklingsarbete skallinledas och utvärderas i . Varför passar inteNya nätverksarbete i ? Varför måstedet omarbetas till svenska förhållanden? Vad är detsom skiljer?Anf. 111 Socialminister ()Herr talman! Precis som och SigridBolkéus är det klart att jag som förälder och morför-älder blir oerhört upprörd när jag hör enskilda berät-telser. Jag har dock ingen möjlighet att gå in på deenskilda fallen, även om jag på min kammare kanuppröras och bli precis lika ledsen som är viktigt, vilket jag tycker att jag har fått stödför av er båda, att barnets bästa skall komma i förstahand. I mitt svar har jag också velat uttrycka att jagtycker att man ute på i kommunerna harägnat för litet uppmärksamhet åt barnets hela nätverk.I det inkluderar jag far- och morföräldrar men ocksåandra släktingar.Jag skall något beröra de frågor som går utöverinterpellationssvaret.Thomas tog upp de långrandiga utredningar-na. De skall inte göras så långa utredningar. har i sitt förslag också pekat på detta.De föreslår att utredningarna inte skall få vara längreän . Sedan kan man i undantagsfall bero-ende på någon enskild situation tvingas förlänga dem.Utredningar skall alltså pågå ,för att inte just få dessa segdragna och för alla partermycket olyckliga situationer.Så till frågan om det finns en 50-årsgräns. Det gördet naturligtvis inte. - jag tar nu de positivafallen - kanske man vill ha kvar sin mormor, dvs. hakvar mormor som mormor och inte göra om henne mamma. Det kan vara en förklaring, och talarjag om en positiv förklaring.Tillhörigheten är naturligtvis viktigare än 50-årsgränsen. Här finns det mycket att diskutera ochupplysa om när man gör en utredning.Sigrid Bolkéus tog också upp frågan om vad somär bäst för barnet, eftersom jag använde det uttrycket.Det är klart att det allra bästa för barnet är om man äröverens. Det blir naturligtvis oftast en utredning närett barn mister båda sina föräldrar, i annat fall harbarnet kvar en förälder som är vårdnadshavare. Detbästa är om nätverket - släkten med mor- och farför-äldrar - och den som har ansvar för utredningen - dengode mannen - är överens om barnets framtid.Mycket ofta finns någon förälder kvar. ärdet så att denne förälder och mor- och farföräldrarnaav olika skäl inte alltid är överens. Det är också vik-tigt att den som då har hand om utredningen ser tillhelheten och barnets bästa. Det kan ibland gälla får tillgång till hela nätverket - mor- och farför-äldrar och den förälder som finns kvar men som avolika skäl kanske inte kan erbjuda den allra lämpligas-te placeringen för barnet.Det kan också finnas dåliga exempel på släkting-placeringar. Men eftersom det omvända är det vanli-gaste, kanske vi inte behöver gå så djupt in på det.Sigrid Bolkéus frågade hur det kommer sig att viinte automatiskt kan ta över modellen ifrån Nya Zee-land. Den viktigaste förklaringen är att vi i Sverigehar en helt annan lagstiftning i botten än vad man hari . Det medför att vi måste omarbetamodellen något för att den skall kunna passa både vårmyndighetsutövning och till vårt ansvar i övrigt. Mengrundstrukturen - att man arbetar med nätverk - börkunna utnyttjas även här i Sverige.Anf. 112 ()Herr talman! Socialministern talade om för mig attdet egentligen inte finns någon 50-årsgräns. På papperet finns det ingen gräns, men ipraktiken finns den en sådan.Flera av de föräldrar jag har varit i kontakt medhar nämnt att det är det stora problemet. varit , och man har man ändå sagtåt dem att de är för gamla. I slutändan har föräldrarnai de fosterfamiljer som har tagit hand om barnet imånga fall varit äldre. Det har jag fått flera exempelpå.Jag ringde en socialarbetare och hörde mig för li-tet och tog upp det här. Allt lät mycket positivt tillsjag började prata om 50-årsgränsen. Då fick jag vetaatt om man är i den åldern är det mycket olyckligt.Socialarbetaren sade: Tänk om barnet skulle behövastanna hos mormor eller farmor . Då är mormoreller farmor , och det skulle inte vara sålyckat.Trots allt använder man sig av den här gränsen.Jag tycker att det är mycket olyckligt att det har blivitså.Det finns många enskilda fall. Egentligen skullejag vilja berätta om några av dem, men det kan jaginte göra i en sådan här debatt. Det är olämpligt. Dehär fallen skulle förmodligen gå att känna igen. Dehär personerna är mycket rädda för att deras fall skalldiskuteras just av den anledningen att de är rädda föratt socialen skall uppleva dem som besvärliga och attderas situation därigenom skulle bli ännu värre än vadden är i dag.Jag tycker att det är viktigt att man ger tydliga sig-naler till socialförvaltningarna om att det måste skenågonting. Det är oacceptabelt som det är. Jag kännermycket stor oro för den stora invandrargruppen. Denhar mycket svårt att förstå det här - kanske svårare änsvenskarna.Anf. 113 ()Herr talman! Jag har redan sagt att jag är tacksamför ett bra svar. Jag tror inte det finns några delademeningar mellan socialministern och mig.Visst finns det en 50-årsgräns! ser inte en50-åring ut som en mormor, men min mormor såg utsom en mormor. Nog är det konstigt att det för karlarinte ens finns någon gräns när en sådan inte anseslämplig för att bli far.Vad som är bäst för barnen har väldigtmycket handlat om det materiella. Men det är med ossprecis som med växterna: utan rötter förtvinar denvackraste och starkaste planta.För ett par veckor sedan kom det en propositionom barns rätt att komma till tals. Jag läste den medstort intresse.