prot · GI0995 · 1995-04-26 00:00:00 — Till detta kommerboendesegregationen, som förstärkts av miljonpro-grammet. Det har medfört att barn som växer upp iproblemområden enbart träffar likasinnade och blan-das inte längre upp i skolan med t.ex. barn till hög-utbildade. Således får de ingen stimulans via sinakamrater att läsa vidare.Herr talman! Det är tråkigt att behöva noteraatt den sociala snedrekryteringen till högre utbildningökar. Den borde ju minska eftersom alla barn har fåttsamma skolutbildning . Eller ärdet så att även här har den socialdemokratiska politi-ken misslyckats? Kraven i skolan har varit för låga.Betyg får sättas på sport och musik i form av inträ-desprov men inte i teoretiska ämnen. Individuell un-dervisning utifrån elevens egna förutsättningar harsaknats. Att ställa krav är faktiskt ett sätt att bry sigom.Ensamheten som ett resultat av den splittradefamiljen är ett stort problem, som förstärks i operson-liga höghusområden. Anonymiteten, bristen på ömse-sidigt beroende med grannen eller i familjen leder tillensamhet och främlingskap. Den äldres och den ar-betslöses ensamhet bidrar också till segregationen.Det är naturligt att invandrare och flyktingar sökersig till varandra i ett nytt land. Det är ett sätt att sökatrygghet. Som svenskar kan vi ha en hel del att lära avandra kulturer, andra seder och bruk.Hur kan vi då motverka segregationen? Den ökan-de segregationen är ett tråkigt faktum som ärsvårt att åtgärda när pengarna är mer än slut. Förinvandrare och flyktingar handlar det om att så snartsom möjligt slussas in i det svenska samhället. Detgörs bäst via ett arbete som ställer krav och där denenskilde känner att hon eller han behövs. Att kunnaförsörja sig själv ger självkänsla. Många invandrarehar erfarenhet av småföretagsamhet, vilket skall upp-muntras. Det behövs fler arbetsplatser i invandrartätaområden för att få ett levande samhälle, och just små-företagsamhet borde stimuleras. Det är också viktigtatt skapa en vänligt atmosfär och en trivsam yttremiljö i dessa områden. Många invandrare tycker attderas bostadsområden är fina tills de får höra attsvenskarna flyttar därifrån och föraktar dem. Statusenmåste höjas.För dem som tvingas leva på socialbidrag kankrav på motprestation vara ett sätt att förebygga pas-sivisering, ett sätt för t.ex. invandrare att komma in isamhället. Det finns många ensamma äldre sominte får den vård och omsorg som de behöver. Kon-takt med en medmänniska kan betyda väl så mycket.Arbete måste alltid löna sig. Det är tragiskt att höra ungdomar som tycker att de lever bra påbidrag och att det inte finns någon anledning att stu-dera. Det måste finnas mycket starkare incitament förarbete och utbildning. Signalen måste alltid vara attdet lönar sig att arbeta, för annars riskerar ungdomaratt fastna i ett bidragsberoende och ett beroende avstaten - ett beroende som kan sluta i en katastrof närstaten kan fullfölja det staten lovat.Herr talman! behövs det trygghet i den lillavärlden, krav och eget ansvar samt tilltro till denenskilda individen för att stärka självförtroendet.Varje individ måste få möjlighet att utvecklas utifrånsina egna förutsättningar och på så sätt utveckla sinegen personliga förmåga. behövs all tänkbar krea-tivitet och kraft för att åter bygga upp genomnya småföretag.Den socialistiska politik där alla är lika och har li-ka behov utgår inte från verkligheten. Den utgår intefrån det faktum att vi alla är individer - därför har denmisslyckats.Nu förväntar vi oss av er socialdemokrater att nitar ansvar för effekten av er politik, att ni tar ansvarför att ni har splittrat familjerna och för konsekven-serna därav samt att ni tar ansvar för den bostadspoli-tik som byggt över våra tillgångar, som förstärkt bo-endesegregationen och som dessutom orsakat attmånga familjer har svårt att klara sin ekonomi.I dagens debatt har både eget ansvar, krav och in-dividuella behov markerats. Det är därför min för-hoppning att det finns möjlighet till en bred lösningpå de svåra sociala problem som vi står inför.Anf. 82 ()Herr talman! Låt mig inledningsvis få uttrycka minglädje över tillkomsten av denna debatt. Den visarmed all önskvärd tydlighet att barnfrågor inte är någotsom kan skötas isolerat vare sig av ett parti, ett utskotteller ett samhällsorgan eller av en frivillig organisa-tion. Det är just detta som i stället innebär - vi har settmånga dåliga exempel på det - att viktiga problemfaller mellan stolarna. Jag vill, precis som mångaandra här , understryka att det behövs mer avsamarbete och gemensamma insatser.Av den anledningen, och med litet koppling tillden debatt som fördes under morgontimmarna här omdet oprovocerade våldet, skulle jag vilja börja med attge ett mycket gott exempel från vårt grannland Norge.Norges justitieminister berättade för mig om ettinitiativ som flera ministrar där har tagit. Justieminis-tern, socialministern, kulturministern och, tror jag,utbildningsministern har gått ut i en bred manifesta-tion mot våldet i medierna. Man gör det i samarbetemed offentliga organ och med organisationslivet.Konceptet för detta arbete är mycket imponerandeoch visar på hur man tillsammans på bredden kanmöta problemen. Det är just vad det handlar om, dvs.samarbete i stället för konfrontation. Hur skall vimöta våldet, hur skall vi möta ungdomarnas brist påföredömen för hur man möts på halva vägen, om viväljer konfrontation?Vi vet att föräldrarnas livssituation många gångeravspeglas i hur barnen mår och har det. Tyvärr mul-tipliceras detta när det gäller invandrarbarnen. De ärhårdare utsatta när det gäller boendesegregation,arbetslöshet och utslagning. Det är därför mycketpositivt att regeringen har valt att anslå 125 miljonerkronor för insatser i invandrartäta områden. Mycketav de pengarna skall användas till att underlätta möj-ligheten att få arbete. Jag tycker att just den insatsenhar sin speciella betydelse för barnen.Många gånger när vi talar om arbetslöshet och omhur det påverkar familjeekonomin och den arbetslösessjälvkänsla glömmer vi bort den ångest som föräld-rarnas arbetslöshet ofta skapar hos barnen.De blir på något sätt ändåbara en droppe i havet - om än en betydelsefull sådan.Jag tycker ändå att det är ett sätt att avvakta de meromfattande förslag till åtgärder som vi kan förväntaoss från Invandrarpolitiska kommittén.Jag vill gärna understryka betydelsen av att vi nufår två kommittéer som arbetar med just invandrar-och flyktingpolitik. Jag tror nämligen - och det får vikanske alla ta ett ansvar för - att vi, i av enmycket stor flyktingtillströmning, har koncentrerat osspå frågor om asylregler och mottagning genom för-läggningsverksamhet osv. och i alltför liten omfatt-ning diskuterat hur alla de människor har det somkommer hit som nya invånare och som ofta senare blirmedborgare i vårt land.Barnen är, som jag tidigare nämnt, särskilt utsattai den här gruppen; först i den pressade flyktingsitua-tionen. Att rymma hemifrån är kanske för många enliten dröm om den lille killen som knyter ett paket ompinnen och säger: rymmer jag hemifrån. Han gårett kvarter bort. Sedan säger han: kommer jagtillbaka, för jag får inte gå över gatan. Vi drar litet påmungiporna åt det.Den situation som många barn har bakom sig närde kommer hit är naturligtvis mycket mera traumatisk.Oron över vad som skall hända, hur det skall bli, ärnågot som just barnen mycket hårt tar till sig.Barnen känner också - mot bakgrund av det somde har gått igenom men också just därför att de ärbarn, och de hör och de lyssnar på hur vi vuxna upp-fattar saker - hårdare av den pressade situation sområder när man väntar på besked om man får stanna idet nya landet eller inte.I den mycket ångestfyllda situationen är det ändåbarnen som utgör föräldrarnas sociala kontaktnät. Ileken knyts alltid nya kontakter. Barnen lär alltidkänna andra barn i leken, och de lär sig språket. Detsenare leder också till något som man närmast skullekunna kalla för segregation inom familjen. Barnenlever ju mer utåtriktat. De har regelbunden verksam-het genom sin skolgång, och de skaffar sig vänner ochlär sig språket.Naturligtvis blir det en kulturkrock när de kommerhem. skall samma barn fungera som famil-jens tolkar och på så sätt hjälpa till med att lösa vux-envärldens problem. Hur många svenska barn tvingasta ansvar för familjens matinköp, för besöket på Ar-betsförmedlingen eller för postgirouttaget på Posten?Lösningen på dessa barns problem ligger inte i ettenskilt beslut här i kammaren utan, som mycket riktigtunderstrukits i många inlägg , i en samverkanmellan flera organ.Vi i socialförsäkringsutskottet har vid våra besökkunnat se just det engagemang som finns när en sam-verkan kommer till stånd mellan invandrarorganisa-tioner och svenska organisationer, i ungdomsorgani-sationernas arbete osv. Jag nämner organisationernasärskilt därför att jag tror att den typ av kontakter sommänniskor, främst barn, får den vägen har väldigt storbetydelse.Herr talman! Precis som uttrycker också jag glädje över att även social-försäkringsutskottet fått möjlighet att delta i den härdebatten.Skälet till att jag har valt att med några ord nämnainvandrarbarnens situation är att de frågorna liggerinom vårt ansvarsområde. Många av de saker somsocialutskottet tar upp i betänkande nr 15 berör ocksåde problemområden som jag har tagit upp.Slutligen vill jag säga att jag blev litet besvikenöver anförande. Som be-tygsmotståndare vill jag inte fälla omdömen, menkrav kan jag ändå ställa. I stället för att använda såmycket energi på att peka ut skiljaktigheter i vårapolitiska uppfattningar skulle vi väl kunna ägna meratid i den här debatten, som ju har kommit till för attvisa på enigheten i frågorna om barnen, åt att justdiskutera de frågorna.Anf. 83 () replikHerr talman! Jag förstår att över litet av det som jag har tagit upp. Jaghar tagit upp historien. Det har jag gjort med flit, förvi måste lära av historien för att kunna gå vidare. Vistår inför enormt svåra sociala problem. Därför är detviktigt att vi ser till historien. Vi måste förstå vad somhar hänt under för att kun-na finna lösningarna på hur vi skall komma framåtoch lösa de svåra problem som står inför.Anf. 84 ()replikHerr talman! Det är den uppfattning som Margare-ta E för fram, vilket är fullt möjligt attgöra. Jag bara beklagar att man väljer den typen avkonfrontation i denna debatt. Jag tror att det kan fin-nas skäl att ändå vara litet rannsakande, om man skallgöra den här typen av bakåtblickande, och ocksåfundera över andra saker som kan ha inverkan på attsamhället ser ut som det gör . Det är väl kanskelitet enkelt att säga att boendesegregationen beror pånågon socialistisk inriktning på att också vanligamedborgare skall få bo i egnahem. Jag tycker attnågra av dessa inslag inte riktigt hör hemma i dendiskussion som vi skall föra här i dag.Anf. 85 ()Herr talman! Vi lämnar nu den mer övergripandediskussionen om barns och ungdomars villkor och gåröver till inriktningen i familjepolitiken, anslagen A 1och A 4-A 6. Jag kommer enbart att uppehålla migvid familjepolitiken.När man bildar familj och väljer att skaffa sig barnär det, enligt mitt sätt att se det, den största investe-ring som man någonsin gör i sitt liv. Då menar jaginte bara att det kostar pengar. Ett barn kräver ocksåkärlek, omvårdnad, omtanke, fostran och inte minsttrygghet, vilket jag tycker har kommit fram med allönskvärd tydlighet under den tidigare debatten i dag.Detta är saker som det inte går att sätta någon prislapppå. Som förälder måste man också under vissa perio-der under barnens uppväxt avstå från olika saker, t.ex.förvärvsarbete och utbildning.Det är ett stort ansvar som man har gentemot sinabarn. Det är, herr talman, föräldrarna som har dettaansvar. Därför känns det så viktigt att slå fast att detär föräldrarnas och familjens behov som skall varastyrande när man väljer omsorg för sina barn. Om-sorgsbehovet är inte lika för alla barn. Barnfamiljer ärinte något kollektiv som skall erbjudas en och sammatyp av omsorg. Omsorgsbehovet är i allra högsta gradindividuellt. Familjen skall inte anvisas omsorg, utanden skall kunna välja just den omsorg som passar justden familjen bäst. Då måste det finnas något att väljapå.Under den borgerliga regeringsperioden infördesdels avdragsrätt för styrkta barnomsorgskostnader,dels ett vårdnadsbidrag. Dessutom avskaffades dens.k. lex Pysslingen, vilket innebar att barnomsorg iicke regi jämställdes med den kommunalaomsorgen. Vårdnadsbidraget blev en succé. Mångasmåbarnsföräldrar valde vårdnadsbidraget och använ-de det bl.a. för att kunna vara hemma litet längre ellerockså för att finansiera den barnomsorg de självaordnade. Det växte också fram en rad omsorgsformervid sidan av den kommunala omsorgen. Det gick braför entreprenörerna. Föräldrar efterfrågade även denhär typen av omsorg.Nu är avdragsrätten och vårdnadsbidraget avskaf-fat av den socialistiska majoriteten i kammaren. Nufinns inte heller, enligt utskottsmajoriteten, i dettabetänkande ekonomiskt utrymme för alternativet attverka på lika villkor som den kommunala omsorgen.Nu sopar man undan möjligheten för den barnfamiljsom vill välja något annat än barnomsorg.Möjligheten att etablera alternativ begränsas kraftigt.Utskottsbetänkandet är ett utomordentligt bra exem-pel på synen på barnfamiljers valfrihet.Av alla betydelsefulla frågor som vi har att be-handla här i tillhör nog familjepolitiken denmest ideologiska. Den ideologiska sprängpunktenhandlar inte minst om barnfamiljers lika rättigheter.Utskottsmajoriteten anser uppenbarligen att statenoch kommunerna skall ha ansvar för barnens uppväxt.Föräldrar som tycker annorlunda straffas genom att degår miste om varje form av stöd för sin barnomsorg.Så här kan det inte få vara.Det familjepolitiska stödet måste i grunden refor-meras. Det är inte mer eller mindre av socialdemo-kratisk familjepolitik som barnfamiljerna behövereller vill ha utan en annan politik, inte bara i omfatt-ning utan också i idé.Vi moderater vill ha ett nytt familjekoncept, enpolitik som tar hänsyn till de förhållanden som råder isamhället, en politik som inte är tillbakablickandeeller moraliserande. Vi vill ha en modern familjepoli-tik som erkänner värdet av samhällets små gemenska-per men som också inser det moderna samhälletskomplexitet och mångfald.Herr talman! Hur familjebildningar ser ut kan va-riera. Oavsett hur de ser ut, skall föräldrar alltid ha ettansvar för sina barns väl och ve. Den politik som intetar hänsyn till detta kommer att skapa system sompassar illa för stora grupper i vårt samhälle. Vad dethandlar om är valfrihet, solidaritet, rättvisa, jämlikhet,frihet och inte minst trygghet.I dag har det dess värre blivit så att trygghet harblivit intimt förknippad med offentliga bidrag. Trygg-het måste i stället handla om förutsägbarhet, om att vihar möjligheter att styra våra liv. I ett samhälle därekonomi och politik befinner sig i djup kris är trygg-heten kraftigt begränsad för en familj som har merpar-ten av sina inkomster från olika typer av offentligabidrag. Ett samhälle där de allra flestas liv i högreutsträckning är beroende av beslut som fattas i riksdagoch kommunfullmäktige än av de beslut som fattashemma vid köksbordet är inget tryggt samhälle. Omvi går ut och frågar en barnfamilj på hur långsikt de tror att de kan förutsäga utvecklingen av sinekonomi, sitt boende och sin situation i allmänhet fårman sannolikt höra att den är mycket kort. Man kan-ske rent av inte vet hur det är ställt från den ena dagentill den andra.Det är därför nödvändigt, herr talman, att vi får enny familjepolitik med klara spelregler och klar an-svarsfördelning, där huvudansvaret ligger hos famil-jen.Det är också alldeles tydligt att familjepolitikenberör fler områden än vad som traditionellt har upp-fattats som familjepolitik. Ett helhetsgrepp ger vidhanden att en rad politiska områden berör just barn-familjer. Jag kan nämna arbetsmarknadspolitik, skol-politik, socialförsäkringar, sparande och inte minstskattepolitik.Den socialdemokratiska skattepolitiken har inver-kat mycket negativt. Det höga skattetrycket begränsarfamiljens valfrihet och därmed utformningen av famil-jens egna livsförhållanden. Det är den socialdemo-kratiska regeringen och tidigare socialdemokratiskaregeringar som har påverkat denna utveckling ochsom naturligtvis också måste ta sitt fulla ansvar fördetta.Som exempel kan jag nämna att under vissa ske-den var effekterna av marginalskatten så stora attfamiljer inte hade några möjligheter att förbättra sinekonomiska situation genom egna arbetsinsatser.Vissa tider har äktenskapet diskriminerats både skat-te- och bidragsmässigt.Att kunna leva på en familjs samlade inkomsterframstår som en stor prestation, och detta trotsatt många småbarnsföräldrar vill ordna det så, att enförälder kan vara hemma när barnen är små. efterregeringsskiftet har den socialdemokratiska regering-en ytterligare begränsat den möjligheten.Skattepolitiken har inte bara tagit pengarna frånfamiljerna genom höga skatter. Den har också berövatfamiljen valfriheten och därmed möjligheten att ut-forma sin tillvaro efter egna önskemål och förutsätt-ningar.Utbyggnaden av den kommunala barnomsorgenoch därmed avsaknaden av alternativ är känneteck-nande för detta mönster.Låt mig , herr talman, få säga att vi anser att denkommunala barnomsorgen oftast fungerar bra. Vårkritik är i första hand inriktad på att de socialistiskapartierna i har motarbetat, försvårat ochförbjudit alternativen att verka på lika villkor som denkommunala omsorgen.Nu bekräftar utskottsmajoriteten detta genom slopar den lagstadgade rätten för alternativet attfå en rimlig ersättning för sin verksamhet.Herr talman! På grund av det utomordentligt all-varliga ekonomiska läge som befinner sig ihar vi i likhet med utskottsmajoriteten lagt besparing-arna på det allmänna barnbidraget, dock med denskillnaden att vi föreslår en större besparing, nämligen1 mer än vad regeringen harföreslagit. Det här är lika smärtsamt för oss som jagförstår att det är för socialdemokraterna här i riksda-gen, att behöva gå in och ändra nuvarande spelreglerför barnfamiljerna, men det finns ingen - och det vetni också - återvändo.Vi föreslår också att sänkningen av barnbidragenmed per barn och månad skall börja gällafr.o.m. Den besparing som återstår för attvi skall nå upp till hela vår föreslagna besparing har vibett regeringen att titta på. Vi vill att regeringenskyndsamt skall analysera vilka åtgärder som behövervidtas för att vi skall uppnå den besparing som vi harföreslagit.Den här typen av ad hoc-lösningar, såsom sänk-ningen av de allmänna barnbidragen, visar med allönskvärd tydlighet att vad barnfamiljerna behöver ären i grunden reformerad familjepolitik.När det gäller bidragsförskotten föreslår vi att det,utöver den besparing som utskottsmajoriteten stårbakom, borde det finnas ett utrymme för en minskningav bidragsförskotten med ytterligare 500 miljonerkronor. Tankarna kring detta finns utvecklat i vårreservation nr 21.Herr talman! Avslutningsvis vill jag framhålla attfamiljen är en av samhällets viktigaste hörnstenar, ochdetta är kompassen för moderat familjepolitik. Mam-ma och pappa vet i de allra flesta fall vad som är braför deras barn. Makars ansvar för varandra och detgemensamma ansvaret för barnen skall respekteras.Familjen är lika viktig och den har lika viktigroll som den har haft i ett historiskt perspektiv. Välfungerande familjer ger trygghet åt den enskilde ochstabilitet åt samhället i stort.Vi har i våra reservationer utvecklat vad vi anserkan göras på kort sikt och vad som måste göras pågrund av det statsfinansiella läget. Vi måste emellertidgå vidare. Viktiga grundmålsättningar för detta lång-siktiga arbete måste vara ökad valfrihet och störrerättvisa för familjerna, minskad politisk styrning ochskatt efter försörjningsbörda.Herr talman! Jag instämmer i tidi-gare framställda yrkanden.Anf. 86 ()Herr talman! Det är föräldrarna som i första handhar ansvaret för barnens uppväxt och fostran. Föräld-rarnas kärlek och omsorg skapar hos barnet engrundtrygghet som gör det rustat att möta livets olikapåfrestningar. Föräldrarnas överföring av normer ochideal lär barnet att visa respekt och hänsyn gentemotandra människor. Att vara förälder innebär ett stortansvar. För att anknyta till den debatt som harpräglat , är detta ett ansvar som är ytterstbetydelsefullt för hela samhällets utveckling.Men förutsättningarna för föräldrarna att fullgörasin viktiga föräldraroll har under några korta decenni-er förändrats på ett genomgripande sätt. Allt fler barnlever tillsammans med bara den ene föräldern, oftastmamman. Förvärvsfrekvensen bland småbarnsföräld-rarna har ökat kraftigt, med allt vad det innebär avslitningar mellan arbete, hem och familj i den stressa-de vardagen.Påfrestningarna blir stora, framför allt på kvinnan,eftersom det i de flesta familjer är honsom har huvudansvaret för hemmet och barnen. Pro-blem till följd av arbetslöshet och ekonomiska åt-stramningar bidrar också i hög grad till ökade på-frestningar på barnfamiljerna. I sin viktiga uppgift attskapa trygga uppväxtvillkor för barnen behöver för-äldrarna samhällets stöd mer än någonsin.Dagens system för stöd till småbarnsfamiljerna ärockså mycket omfattande, men det innehåller fleraoacceptabla orättvisor. I föräldraförsäkringen, sombygger på att man ger mer bidrag till den som tjänarmer pengar, missgynnas de många ensamståendemammor som oftast är deltidsarbetande eller lågavlö-nade. Andelen ensamstående kvinnor med barn somär beroende av socialbidrag har också ökat från varfjärde till nästan varannan numera. Mednuvarande föräldraförsäkring får höginkomsttagarenupp till tio gånger högre ersättning per dag för omsor-gen om sina barn jämfört med vad låginkomsttagarenfår.Den s.k. generella välfärden omfattar långt ifrånalla . Med generell välfärd menar man att välfär-den skall betalas av alla och att alla skall få del avden. Men det fungerar inte så. Det är samhällets upp-gift att garantera alla en grundläggande social trygg-het, inte minst måste det gälla inom familjepolitikensområde. Men dagens familjestöd saknar inte bararättvisa utan också den flexibilitet och valfrihet somborde vara självklara inslag i ett modernt välfärds-samhälle.Föräldrarnas möjligheter att själva bestämma vadsom passar bäst för deras barn och för deras familjesi-tuation är alldeles för små, inte minst då det gällervalet av barnomsorg. De flesta föräldrar har varithänvisade till den lösning som ensidigt gynnatsi familjepolitiken, dvs. föräldraförsäkringen under detförsta året och sedan barnomsorg.De familjer vilkas barn har plats inom den offent-ligt finansierade barnomsorgen får en kraftig subven-tion för varje barn och år. Men de familjer som harbarn som inte har fått plats eller de familjer som löserbarnomsorgen på ett annat sätt blir helt utan stöd.Herr talman! Det är den här unika familjepolitikensom i regeringsförklaringen sade sigvilja värna om. Ja, nog är den unik allt när man värde-rar barn så olika.I anser vi däremot att alla barn är li-ka mycket värda och att alla föräldrars insatser är likaviktiga. Därför fordras ett rättvist familjestöd somockså måste utformas så att det skapas större förut-sättningar för föräldrarna att ha tid och ork med bar-nen.Ett centerkrav på vårdnadsbidragsom genomfördes innebar en valfrihet ochrättvisereform som skulle garantera alla barnfamiljeren viss ekonomisk trygghet när barnen var små. Detskulle också göra det möjligt för småbarnsföräldrar atttillbringa litet mer tid med barnen, om de ville det.Men vårdnadsbidraget fick aldrig en chans till etable-ring, utan det avskaffades när socialde-mokraterna kom till makten. Ca 170 000 småbarns-familjer blev genom den återställaren av med ett väl-behövligt stöd och med en ökad rättvisa.Nu vill vi i gå vidare och utveckla vård-nadsbidraget till ett samlat familjestöd i form av ettbarnkonto. Det är barnen som skall vara utgångspunk-ten, inte föräldrarna och deras inkomster.